У Х В А Л А

08 січня 2024 року м. Кривий Ріг

Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001080 від 19.07.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

На розгляд слідчого судді надійшло клопотання прокурора процесуального керівника у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001080 від 19.07.2023 р. за ст. 190 ч. 1 КК України про накладення арешту (з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування) на майно, а саме: легкового автомобілю «Nissan Juke», синього кольору з д.н.з НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ), який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 .

Клопотання мотивоване тим, що в провадженні СД ВП № 3 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001080 від 19.07.2023 р. за ст. 190 ч. 1 КК України за фактом шахрайських дій з боку невідомої особи яка на сайті оголошень «OLX» під приводом продажу масажного столу заволоділа грошовими коштами потерпілого на загальну суму 2 200 грн. і вищевказаний автомобіль разом із ключами запалення та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на зазначений автомобіль було вилучено протоколом обшуку від 19.12.2023 року

Постановою від 19.12.2023 року дізнавачем СД ВП № 3 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області серед іншого майна визнано речовим доказом легковий автомобіль «Nissan Juke», синього кольору з д.н.з НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ), який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , а також ключі запалення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на зазначений автомобіль.

Метою накладення арешту на вищезазначене майно зазначено необхідністю збереження їх як речових доказів для запобігання можливості їх приховування чи відчуження, а також відшкодування завданої шкоди та забезпечення цивільного позову.

В попередньому судовому засіданні прокурор підтримав клопотання з викладених у ньому підстав, просив його задовольнити, при цьому, особисто підтвердив, що власник автомобіля «Nissan Juke», д.н.з НОМЕР_1 ОСОБА_4 не фігурує як потенційний підозрюваний у розслідуваному кримінальному провадженні, збитків від її дій не завдано та до неї позов про відшкодування завданої шкоди не заявлено потерпілим.

В попередньому судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 - представник третьої особи ( ОСОБА_4 ), щодо майна якої вирішується питання про арешт заперечив щодо задоволення клопотання прокурора мотивуючи це тим, що власнику автомобіля «Nissan Juke», д.н.з НОМЕР_1 ОСОБА_4 повідомлення про підозру за будь-якою статтею КК України не пред?явлене, розмір збитків у вказаному кримінальному провадженні не встановлений і, відповідно, цивільний позов не заявлений, що у будь-якому випадку виключає як правові підстави для накладення арешту на майно. Також адвокат окремо зазначив, що право власності на автомобіль «Nissan Juke», синього кольору з д.н.з НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ) за громадянкою ОСОБА_4 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 зареєстровано 22.03.2019 року, тобто більше ніж за 4 роки до реєстрації ЄРДР, що перебуває в провадженні СД ВП № 3 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області.

В судове засідання, що було призначено на 08 січня 2024 року на 09 годину 00 хвилин сторони не з`явилися.

Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали, що обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

У відповідності до ч. 4 ст. 132 КПК України для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Окрім того, статтею 173 КПК України регламентовано, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Крім цього, згідно з вимогами ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинні бути зазначена, зокрема, достатня, належна, допустима, достовірна сукупність доказів, що майно, щодо якого здійснюється клопотання, є предметом, засобом чи знаряддям його вчинення, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого кримінального правопорушення, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Зокрема, при виявленні та вилученні рухомих речей, у тому числі і тих, які не підлягають державній реєстрації, мають враховуватися дія презумпції права власності за особою, яка володіє (реально панує, здійснює фактичний контроль над річчю corpus possessionis); спростування вказаної презумпції можливе за наявності беззаперечних доказів чи їх сукупності (рішення суду щодо визнання права власності за іншою особою, письмові докази, дата складання, яких мала місце до моменту вилучення та не викликає сумнівів, матеріали фото-, відеофіксації, речові докази тощо); показання свідків та пояснення зацікавлених осіб за умови обов`язкової письмової форми правочину не мають братися до уваги при вирішенні питання про спростування зазначеної презумпції; пояснення сторін оцінюються у співставленні із фактичними обставинами та наданими доказами.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що метою накладення арешту є забезпечення збереження вказаного майна як речових доказів, оскільки таке майно відповідає ознакам ст. 98 КПК України. Водночас, слідчий суддя вважає, що прокурором до клопотання про арешт майна належних та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин не додано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність: - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя враховує, що арешт майна лише з мотивів винесення постанови про визнання його речовим доказом без доведення достатності доказів необхідності забезпечення збереження речового доказу не узгоджується з положеннями законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2021 (провадження № 11-410сап20).

Будь-яких доказів на підтвердження факту причетності вказаного майна до механізму шахрайських дій на сайті оголошень «OLX», до клопотання не долучено.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини (далі по тексту ЄСПЛ) як джерело права.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини передбачено ст. 9 ч. 5 КПК України.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

За вищевикладених обставин клопотання прокурора про арешт майна є необгрунтованим, а отже задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 3, 6, 8, 9, 19 Конституції України, ст.ст. 167, 168, 170-173, 309, слідчий суддя, -

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора Криворізької північної окружної прокуратури ОСОБА_3 - процесуального керівника у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001080 від 19.07.2023 р. за ст. 190 ч. 1 КК України про накладення арешту на майно, а саме: легкового автомобілю «Nissan Juke», синього кольору з д.н.з НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ), який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1