У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001337, за апеляційною скаргою прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 грудня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Нововолодимирівка Єланецького району Миколаївської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_8 ,

захисник ОСОБА_9 ,

потерпіла ОСОБА_10 ,

представник потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 грудня 2022 року ОСОБА_8 виправдано за пред`явленим йому обвинуваченням у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

Ухвалено, цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПрАТ СК «Євроінс Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, залишити без розгляду.

Ухвалено, процесуальні витрати за проведення судових експертиз в загальній сумі 29 802,40 грн. віднести на рахунок держави.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 29 802,40 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції про недоведеність порушення водієм ОСОБА_8 п. п. 2.3(б), 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, відзначає, що суд безпідставно не взяв до уваги докази сторони обвинувачення, які підтверджують наявність у діях водія вказаних порушень, а саме висновки експертів № 470 від 28.08.2018 р. та № 18-865 від 25.09.2018 р., щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди.

Зауважує, що суд першої інстанції послався на висновок експертизи № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., не надавши оцінки тим обставинам, що він не містить категоричного висновку щодо відсутності невідповідностей в діях водія ОСОБА_8 та технічної можливості запобігти дорожньо-транспортній пригоді, а тільки вказує на те, що не лише від нього залежало уникнення зіткнення. Таке формулювання не спростовує та не виключає наявності порушення в діях водія ОСОБА_8 , що узгоджується із висновками експертів, наданих стороною обвинувачення.

Звертає увагу суду на те, що вказаний висновок хоч і не підтверджує наявність в діях водія порушень п. 12.3 Правил дорожнього руху, однак не спростовує наявність в його діях порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху, яке, згідно висновком експерта № № 18-865, також знаходиться у прямому причинному зв`язку з подією, що настала.

На думку апелянта, в порушення вимог ч. 3 ст. 373 КПК України, суд першої інстанції поклав в основу вироку саме той документ, який містить припущення та ймовірний висновок щодо розвитку подій. Однак, незважаючи на суперечність вказаного висновку матеріалам провадження, суд першої інстанції не застосував положення ст. 332 КПК України та не доручив проведення експертизи для усунення суперечностей.

Крім того, вважає необґрунтованими посилання суду на нікчемність висновку експерта № 470 від 28.08.2018 р., оскільки експерт, якому було доручено проведення експертизи, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, не заявляв клопотань про надання додаткових матеріалів та вчинення інших дій, що свідчить про достатність наданих йому об`єктів та матеріалів для проведення дослідження.

Також вважає безпідставними і висновки суду першої інстанції щодо не встановлення місця зіткнення транспортних засобів у висновку експерта № 470 від 28.08.2018 р., оскільки неможливим виявилось його встановити у цифровому значенні (тобто вираженому у цифрах), але беззаперечним фактом, виходячи з наявної слідової інформації, є те, що зіткнення транспортних засобів відбулось в межах смуги руху в напрямку до смт. Єланець, тобто зустрічній для руху автомобіля, яким керував ОСОБА_8 .

