ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/486/22 Номер провадження 11-кп/814/1810/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 січня 2022 року за №0000007, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 27 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого

01 червня 2021 року Червонозаводським районним судом м. Харків за ч.1 ст.186 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.125 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харків від 01 червня 2021 року та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 2 роки 3 місяці позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту його затримання та до набарання вироком законної сили обрано йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 грудня 2021 року приблизно о 22 годині по вул. Ярославській, 8 у м. Харків на грунті раптово виниклих неприязних відносин з раніше знайомою ОСОБА_9 , умисно наніс один удар рукояткою предмета, схожого на ніж, у ділянку лівої надбрівної дуги ОСОБА_9 , яка в той час знаходилась за його спиною, заподіявши останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: забитої рани, яка потребувала проведення первинної хірургічної обробки, в ділянці проекції зовнішнього кінця лівої надбрівної дуги на тлі синця у лівій навколоочній ділянці, що розповсюджується на лобну ділянку ліворуч.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Полтава від 27 лютого 2023 року та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпанням можливості їх отримати. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України; згідно з доказами в матеріалах справи він наніс потерпілій удар рукою, стиснутою в кулак за відсутності в ній ножа, з необережності; знаряддя злочину не віднайдено на місці події, воно не надавалось на дослідження та під час досудового розслідування не вирішувалось питання можливості заподіяння ним із урахуванням його характеристик тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ; між його сім`єю та сім`єю потерпілої раніше були сімейні зв`язки, а також із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яка перебувала у близьких відносинах із його братом; після засідання в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 запропонував йому за винагороду надати правдиві показання про дійсні обставини справи; в ході слідства не було проведено з ним ( ОСОБА_8 ) слідчого експерименту та не визнано доказом медичну документацію, вказану у висновку експерта №09-19/22 від 06 січня 2022 року, не долучено її до матеріалів кримінального провадження, тому й експерт не мав права посилатись на ці документи під час проведення експертного дослідження.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, позицію обвинуваченого, який зазначив те, що він вчинив негативний вчинок і просив пом`якшити йому покарання, думку захисника про пом`якшення ОСОБА_8 покарання, заперечення прокурора проти доводів сторони захисту, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги і твердження сторони захисту в засіданні апеляційного суду та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК Украхни. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що стороною обвинувачення не доведено його винуватість за ч.2 ст.125 КК України є безпідставними.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України умисного заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка підтвердила те, що 10 грудня 2021 року приблизно о 22 годині у дворі будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_8 вийшов із малолітньою дитиною ОСОБА_11 , яка була без верхнього одягу (лише в підгузнику) при низькій температурі повітря на подвір`ї, на що ОСОБА_11 зробила зауваження обвинуваченому, вдарила його долонею по обличчю та, забравши дитину, побігла в будинок. На вказані вище дії ОСОБА_8 розлютився, вихопив із кишені ніж і почав ним розмахувати перед ОСОБА_10 . Вона ( ОСОБА_9 ) намагалась заспокоїти ОСОБА_8 , просила його припинити протиправну поведінку, однак останній на це наніс їй удар рукояткою ножа, який тримав у правій руці, в її ліву брову, від чого вона відчула різку біль та в неї розпочалась кровотеча. При цьому, обвинувачений далі продовжував розмахувати ножем.

05 січня 2022 року потерпіла ОСОБА_9 у ході проведеного з нею слідчого експерименту з допомогою статиста продемонструвала механізм, спосіб та локалізацію нанесеного їй обвинуваченим цілеспрямованого удару рукояткою ножа шляхом підняття вверх руки з ножем за напрямком зверху-вниз у ліву брову, що підтверджується протоколом даної слідчої дії з фототаблицею та свідчить про умисний характер наведених кримінально-протиправних дій ОСОБА_8 (а.п.97-100).

Відповідно ж до висновку судово-медичної експертизи №09-19/2022 від 06 січня 2022 року відтворені ОСОБА_9 обставини під час слідчого експерименту не суперечать судово-медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим. Тілесні ушкодження в потерпілої утворились унаслідок локальної ударної дії тупого твердого предмета (а.п.102-103).

