Дата документу 17.01.2024 Справа № 320/1199/19
Судді Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1
у провадженні № 11-кп/807/512/24
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 січня 2024 року було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_2 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року, якою визнано неможливим розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 визначеним складом суду, обраний обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою вважати продовженим до вирішення відповідного питання визначеним складом суду, але не більше, ніж на два місяці.
Більшість колегія суддів виходила виключно із положень ч. 6 ст. 615 КПК України, згідно з якими, у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.
Між тим, у даному конкретному випадку, вважаю необхідним звернути увагу на наступному.
Так, надані матеріали засвідчують наявність на розгляді у суду першої інстанції кримінального провадження відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 115 КК України.
Розгляд даного провадження здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів. Стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 з 24.11.2018 року обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, що відповідно до положень ст. 331 КПК України вимагає вирішення питання про доцільність продовження раніше застосованого запобіжного заходу.
Востаннє строк дії ухвали про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу продовжувався до 06.01.2024 року включно.
Прокурором 25.12.2023 року подано клопотання про подальше продовження строком на 60 днів дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_2 .
При ухваленні 26 грудня 2023 року колегією суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі суддів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 оскаржуваного рішення, зазначено про перебування члена колегії судді ОСОБА_5 у нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню, що є тією обставиною, яка надає суду право продовжити строк тримання під вартою на підставі положень частини 6 статті 615 КПК України, оскільки такий порядок допустимий під час запровадження воєнного стану за умови неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку.
Дійсно, в умовах воєнного стану діє особливий режим кримінальних проваджень, що передбачено положеннями ст. 615 КПК України.
Між тим, означене рішення місцевого суду фактично стало підставою для подальшого тримання ОСОБА_2 під вартою, що є підставою не лише для прийняття до апеляційного розгляду відповідної ухвали, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 212/2688/21 (провадження № 51- 5685 км 21), а і для ревізії в апеляційному порядку оскаржуваної ухвали на предмет дотримання вимог ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, тобто вимогам, яким має відповідати кожне процесуальне рішення суду, зокрема і викладене у формі ухвали.
Звертаючись до змісту ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_2 , слід визнати автоматичне продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, що в умовах воєнного стану пов`язано із положеннями ч.4 ст. 331, ч.6 ст. 615 КПК України
Однак не можна залишити без уваги і вимоги обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом, а так само і вимоги ст.ст. 176, 177, 199, ст. 370 КПК України, які встановлюють питання, що підлягають вирішенню при, зокрема продовженні строку тримання особи під вартою.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Чанєв проти України», «Мамедова проти Росії», «Шишков проти Болгарії» та ін.) також неодноразово зазначав, що квазіавтоматичне продовження будь-якого строку тримання під вартою - суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Натомість місцевий суд, обставин, з якими пов`язано вирішення питання про продовження строку перебування обвинуваченого під вартою не з`ясовував, що вказує на невідповідність судового рішення вимогам ст. 370 КПК України.
Суд першої інстанції у складі двох суддів, констатуючи неможливість розгляду порушеного прокурором питання щодо продовження відносно ОСОБА_2 строку дії запобіжного заходу, прийшов до висновку про необхідність вважати продовженим строк тримання ОСОБА_2 під вартою, тобто фактично прийняв рішення на підставі якого особа утримується під вартою.
Співставлення висновків районного суду виявляє їх протирічливість, що поряд із наведеним вище недотриманням вимог кримінального процесуального закону, не дозволяли залишити оскаржувану ухвалу без змін.
Суддя Запорізького
апеляційного суду ОСОБА_1