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

14.07.2018 р. приблизно о 08.00 год., водій ОСОБА_8 , керуючи технічно несправним автомобілем «ЗАЗ 1102» реєстраційний номер НОМЕР_1 , технічна несправність якого полягала у несправності ходової частини, а саме: у встановлені шин різних моделей з різними малюнками протектора, яка виникла до настання дорожньо-транспортної пригоди, рухався по сухій асфальтованій проїжджій частині автодороги Р-55 «Одесса-Вознесенськ-Новий Буг», із двостороннім рухом, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку в Вознесенському районі Миколаївської області з боку смт Єланець у напрямку м. Вознесенська, з допустимою швидкістю 70 км/год, в салоні у якого знаходились пасажири ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Під час руху у вищезазначеному напрямку, водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п. п. 2.3«б», 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її змінам, перед зміною напрямку свого руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу руху для свого руху, по якій з боку м. Вознесенська у напрямку смт Єланець рухався автомобіль ВАЗ 21083, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , не надав останньому перевагу в русі та допустив зіткнення з вказаним автомобілем в межах смуги руху, як рухатись з боку м. Вознесенська у напрямку смт Єланець, зустрічної смуги для свого руху.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Пасажир автомобіля «ЗАЗ 1102» ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень помер. Водій автомобіля «ВАЗ 21083» ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Вказані дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_12 та спричинило потерпілому ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Виправдовуючи ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції дійшов висновку, що дослідженні в судовому засіданні докази, зокрема, показання свідків, письмові докази, висновки експертиз та пояснення експертів, лише підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди, її наслідки та правомірність керування автомобілем ОСОБА_15 , водночас, жодним чином, не доводять порушення ним п.п. 2.3 (б), 10.1, та п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Суд зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що на зустрічну смугу руху не виїжджав, навпаки, на його смугу руху виїхав автомобіль ВАЗ, і всі його подальші дії були спрямовані на уникнення зіткнення з даним автомобілем. Вказані показання підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , які в судовому засіданні показали, що саме водій автомобіля ВАЗ виїхав на зустрічну смугу руху, даними слідчих експериментів із ОСОБА_8 від 10.09.2018 р., зі свідком ОСОБА_13 від 10.09.2018 р., зі свідком ОСОБА_16 від 10.09.2018 р., а також експертним висновком №17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., проведеним на підставі всіх доказів, досліджених саме під час судового розгляду кримінального провадження, а також додатково наданих експертам, за їх клопотанням, правого переднього колеса автомобіля ЗАЗ, флеш накопичувача з фотознімками з місця дорожньо-транспортної пригоди, компакт-диску з фотознімками з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Натомість, при проведенні експертизи № 470 від 28.08.2018 р., експерту для дослідження надавались лише копія схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, автомобілі «ЗАЗ 1102» та «ВАЗ 21083». За такого, суд дійшов висновку, що визначення місця зіткнення транспортних засобів, у вказаній експертизі, є припущенням, оскільки, як самим експертом зазначено, проведеним аналізом схеми до протоколу огляду місця події, однозначно та об`єктивно встановити де саме відносно меж проїжджої частини сталось зіткнення між автомобілем «ЗАЗ 1102» та автомобілем «ВАЗ 21083» та як саме розташовувались транспортні засоби відносно меж проїжджої частини під час первісного контактування не було можливим при проведенні експертного дослідження.

З тих самих підстав суд не прийняв до уваги висновок експерта № 18-865 від 25.09.2018 р., оскільки, відповідно дослідницької частини, твердження щодо порушення водієм автомобіля ЗАЗ п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, базується саме на висновку експерта № 470 від 28.08.2018 р.

Водночас, за висновком експертів № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., ОСОБА_8 міг не мати технічної можливості своїми односторонніми діями попередити зіткнення з автомобілем ВАЗ. Технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів не залежала від дій лише водія ОСОБА_8 , а полягала у зупинці обох транспортних засобів до місця зіткнення. З урахуванням результатів дослідження у експертів не має підстав технічного характеру вважати дії водія ОСОБА_8 , такими що не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Крім того, суд зазначив, що не приймає до уваги і доводи потерпілого ОСОБА_14 про те, що обвинувачений виїхав на зустрічну смугу руху, по якій їхав автомобіль ВАЗ, не надав йому перевагу та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ, оскільки такі пояснення спростовуються поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та висновком експертів №17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р.

З урахуванням наведеного, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували що дії ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, які настали, а тому, останній підлягає виправданню за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу та просила призначити новий судовий розгляд, думку потерпілої та її представника, які підтримали скаргу прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок законним та обґрунтованим, в порядку вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження судом першої інстанції, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону, в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі, й поданих у судовому засіданні.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2011 року в справі №1-31/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. п. 17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» № 5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

При ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд навів їх детальний аналіз, дав належну оцінку та зазначив, з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Так, судом першої інстанції проаналізовано докази, надані сторонами кримінального провадження, а саме:

протокол огляду місця події від 14.07.2018 року, з таблицею зображень та схемою до нього;