Свідок ОСОБА_10 також підтвердив показання потерпілої ОСОБА_9 у тому, що ОСОБА_8 спробував нанести йому удар ножем. Коли потерпіла намагалась заспокоїти обвинуваченого, то останній із силою завдав їй рукояткою ножа удар у брову, що спричинило кровотечу, проте, незважаючи на вказане, ОСОБА_8 продовжив розмахувати ножем.

Наведені вище докази об`єктивно узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що обвинувачений у грудні вивів на подвір`я її доньку без верхнього одягу, вона забрала у нього дитину й побігла в квартиру. Коли повернулась, то побачила ОСОБА_9 , у якої обличчя було в крові, й остання повідомила, що ОСОБА_8 вдарив її рукояткою ножа у брову.

У вказаний вище спосіб обвинувачений заподіяв ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: забитої рани, яка потребувала проведення первинної хірургічної обробки, в ділянці проекції зовнішнього кінця лівої надбрівної дуги на тлі синця у лівій навколоочній ділянці, яка розповсюджується на лобну ділянку ліворуч, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №09-19/2022 від 06 січня 2022 року (а.п.102-103).

Отже, показання потерпілої ОСОБА_9 є логічними, послідовними та підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , доказами за результатами проведення слідчого експерименту й даними експертного дослідження, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд правильно поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку. З журналів судових засідань і носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді вбачається, що потерпіла та зазначені вище свідки перед допитом у встановленому законом порядку були приведені до присяги й попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено підстав обмовити обвинуваченого з боку потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , показання яких є взаємоузгодженими і не містять суперечностей. Тому, враховуючи зазначене вище, долучена до апеляційної скарги ксерокопія фотознімка із зазначенням прізвища ОСОБА_10 і безконтекстних одноособових фраз із невідомого пристрою, за невідомих дати, часу, місця та інших обставин, невідомих даних щодо віправника та отримувача повідомлення, не ставить під сумнів достовірність показань ОСОБА_10 , які повністю підтверджуються іншими вказаними вище доказами по справі.

Посилання апелянта на непроведення з ним слідчого експерименту спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких установлено, що 18 січня 2022 року за участю ОСОБА_8 було здійснено слідчий експеримент, в ході якого останній на статистові відтворив обставини нанесення ним рукояткою ножа шляхом підняття руки з ножем удару в ділянку брови ОСОБА_9 , що підтверджується протоколом цієї слідчої дії з фототаблицею (а.п.104-106).

Окрім того, сам обвинувачений, хоча й не визнав у суді винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, однак підтвердив те, що він 10 грудня 2021 року ввечері по АДРЕСА_2 під час конфлікту наніс удар потерпілій.

Проте твердження ОСОБА_8 з приводу того, що він завдав удар ОСОБА_9 із необережності рукою за відсутності в ній ножа, підлягають критичній оцінці та є способом захисту ОСОБА_8 від пред`явленого йому обвинувачення, оскільки повністю спростовуються сукупністю викладених вище взаємоузгоджених доказів, якими поза розумним сумнівом підтверджено те, що обвинувачений на грунті раптово виниклих неприязних відносин цілеспрямовано та із достатньою силою за напрямком зверху-вниз наніс потерпілій рукояткою ножа удар шляхом підняття вверх руки з ножем у ліву брову (в ділянку розташування життєво-важливих органів), в результаті чого заподіяв останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Перед цим ОСОБА_8 намагався умисно завдати удар ножем ОСОБА_10 .

Таким чином, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку, поведінка обвинуваченого, знаряддя та спосіб вчинення кримінального правопорушення, механізм, характер і локалізація завданих ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілій, указують на те, що нанесений обвинуваченим рукояткою ножа урар не був випадковим, а навпаки умисним і цілеспрямованим, що виключає можливість характеризувати дії ОСОБА_8 як необережні.

Тому суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації в цій справі оцінив з дотриманням приписів кримінального закону та дійшов правильного висновку про необхідність надання правової оцінки діям ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України.

Також позбавлені підстав аргументи апеляційної скарги, які стосуються непроведення стороною обвинувачення всього доцільного, на думку ОСОБА_8 , обсягу тих чи інших слідчих/процесуальних дій, зокрема, щодо виявлення ножа на місці події, є необґрунтованими та не спростовують висновки місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, оскільки факт нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій рукояткою ножа достовірно підтверджено сукупністю викладених вище взаємоузгоджених доказів: показаннями потерпілої та свідків, даними за результатами проведення слідчого експерименту, висновку експертизи.

