Справа № 461/8017/21
Провадження № 1-кп/461/607/23
У Х В А Л А
14.12.2023 року. м. Львів
Галицький районний суд м. Львова
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_4
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6
Протокольною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.10.2023 р. встановлено порядок дослідження доказів у вказаному кримінальному провадженні: дослідження письмових доказів сторони обвинувачення, допит свідків обвинувачення, дослідження письмових доказів сторони захисту, допит свідків захисту, допит обвинуваченого.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими, з підстав наведених у таких..
Прокурор заперечив клопотання, вважає доводи, викладені захисниками необгрунтованими.
Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши зміст поданих клопотань, вважає, що клопотання захисників про визнання доказів очевидно недопустимими не підлягають до задоволення, зважаючи на наступне.
За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.
Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження.
Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).
При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.
При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі N 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі N 236/863/17/.
При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).
З даного приводу суд зазначає таке: відповідно до ч.ч. 1, ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно; не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях , речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 абз.6 ст.349 КПК України, докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, зі сторони захисту у другу. Кримінальне провадження, відносно ОСОБА_4 перебуває на стадії дослідження письмових доказів сторони обвинувачення, разом з тим, протокол допиту свідка ОСОБА_4 , як і ухвала слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 29.06.2021 р. судом не досліджувалися та на розгляд суду стороною обвинувачення не надавалися. З врахуванням наведеного суд позбавлений можливості на цій стадії оцінити аргументи захисту. Більше того, з урахуванням принципу безпосередності, визначеного ст. 23 КПК України, суд першої інстанції обмежений в дослідженні в судовому засіданні протоколів допиту осіб, оскільки такі особи, в тому числі обвинувачений ОСОБА_4 , будуть безпосередньо допитуватись судом.
Суд вважає, що клопотання захисників про визнання доказів очевидно недопустими зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисників під час проведення досудового розслідування. В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисниками, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.
Керуючись ст. ст. 84-89, 376 КПК України, суд
Повний текст ухвали виготовлений 18.12.2023 року.
Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.
Суддя ОСОБА_1