Провадження №1-кп/522/463/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

здійснивши судовий розгляд, на підставі обвинувального акту, кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000138 від 10.03.2023 р., у відкритому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, який працює водієм в ПП «СТАРС ТРАНС», одруженого, що проживає та адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого.

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

представника потерпілої особи ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року за №522/818/21 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_7 встановленні аліменти на утримання їх сумісних неповнолітніх дітей, а саме: його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1200 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.01.2021 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 та на утримання його доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1200 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.01.2021 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Про зазначене рішення суду ОСОБА_3 було достовірно відомо, оскільки він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про видачу копії судового рішення яка йому була надана супровідним листом від 13.05.2021 р., а також на його адресу зазначену адресу проживання державним виконавцем другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 03.02.2022 р. направлялись документи щодо відкриття двох виконавчих проваджень №66259294 та №68423935 за фактом стягнення на кожну дитину. Також ОСОБА_3 державним виконавцем 03.02.2022 р. письмово попереджався про необхідність повідомлення про зміну місця роботи, а також що у разі ухилення від сплату аліментів він може бути притягнутий до передбаченої законодавством відповідальності. Крім того, працюючи водієм в ТОВ «Віраж» в період часу з 24.09.2020 р. по 11.10.2021 р. з заробітної плати ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа державного виконавця вираховувались аліменти та утримання дітей згідно з вказаним рішенням суду.

Однак, не бажаючи сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, через наявні конфлікти з колишньою дружиною ОСОБА_7 , ОСОБА_3 вирішив звільнитись з ТОВ «Віраж» та в подальшому ніде офіційно не працевлаштовуватись щоб уберегти отримані доходи від відрахувань відповідно до наявних виконавчих проваджень у примусовому порядку, заздалегідь маючи намір не сплачувати аліменти більш ніж протягом трьох місяців.

Діючи з вказаною метою, ОСОБА_3 вирішив надавати послуги з перевезення громадян в маршрутному таксі без офіційного працевлаштування водієм на відповідне транспортне підприємство з метою приховання доходів (заробітної плати) від державного виконавця для відрахування аліментів у примусовому порядку.

Діючи з вказаною метою, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_9 спільно придбали в 2021 році автобус малого класу БАЗ-А079 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 за 7000 доларів США у ОСОБА_10 виплативши за нього протягом 2021 2022 років за рахунок отриманих доходів суму, еквівалентну 3000 доларам США.

В подальшому, ОСОБА_3 з листопада 2021 року по 31.03.2023 на зазначеному транспортному засобі на регулярній основі разом з ОСОБА_9 працював як водій маршрутного таксі за встановленим відповідним органом місцевого самоврядування маршрутом №145 «ж/м Радужний вул. Володимира Висоцького» в м. Одесі. Від виконання зазначеної роботи ОСОБА_3 мав постійний дохід за рахунок оплати громадянами послуг з перевезення, який він витрачав на власний розсуд на задоволення своїх потреб та злісно ухиляючись від виконання зазначеного рішення суду зі сплати аліментів та приховуючи таким чином наявних дохід від державного виконавця, а як наслідок, визначених судом грошових коштів на утримання неповнолітніх дітей (аліментів) не сплачував, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно складають суму виплат понад як за три місяці відповідних платежів.

В подальшому 01.04.2023 р. ОСОБА_3 офіційно працевлаштувався в ПП «СТАРС ТРАНС» водієм на зазначеному маршруті, однак і в подальшому діючи з аналогічною метою злісного ухилення від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей шляхом навмисного невиконання зазначеного рішення суду, ОСОБА_3 факт зміни місця роботи приховав від державного виконавця, що унеможливлювало здійснення відповідних відрахувань аліментів з його заробітної плати в примусовому порядку.

В результаті зазначених злісних навмисних дій ОСОБА_3 виникла заборгованість зі сплати аліментів що сукупно складають суму виплат понад три місяці, а саме за період з 15.01.2021 р. по 01.05.2023 р. заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 склала 29 883 грн., а на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за зазначений період часу склала 36 038,40 грн. Загальний розмір заборгованості за зазначений проміжок часу склав 65 921 гривень 40 копійок.

За таких обставин, своїми умисними діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 164 КК України, злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Суд з`ясував, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють обставини справи, та упевнився у добровільності їх позиції. Їм було роз`яснено про те, що якщо докази не будуть досліджені, у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку із зазначеними обставинами, за згодою учасників кримінального провадження, які визнали недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, докази у судовому провадженні не досліджувалися, згідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав, зазначив, що обставини кримінальних правопорушень, що описані в обвинувальному акті, відповідають дійсності. Пояснив, що не міг своєчасно сплачувати аліменти з причини відсутності грошових коштів. Але при цьому зазначив, що оплачувану роботу не шукав та статус безробітного в порядку визначеного законом не отримував. На час розгляду справи борг потерпілій особі сплачено в повному обсязі.

Приймаючи до уваги вищенаведене, судом встановлено, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, повністю доведена та підтверджена матеріалами провадження.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд кваліфікує за ч. 1 ст. 164 КК України злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Судом в порядку вимог ч.3 ст. 349 КПК України докази не досліджувалися, окрім характеризуючих матеріалів, наданих прокурором.

Висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому проступку ґрунтується на наданих у судовому засіданні показах самого обвинуваченого, яким суд надає віри, оскільки такі є послідовними, логічними, не містять суперечностей, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. вищенаведене рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Ретельно дослідивши пояснення й щире каяття ОСОБА_3 , суд прийшов до висновку, що вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно нього.

Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, повністю доведена.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 містять склад кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, зі всіма кваліфікуючими ознаками.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18)).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 щире каяття.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 не встановлено.

Пунктом 3 частини 1 статті 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

З урахуванням вищенаведеного, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових правопорушень,суд приходить до висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе за умови призначення покарання у вигляді громадських робіт. На підставі вищезазначеного, суд вважає, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також надасть підстави для його майбутньої соціальної реабілітації.

Крім того, дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Питання про речові докази, процесуальні витрати та цивільних позов, суд вирішує в порядку ст.100, 124, 129 КПК України.

У кримінальному провадженні цивільний позов потерпілої особи заявлено не було.

Судові витрати по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 110, 124, 129, 349, 368, 373-374, 376, 392-395, КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164КК України та призначити покарання у вигляді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 не обирати.

Після набрання вироком законної сили направити для виконання начальнику філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області.

Речові докази по кримінальному провадженню відсутні .

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та на нього може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня проголошення вироку через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Суддя Приморського районного

суду м. Одеси ОСОБА_1