Відповідно ж до вимог ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості осіб і притягнення їх до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

За ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що місцевий суд з дотриманням приписів ст.ст.10, 22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, здійснив усі передбачені КПК України заходи для всебічного встановлення істини по справі. Обставин, які би вказували не неповноту судового розгляду, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що під час досудового розслідування не визнано доказом медичну документацію, вказану у висновку експерта №09-19/22 від 06 січня 2022 року, не долучено її до матеріалів кримінального провадження, тому й експерт не мав права посилатись на ці документи під час проведення експертного дослідження, позбавлені підстав.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої в п.15 ч.1 ст.7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі ст.ст.3, 56 КПК України потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази.

Окрім того, в силу ч.2 ст.242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеню тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Під час провадження в суді першої інстанції прокурором були надані, поміж іншого, такі докази документи щодо заподіяних ОСОБА_9 тілесних ушкоджень:

висновок судово-медичної експертизи №09-19/2022 від 06 січня 2022 року (а.п.102-103);

висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи №1311-2021 від 14 грудня 2021 року (а.п.96);

копію консультативного висновку лікаря-спеціаліста КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради №10/16664 від 10 грудня 2021 року (а.п.95).

Відповідно до висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №1311-2021 від 14 грудня 2021 року об`єктами дослідження при медичному обстеженні були особисто потерпіла та наданий нею консультативний висновок лікаря-спеціаліста №10/16664 від 10 грудня 2021 року (а.п.96).

У подальшому в ході проведення судово-медичної експертизи №09-19/2022 від 06 січня 2022 року експерт дослідив названий вище висновок фахівця й дані протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_9 , за результатами чого склав мотивований експертний висновок (а.п.102-103).

Надання ж потерпілим медичної документації безпосередньо фахівцю з питань судово-медичної експертизи не є підставою для визнання сформованого ним висновку і похідного від нього висновку експерта недопустимими доказами. При цьому, колегія суддів наголошує, що фахівець з питань судово-медичної експертизи досліджував не тільки наданий ОСОБА_9 консультативний висновок лікаря-спеціаліста, а й безпосередньо здійснював медичне обстеження потерпілої.

Згідно з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №754/14281/17, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст.412 КПК України, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом і скасування судового рішення, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і при здійсненні судового чи апеляційного провадження стороні процесу було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

У даному провадженні всі перераховані вище медичні документи були оголошені в засіданні місцевого суду, долучені до матеріалів справи й сторона захисту мала безперешкодну можливість ознайомитись із ними, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Так само необґрунтованими є твердження сторони захисту в засіданні апеляційної інстанції про пом`якшення обвинуваченому покарання.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з матеріалами провадження ОСОБА_8 судимий до покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням приписів ст.75 КК України, однак звільнення від відбування покарання з випробуванням не призвело до позитивних змін у його особистості, він на шлях виправлення та перевиховання не став, а знову вчинив кримінальне правопорушення насильницького характеру в період іспитового строку, а саме через півроку після ухвалення попереднього вироку, не працює, суспільно-корисною працею не займається, неодружений, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває. За даними досудової доповіді встановлено високі ризики вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства (а.п.27). При цьому, потерпіла наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

З огляду на викладені вище дані та обставини в їх сукупності, виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Відповідно до приписів ч.2 ст.75, ч.3 ст.78 КК України та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» в разі вчинення особою під час іспитового строку нового кримінального правопорушення суд повинен розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. У зв`язку з цим, призначення ОСОБА_8 покарання, не пов`язного з позблавленням волі, чи без його реального відбування, є неприпустимим.

Посилання ж апелянта на його працевлаштування не знайшли свого підтвердження перевіркою матеріалів кримінального провадження. Не надано відповідних даних про це й стороною захисту в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_8 здійснює догляд за бабою похилого віку, однак ці дані, зважаючи на зазначені вище обставини в їх сукупності, не є підставою для пом`якшення йому покарання, яке в остаточній мірі є наближеним до мінімальної межі.

Таким чином, призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 71 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтава від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4