Справа № 442/2733/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1025/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 з доповненнями до неї на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 серпня 2023 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано частково невідбуту частину покарання згідно з вироком Страросамбірського районного суду Львівської області від 18 квітня 2022 року, визначивши ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків 5 (п`ять) років 2 (два) місяці позбавлення волі.

Відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з часу його затримання, а саме з 5 квітня 2023 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено до вступу вироку в законну силу.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_8 2000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 16 січня 2023, приблизно о 16 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні кафе « Мамина хата », що розташоване за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. Ковальська, 2 , сидячи за столом разом із ОСОБА_8 , під час спілкування із останнім, побачив у нього мобільний телефон марки «MEIZUMX4Pro» сірого кольору, який умисно, таємно вирішив викрасти.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_7 , в цей же час, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, які посягають на чужу власність, передбачаючи їх наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна і бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом та корисливим мотивом, спрямованим на незаконне збагачення за чужий рахунок, перебуваючи у кафе « Мамина хата », що за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. Ковальська, 2 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переконавшись в тому, що він не буде викритий іншими сторонніми особами, діючи в умовах воєнного стану, умисно, повторно, таємно, шляхом вільного доступу із обіднього столу викрав належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «MEIZUMX4Pro» сірого кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 2950 гривень, який заховав в кишеню куртки, вийшов з приміщення кафе «Мамина хата» та пішов у невідомому напрямку, тобто привласнив викрадене майно та розпорядився ним на свій розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2950 гривень.

Указом Президента України №757/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2738-ІХ від 16.11.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», часткове змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Пре введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України віл 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, Указом від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2300-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року на 90 діб.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 серпня 2023 року, перекваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України, з призначенням мінімально можливого згідно з законом покарання.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_7 заволодів телефоном потерпілого внаслідок шахрайських дій, а не таємного викрадення чужого майна. Підтверджують цю версію і слова потерпілого про те, що обвинувачений з його дозволу користувався його телефоном. На думку апелянта, факт добровільності передачі телефону потерпілим обвинуваченому свідчить саме про шахрайські дії, а не крадіжку. Тобто обвинувачений ввів потерпілого в оману, той добровільно передав йому телефон, в процесі спілкування телефон потерпілому обвинувачений не повернув, відтак відсутня ознака таємності.

Як зазначає захисник, кваліфікуюча обставина «в умовах воєнного або надзвичайного стану» може мати місце, коли злочин вчинений в умовах, які передбачені спеціальним адміністративним режимом «воєнний стан», а обвинувачений став суб`єктом цих правовідносин. Наприклад, використав комендантську годину для крадіжки, скористався відсутністю евакуйованих людей на певній території, відсутністю сигналізації через відсутність електрики тощо В протилежному випадку така кваліфікуюча ознака відсутня. На неправильність автоматичного інкримінування цієї ознаки вказав Верховний Суд у справі №722/594/22.

31 жовтня 2023 року потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких зазначає, що просить відхилити апеляційну скаргу сторони захисту. Вказує, що шахрайство могло б мати місце, якби він з обвинуваченим були родичами чи друзями. ОСОБА_7 сам до нього підсів і сам запропонував випивку, за яку сам і розплачувався, маючи умисел довести його, старшу людину, до майже безпорадного стану. Вважає, що обвинувачений вчинив крадіжку. Не згоден потерпілий і з доводами апеляційної скарги в частині відсутності у діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки в умовах воєнного стану. Вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як і стягнута на його користь моральна шкода, є занадто малими.

Крім цього, потерпілий ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі; стягнути на його користь моральні збитки у розмірі 40 000 гривень, а також компенсацію за матеріальні збитки - телефон - у розмірі 2 950 гривень (якщо не будуть повернуті кошти в Дрогобицькій поліції).

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що обвинувачений не став на шлях виправлення, щиро у вчиненому не розкаявся.