посвідчення водіїв ОСОБА_8 та ОСОБА_14 ;

результати токсикологічних досліджень № 4191 та № 4187 від 13.08.2018 р., згідно якого, ОСОБА_14 та ОСОБА_8 в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не перебували;

висновки судово-медичних експертів №194 від 06.09.2018 р., щодо встановлення причин смерті ОСОБА_12 ,. № 329 від 30.07.2018 р. та № 319 від 23.07.2018 р., щодо виявлених у ОСОБА_14 та ОСОБА_8 тілесних ушкоджень;

висновки експертів № 469 від 10.08.2018 р. та № 468 від 15.08.2018 р, за результатами судових експертиз по дослідженню технічного стану транспортних засобів та дослідження деталей транспортних засобів;

висновок експерта № 470 від 28.08.2018 р., за результатами судової транспортно-трасологічної експертизи;

висновок експерта № 18-865 від 25.09.2018 р., за результатами авто технічної експертизи по дослідженню обставин ДТП;

висновок експертів № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи.

протоколи слідчих експериментів від 10.09.2018 р., проведених за участю ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та від 13.09.2018 р, за участю потерпілого ОСОБА_14

показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Дослідивши ці докази, надавши кожному з них оцінку на предмет належності, допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд дійшов висновку про те, що вони, в межах висунутого обвинувачення, лише підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди, її наслідки та правомірність керування автомобілем ОСОБА_15 , водночас не підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

За клопотанням прокурора апеляційним судом, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України, шляхом вивчення письмових доказів повторно досліджені обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Так, відповідно до висновку експерта № 470 від 28.08.2018 р.,під час первісного контактування автомобіль ЗА3-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , розташовувався передньою правою частиною (правою частиною декоративної накладки панелі переднього бампера, правою фарою головного освітлення, правою частиною панелі передка та правою частиною рамки радіатора, передньою частиною крила та підкрилку правого переднього колеса, передньою правою частиною капоту, та в подальшому переднім правим колесом, елементами підвіски правого переднього колеса і передньою частиною правої двері) до передньої правої частини автомобіля ВА3-21083, реєстраційний номер НОМЕР_2 , (правої частини декоративної накладки панелі переднього бампера, правої частини підсилювача панелі переднього бампера, правої фари головного освітлення, правої частини панелі передка, передньої частини крила та підкрилка правого переднього колеса, передньої правої частини капоту, та подальшому переднього правого колеса і передньої частини правої двері).

Під час первісного контактування повздовжні осі автомобіля 3А3-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля ВАЗ-21083, реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходились під кутом близьким до 175?180° (відлік проходить проти ходу годинникової стрілки) (дивись дослідну частину рисунок № 3). Більш точне визначення кута під яким розташовувались повздовжні осі даних транспортних засобів, під час первісного контактування, не є можливим по причинам вказаним в дослідницькій частині даного висновку.

???В даному випадку, на підставі даних наведених в дослідницькій частині даного висновку, можна вказати лише те, що зіткнення даних транспортних засобів відбувалось в межах смуги руху в напрямку до смт Єланець, в районі розташування початку подряпини на проїзній частині (позиція на схемі 10), під час якого автомобіль ЗА3-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , розташовувався своїм правим переднім колесом перед початком даної подряпини. Більш точне визначення місця зіткнення даних транспортних засобів не є можливим по причинам вказаним в дослідницькій частині даного висновку.

Згідно з висновком експерта № 18-865 від 25.09.2018 р., за умов, викладених в ухвалі про призначення експертизи, вихідних даних слідчого і матеріалах справи, водію автомобіля ВАЗ в своїх діях необхідно було керуватися вимогами, що викладені в пункті 12.3 ПДР, а саме: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди».