31 жовтня 2023 року потерпілий подав доповнення до апеляційної скарги, у яких зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишились його пояснення про те, що ОСОБА_7 підсів до нього близько 14:00 години в кафе «Мамина хата» в м. Дрогобич з метою викрасти телефон, пригощаючи його спиртним напоєм по 50 грамів в три заходи. При поверненні речового доказу - мобільного телефону, він виявився несправним. Слідча, прокурор і слідчий суддя провели всі процесуальні дії без його участі. Зауважує, що ніякого дозволу на заволодіння його майном він обвинуваченому не давав, а те, що він мав у руках телефон пояснює тим, що він набирав у тубі відповідний сайт гурту «Моцні бойки», де він нібито був учасником.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 не підтримав апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 та заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явився. 23 січня 2024 року до суду надійшла його заява, у якій просить розглянути апеляційну скаргу без його участі.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, зважаючи на позицію ОСОБА_8 , який просить провести розгляд апеляційної скарги у його відсутності, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, доводи поданих потерпілим заперечень та доповнень до них, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за який його засуджено, та вважає, що відсутні підстави для перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 190 КК України, як про це просить сторона захисту.

Так, відповідно до ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, тобто вилучення майна відбувалося таємно, то склад шахрайства відсутній, і такі дії слід кваліфікувати як крадіжку.

За матеріалами провадження, ОСОБА_7 під час допиту у суді першої інстанції зазначив, що перебуваючи у кафе «Мамина хата», що на вул. Ковальській у м. Дрогобичі, підсів за столик до незнайомого чоловіка; разом випили по сто грамів горілки. ОСОБА_8 мав при собі мобільний телефон марки «MEIZUMX4Pro» сірого кольору. Він вирішив показати йому свої виступи, оскільки є учасником весільного гурту «Моцні бойки». Потерпілий сам давав йому телефон і він на ньому показував свої виступи. Телефон він періодична клав на стіл, а коли ОСОБА_8 відволікся, то забрав зі столу телефон, сховав його у кишеню куртки і вийшов з приміщення кафе.

Водночас, потерпілий ОСОБА_8 у суді першої інстанції зазначив, що у кафе до нього підсів незнайомий чоловік, з яким вони познайомились у ході спілкування та випили по сто грамів горілки. Під час розмови ОСОБА_7 повідомив, що він є учасником весільного гурту «Моцні бойки» і на його телефоні показував виступи групи. Обвинувачений періодично брав його телефон в руки і клав його на стіл. Скориставшись його неуважністю, ОСОБА_7 забрав телефон зі столу і пішов.

Як установив місцевий суд, потерпілий добровільно не передавав свого телефону ОСОБА_7 , що є обов`язковою ознакою шахрайства. Фактично ОСОБА_7 використав обставини, що об`єктивно склалися на момент крадіжки, заздалегідь відволікши увагу потерпілого розмовою та демонстрацією виступів гурту, і взяв телефон, який лежав на столі, у момент, коли потерпілий за ним не спостерігав. Оскільки обман за таких обставин не є способом неправомірного вилучення чужого майна, то вчинене ОСОБА_7 суспільно небезпечне діяння не може утворювати шахрайства. Тому дії останнього суд правильно кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК.

Орієнтири щодо такого застосування згаданої норми матеріального права відображено й у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».

Таким чином, колегія суддів не вбачає правових підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 190 КК України.

Наведене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 2 квітня 2019 року у справі №655/289/17.

Водночас, що стосується апеляційних доводів захисника про те, що у діях ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака «в умовах воєнного стану», то такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженими Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, та від 18 квітня 2022 року № 2212-ІХ) із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно із Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 757/2022 від 7 листопада 2022 року, затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, воєнний стан в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-IX від 3 березня 2022 року посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 185, 186, 187, 189, 191 КК України, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін крадіжка, учинена в умовах воєнного або надзвичайного стану, є особливо кваліфікованим складом злочину.

Вчинення крадіжки в умовах воєнного стану одразу кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК України, як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану, за що передбачено покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років. При цьому кваліфікація за ч. 4 ст. 185 КК України не передбачає такого тлумачення та кваліфікованої ознаки як вчинення крадіжки з використанням умов воєнного стану.

Як встановлено колегією суддів (і не оспорено ніким з учасників кримінального провадження), крадіжку ОСОБА_7 вчинив 16 січня 2023 року, тобто під час дії воєнного стану. А тому є обґрунтованим висновок місцевого суду, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати саме як повторне вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану.

Підстави для виключення з обвинувачення ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки як «в умовах воєнного стану» відсутні, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки кваліфікуючі ознаки - вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану та з використанням умов воєнного стану - є різними ознаками, однак норма закону України про кримінальну відповідальність (ч. 4 ст. 185 КК України) передбачає саме ознаку «вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану».