За умов, викладених вихідних даних слідчого і матеріалах справи, водію автомобіля ЗАЗ. в своїх діях необхідно було керуватися вимогами, що викладені в пунктах п.п. 12.3. 10.1 ПДР. а саме: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

За умов, викладених в ухвалі про призначення експертизи, вихідних даних слідчого і матеріалах справи, в діях водія автомобіля ВАЗ, передуючих ДТП не вбачається не відповідностей вимогам п. 12.3 ПДР і його дій з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

За умов, викладених вихідних даних слідчого і матеріалах справи, дії водія автомобіля ЗАЗ, передуючи ДТП. не відповідали вимогам п. п. 12.3,10.1 ПДР і знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Свідчення при слідчих експериментах зі свідком ОСОБА_16 від 10.09.2018 р., водія автомобіля ОСОБА_8 від 10.09.2018 р., ОСОБА_13 від 10.09.2018 р. в частині положення місця зіткнення транспортних засобів відносно границь проїжджої частини, з технічної точки зору неспроможні.

За висновком експерта № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., зіткнення (первинне контактування) автомобілів ЗАЗ та НОМЕР_3 відбувалося між їх передніми правими частинами (правою кутовою частиною переднього бампера автомобіля ЗАЗ та передньою правою частиною переднього бампера автомобіля ВАЗ). Автомобілі розташовувалися під тупим кутом один відносно одного. Величина кута між поздовжніми геометричними осями ТЗ в момент первинного контактування складала близько 160-165° з відліком проти ходу годинникової стрілки від осі автомобіля ЗАЗ.

Подряпина, яка зафіксована на схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14.07.2018 р. під номером 10, була утворена автомобілем ЗАЗ при його переміщенні в сторону узбіччя та за межі дороги. Якою саме частиною автомобіля ЗАЗ могла бути утворена ця подряпина, визначити неможливо.

???Пошкодження диска правого переднього колеса автомобіля ЗАЗ утворилися в результаті удару та стискання диска з двох діаметрально протилежних сторін, що характерно для випадків удару колесом об перешкоду з подальшим його зміщенням і стисканням у колісній арці між перешкодою та деталями кузова автомобіля-носія.

Слід заносу, який зафіксований на схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14.07.2018 р., під номером 7, був утворений задніми колесами автомобіля ВАЗ при його післяконтактному переміщенні.

???Визначити, на яку відстань від первинного місця контактування перемістився автомобіль ВАЗ до остаточного місця зупинення, з урахуванням слідової інформації та показань свідка ОСОБА_16 і потерпілого ОСОБА_14 , наданих в судовому засіданні, неможливо, оскільки дослідницьким шляхом не було встановлено точне розташування місця зіткнення з розмірною прив`язкою до елементів дороги, а з показів ОСОБА_16 і ОСОБА_14 , зафіксованих на записах судових засідань на компакт-дисках у матеріалах справи, не вбачається достатнього комплексу кількісних даних про розташування місця зіткнення Т3.

При цьому технічним дослідженням встановлено, що мав місце поворот (розворот) автомобіля ВАЗ за годинниковою стрілкою за період від первинного контактування з автомобілем ЗАЗ до зайняття кінцевого положення. На яку саме величину відбувся цей поворот, визначити неможливо, оскільки неможливо точно позиціонувати автомобіль ВАЗ відносно елементів дороги в момент первинного контактування з автомобілем ЗАЗ через відсутність фіксації відповідної слідової інформації. Можливо лише вказати, що ця величина повороту була більше 90° і менше 180°. Також, ОСОБА_14 у своїх показах, наданих у судовому засіданні, запис яких міститься на компакт-диску у матеріалах справи, вказує про розворот керованого ним автомобіля ВАЗ після зіткнення з автомобілем ЗАЗ.

Місце зіткнення автомобілів розташовувалось на осьовій лінії розмітки або біля неї, в межах розташування осипу ґрунту з нижніх частин ТЗ, при цьому лівий борт автомобіля ВАЗ мав розташовуватися не лівіше рівня слідів заносу відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ перед даною ДТП, автомобіль ВАЗ перебував передньою частиною в зоні розташування подряпин 6 та 8, автомобіль ЗАЗ перебував правим переднім колесом на ділянці перед початком утворення слідів 9 та 10. Більш точно визначити розташування місця зіткнення з прив`язкою його до меж проїзної частини, а також визначити точне розташування автомобілів під час зіткнення відносно елементів проїзної частини, неможливо у зв`язку з недостатністю для цього зафіксованої слідової інформації, насамперед слідів коліс транспортних засобів на стадії безпосередньо перед зіткненням та на стадії первинного контактування.

В дорожній ситуації, що склалася, водію автомобіля ЗАЗ ОСОБА_8 необхідно було діяти у відповідності до вимог п. 12.9 «б» ПДР, а з моменту виникнення небезпеки для руху у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР.

З причин, вказаних у дослідницькій частині, водій ОСОБА_8 міг не мати технічної можливості своїми односторонніми діями попередити зіткнення з автомобілем ВАЗ. Технічна можливість уникнути зіткнення ТЗ не залежала від дій лише водія ОСОБА_8 , а полягала в зупинці обох Т3 до місця зіткнення.

З урахуванням результатів даного дослідження у експертів не має підстав технічного характеру вважати дії водія ОСОБА_8 такими, що не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР.

Для оцінки дій водія ОСОБА_8 на відповідність вимогам п. 12.9 «б» ПДР в даному випадку спеціальних знань в області автотехніки не потрібно.

Дана оцінка може бути зроблена судом самостійно шляхом порівняння максимально допустимої швидкості руху на ділянці скоєння ДТП з фактичною швидкістю руху автомобіля ЗАЗ перед даною ДТП.

В дорожній ситуації, що склалася, водію автомобіля ВАЗ ОСОБА_14 необхідно було діяти у відповідності до вимог дорожньої розмітки 1.1 «вузька суцільна лінія», вимог п. 1.5 ПДР та вимог п. 12.9 «б» ПДР.

????Дослідження питання технічної можливості попередження даного зіткнення з боку водія автомобіля ВАЗ за рахунок додаткових дій, направлених на зміну режиму руху керованого ним транспортного засобу (його гальмування або маневрування), в даній дорожній обстановці є методично недоцільним. Очевидна практична можливість уникнути даної ДТП забезпечувалась у випадку відповідності його дій вимогам п. 1.5 ПДР та вимогам дорожньої розмітки 1.1 «вузька суцільна лінія».

????Для оцінки дій водія на відповідність вимогам п. 1.5 ПДР та вимогам дорожньої розмітки 1.1 «вузька суцільна лінія» та вимогам п. 12.9 «б» ПДР, а також для вирішення питання стосовно причинного зв`язку між діями водія автомобіля ВАЗ та скоєнням ДТП в даному випадку спеціальних знань в області автотехніки не потрібно. Дана оцінка може бути зроблена судом самостійно.

Вирішення питання щодо причин настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди передбачає собою юридичну оцінку всіх зібраних по справі доказів, в тому числі і даного висновку, що виходить за межі компетенції експерта, у зв`язку з чим, дане питання ухвали суду про призначення експертизи не вирішувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому, статтею 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У ст. 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, доказування тих чи інших обставин кримінального правопорушення часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Оцінивши докази, на які посилається прокурор в обґрунтованість пред`явленого обвинувачення, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, приймаючи до уваги той факт, що усі сумніви й припущення підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого, а висунуте обвинувачення має ґрунтуватися виключно на підставі доказів, що відповідають критеріям, передбаченим ст. ст. 85, 86 КПК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_12 та спричинило потерпілому ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України характеризується сукупністю обов`язкових ознак: діяння, тобто порушення правил безпеки руху та експлуатації транспортну; суспільно небезпечні наслідки; причинний зв`язок між діянням і суспільно небезпечними наслідками.