На переконання колегії суддів, підстав для сумніву в правильності таких висновків суду першої інстанції, зокрема й щодо правильної кваліфікації дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, немає.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 17 січня 2023 року у справі №404/3367/22.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Водночас, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 , який просить призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання, стягнути моральну шкоду у розмірі 40 000 гривень та відшкодувати завдані збитки у 2950 гривень.

Так, частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як слідує з роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також таке покарання повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Верховний Суд у своїй постанові від 2 березня 2021 року у справі №721/115/19 висловив правову позицію, що для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, що перевірено колегією суддів у суді апеляційної інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував всі обставини інкримінованого останньому кримінального правопорушення.

Зокрема, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.

Крім того, судом першої інстанції було також враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не вперше притягується до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, його вік; те, що вказаний злочин він вчинив під час умовного відбуття покарання за вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 квітня 2022 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років з місяців позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

Проаналізувавши вказані обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, тобто при застосуванні покарання у виді позбавлення волі, яке є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 вимог ч. 1 ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, під час іспитового строку, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 квітня 2022 року.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, принцип повного або часткового складання покарань може застосовуватись у випадках призначення за окремі злочини, що входять до сукупності, як однакових, так і різних за видом покарань. При частковому складанні розмір остаточного покарання в усякому разі має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини.

Пунктом 25 цієї постанови визначено, що при застосуванні правил ст. 71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Вказаних рекомендацій повною мірою дотримався суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі та, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, визначивши йому остаточне покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі, відтак суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що просить потерпілий.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що обвинувачений щиро не розкаявся у вчиненому, як підставу для більш суворого покарання ОСОБА_7 , оскільки визнання вини є правом, а не обов`язком обвинуваченого.

Що стосується апеляційний вимог потерпілого ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілим ОСОБА_8 подано цивільний позов, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_7 грошові кошти в сумі: 5 000 грн матеріальної шкоди, 40 000 грн моральної шкоди.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За результатами розгляду цивільного позову ОСОБА_8 , такий задоволено частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень.

Вказане рішення, на переконання колегії суддів, ґрунтується на вимогах закону.

Так, стаття 16 ЦК України закріплює, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Таким чином рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Зі змісту цивільного позову, підтриманого потерпілим у судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_8 моральну шкоду, завдану злочином, оцінено у 40 000 гривень та обґрунтовано тим, що він зазнав душевних страждань через викрадення належного йому телефону, не може користуватися своєю власністю, з телефону зникла інформація, яку неможливо відновити. Крім цього, він пережив душевні страждання, зумовлені самим фактом крадіжки.

Всупереч доводів апеляційної скарги, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, зокрема, що протиправними діями обвинуваченого потерпілому завдано моральних страждань. Крім цього, колегія суддів бере до уваги, що вчинений щодо ОСОБА_8 злочин носив суто матеріальний характер, а викрадений у нього телефон повернутий йому за рішенням суду.

За таких обставин, враховуючи зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 в сумі 2 000 грн на користь потерпілого, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених ОСОБА_8 моральних страждань. Підстав для збільшення цього розміру немає.

Водночас, майнову шкоду потерпілий оцінив у 5000 гривень, мотивувавши її тим, що викраденим телефоном досі не користується, а картка пам`яті та 200 гривень на рахунку пропали. При цьому у поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї вартість телефону ОСОБА_8 оцінює у 2950 гривень.

Враховуючи, що викрадений телефон повернуто потерпілому за рішенням суду, колегія суддів не вбачає для задоволення вимог апеляційної скарги і в цій частині.

При цьому доводи ОСОБА_8 про те, що він не користується вказаним телефоном через його несправність, матеріалами справи не підтверджені. Суду не представлено жодних доказів того, що телефон перебуває у несправному стані та що ця несправність зумовлена саме діями обвинуваченого. Відсутні також і докази зникнення картки пам`яті та коштів з його рахунку.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині кваліфікації дій обвинуваченого, розміру призначеного йому покарання та вирішення цивільного позову, захисником та потерпілим в їхніх апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскарженого судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах та апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 з доповненнями до неї - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4