Причинний зв`язок між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками, що настали є одним із обов`язкових елементів об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, який має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущені винною особою, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення особою вимог Правил дорожнього руху, які мали місце під час конкретної дорожньо-транспортної пригоди, але водночас він повинен чітко зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

У випадках, коли суспільно небезпечні наслідки, передбачені ст. 286 КК, настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також те, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм у зв`язку з їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

За змістом обвинувального акта ОСОБА_8 ставиться в провину наступні порушення ПДР України: п. 2.3 «б» бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1. перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Розглянувши матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов умотивованого висновку про те, що поза розумним сумнівом доводиться та обставина, що у дорожній обстановці, яка мала місце 14.07.2018 р., водій автомобіля ВАЗ першим змінив напрямок руху, чим створив перешкоду для руху водію ОСОБА_8 , який був вимушений вчиняти дії, спрямовані на уникнення зіткнення з автомобілем ВАЗ, який виїхав на його смугу руху. Із вказаним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Наведене підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно яким, на зустрічну смугу руху виїхав не він, а саме водій автомобіля ВАЗ, що підтверджено показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , які в судовому засіданні зазначили, що саме водій автомобіля ВАЗ виїхав на зустрічну смугу руху.

Крім того, свідок ОСОБА_16 , який їхав в автомобілі ВАЗ, пояснив, що водій автомобіля ВАЗ біля с. Малосолоне відволікся, повернувся до нього та щось розповідав йому і в цей час виїхав на зустрічну смугу руху. Саме свідок ОСОБА_16 побачив, що метрах в п`ятнадцяти від них автомобіль, який їде їм на зустріч. Водій зустрічного автомобіля крутнув руль спочатку вправо. Тоді ОСОБА_16 крикнув водію автомобіля ВАЗ «Куди» і після цього він почав повертати в свою смугу руху, але водій зустрічного автомобіля в цей момент також повернув вліво і трапилось зіткнення автомобілів.

Такі пояснення підтверджуються даними протоколів слідчих експериментів за участі ОСОБА_8 від 10.09.2018 р., свідка ОСОБА_13 від 10.09.2018 р., свідка ОСОБА_16 від 10.09.2018 р. та висновком експертів № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., згідно якого місце зіткнення автомобілів розташовувалось на осьовій лінії розмітки або біля неї, в межах осипу ґрунту з нижніх частин транспортних засобів, при цьому лівий борт автомобіля ВАЗ мав розташовуватись не лівіше рівня слідів заносу (позиція 7) відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ перед даною ДТП, автомобіль ВАЗ перебував передньою частиною в зоні розташування подряпин 6 та 8. Факт розташування передньої частини автомобіля ВАЗ в зоні розташування подряпин 6 та 8, згідно схеми до протоколу огляду місця ДТП, свідчить про те що саме водій автомобіля ВАЗ виїхав на зустрічну смугу руху, так як позначки 6, 7 та 8 на схемі знаходяться саме в межах смуги руху зі сторони смт Єланець в напрямку м. Вознесенська по якій рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_8 .

При цьому, як вірно відзначив суд першої інстанції, даний висновок експертів складений за результатами оцінки усіх доказів, досліджених саме під час судового розгляду кримінального провадження, а також додатково наданих експертам, за їх клопотанням, правого переднього колеса автомобіля ЗАЗ, флеш накопичувача з фотознімками з місця ДТП, компакт-диску з фотознімками з місця ДТП.

Отже, оскільки показання водія ОСОБА_8 , з огляду на зазначене, визнано достовірними та спроможними з технічної точки зору, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що дорожньо-транспортна пригода розвивалась за обставин, про які вказав останній, тому в основу вироку поклав саме висновок експертів № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., де, окрім іншого, враховано обставини контактування транспортних засобів, встановлені з показань обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , безпосередньо під час судового розгляду, які не відповідали вихідним даним, наданим експертам під час проведення авто технічної експертизи по дослідженню обставин дорожньо-транспортної пригоди № 18-865 від 25.09.2018 р. та транспортно-трасологічної експертизи № 470 від 28.08.2018 р.

З огляду на викладене, твердження сторони обвинувачення про порушення ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3 «б», 10.1 та 12.3 ПДР України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_12 загинув, а потерпілий ОСОБА_14 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, є неспроможними, такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження і спростовуються наведеними вище доказами.

Посилання прокурора на те, що висновок експерта № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р. не спростовує наявність в діях ОСОБА_8 порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху, яке, згідно висновком експерта № 18-865, також знаходиться у прямому причинному зв`язку з подією, що настала, апеляційний суд визнає безпідставними, з огляду на те, що вказаним експертним дослідженням встановлено зовсім інші порушення пунктів Правил дорожнього руху, якими повинен був керуватись ОСОБА_8 , що свідчить про умисне викривлення змісту висновків експертів, кожен з яких є самостійним доказом у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного вище судом також обґрунтовано не враховано висновок експерта № 470 від 28.08.2018 р., за результатами судової транспортно-трасологічної експертизи, в основу якого покладено вихідні дані, які суперечать фактичним обставинам провадження, у зв`язку з їх неповнотою, з чим цілковито погоджується і апеляційний суд.

Отже, враховуючи, що дослідженими доказами беззаперечно не встановлено причинний зв`язок між діями ОСОБА_8 та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, можливість отримання достовірних даних для проведення додаткових експертних досліджень вичерпані, а обвинувальний вирок, у відповідності до ч. 3 ст. 373 КПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_8 в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження прокурора стосовно незастосування судом першої інстанції положень ст. 332 КПК України, щодо необхідності призначення повторної експертизи у зв`язку з наявними експертними висновками, які суперечать між собою, апеляційний суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із загальних засад кримінального провадження.

Так, ч. ч. 1 і 2 ст. 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом; сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За матеріалами провадження, 18.06.2020 р., під час судового розгляду в суді першої інстанції, захисник заявив клопотання про призначення сyдової інженеpно-трaнспортної по трасологічному дослідженню та автотехнічної по дослідженню обставин дорожньо-транспортної пригоди експертизу, проведення якої просив дорyчити експертам Кивського наyково-дослідного інститyтy судовиx експертиз Міністерства юстиції України, обґрунтовуючи це тим, що під час проведення експертиз № 18-865 від 25.09.2018 р. та № 470 від 28.08.2018 р., експертами були використані дані, які не відповідали вихідним даним, зазначеним при проведенні експертиз.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника про призначення експертизи, а прокурор проти його задоволення не заперечував.

18.06.2020 р. Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання захисника та призначено експертизу, виконання якої доручено експертам Київського наyково-дослідного інститyтy судовиx експертиз Міністерства юстиції України

Після отримання висновку експерта № 17535/17771/20-52 від 08.07.2022 р., суд, під час судового розгляду 24.10.2022 р. оголосив його зміст та, за клопотанням прокурора щодо з`ясування процедурних моментів, відклав судовий розгляд.

В подальшому, 22.12.2022 р. суд з`ясував у сторін наявність інших письмових доказів, після чого, допитав обвинуваченого та перейшов до судових дебатів.

Отже, з урахуванням зазначених положень закону та викладених обставин справи, сторона обвинувачення не була позбавлена можливості вжити заходів щодо залучення експертної установи, експерта чи експертів для проведення повторної, додаткової або комплексної експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, та надати такий висновок суду. Проте з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що сторона обвинувачення скористалась таким правом.

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для проведення будь-якої додаткової експертизи відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 332 КПК України, з метою формування доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 в інкримінованих йому діях.

За змістом ст. 62 Конституції України, під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 р., «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р., який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Виконуючи завдання кримінального провадження, суд з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини й ретельно перевірив обставини дорожньо-транспортної пригоди, зіставивши й проаналізувавши наявні у провадженні та отримані в ході його розгляду дані, суд умотивовано вирішив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, й усупереч посиланням прокурора в апеляційній скарзі, при оцінці доказів, дотримався положень статей 8486, 94 КПК України.

Ураховуючи викладене, імперативність приписів ст. 17 КПК України та неспроможність зазначених у апеляційній скарзі доводів прокурора, суд, керуючись ст. 373 цього Кодексу, правомірно ухвалив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 .

Разом з цим, доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, в розумінні ч. 3 ст. 409 КПК України, не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування виправдувального вироку судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд зауважує, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

З огляду на викладене, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставами для безумовного скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 грудня 2022 року відносно ОСОБА_8 , залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3