Справа №583/974/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/368/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА

Іменем України

08 січня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 583/974/22 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.02.2023, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 152 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд, оскільки висновки суду не підтверджуються дослідженими в суді доказами, суд не допитав усіх свідків, право на захист порушено, призначене йому покарання є занадто суворим;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки стороною обвинувачення не надано належних, допустимих і достатніх доказів вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідка.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.02.2023 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 152 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.

Згідно вироку, 23.09.2022 о 14 год. 15 хв. ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в лісовому масиві поблизу кінця вул. Першотравнева м. Охтирка Сумської області, застосовуючи до ОСОБА_14 фізичне насильство, намагався вчинити з нею дії сексуального характеру без її добровільної згоди, однак не довів свій умисел до кінця, так як був зупинений. В результаті дій ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_14 отримала легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 152 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційних скарг про недоведеність вини ОСОБА_10 , то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 .

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній вчинив незакінчений замах на дії сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_14 надала показання, що 23.09.2022 близько 14 год. вона йшла з дочкою ОСОБА_15 з лісу по вул. Першотравневій у м. Охтирка. На краю лісу вийшов чоловік в стані алкогольного сп`яніння та почав спочатку чіплятися до дочки, однак вона вирвалася та побігла за допомогою. Далі ОСОБА_10 почав хватати її за шию, горло, збив з ніг і потягнув у кювет. Він зняв куртки з неї та себе і почав знімати свої штани. Під час своїх дій постійно повторював, що має намір вступити з нею в статевий зв`язок. У цей час проїжджав автобус, з якого вийшов чоловік, і ОСОБА_10 побіг. З автобуса вийшов ще один чоловік і побіг за ним. ОСОБА_14 зазначила, що якби їй не допомогли, то обвинувачений довів би свою справу до кінця.

Свідок ОСОБА_15 підтвердила показання потерпілої та пояснила, що коли ОСОБА_10 почав чіплятися до її матері ОСОБА_14 , вона побігла по допомогу, а коли повернулася з двома чоловіками, то ОСОБА_10 вже затягнув матір у рівчак та знаходився поверх неї, в нього були напівопущені штани. ОСОБА_10 почав тікати, але його затримали.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що 23.09.2022 він перебував на вул. Першотравнева у м. Охтирка. В цей час зі сторони лісу бігла дівчина та кричала, що її маму ґвалтують. Він разом із товаришем та дівчиною поїхали на місце події. Під`їхавши, він побачив, що зліва у ярку, на спині, головою до дороги лежала жінка. ОСОБА_10 був на ній зверху, штани в нього були напівопущені. Жінка пручалася та кричала. ОСОБА_10 сидів на жінці зверху, однією рукою тримав її в районі шиї, а іншою перехоплював її руки. Коли ОСОБА_10 побачив його, то почав тікати, але його наздогнали.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази:

- протокол огляду місця події від 23.09.2022, згідно якого оглянуто місцевість в м. Охтирка, кінець вул. Першотравнева (А. Шаталова) в лісовому масиві в напрямку с. Буймерівка Охтирського району Сумської області, а також вилучено речові докази;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої від 23.09.2022, згідно якого ОСОБА_14 продемонструвала обставини вчинення відносно неї кримінального правопорушення ОСОБА_10 ;

- протокол огляду місця події від 23.09.2022, згідно якого ОСОБА_14 видала працівникам поліції одяг, в якому перебувала під час спроби її зґвалтування;

- висновок судово-медичної експертизи № 260 від 26.09.2022, згідно якого у ОСОБА_14 виявлені такі тілесні ушкодження: в ділянці лівої та правої гомілки по задній поверхні в нижній третині садна, які утворилися від дії тупого предмету та відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2022, згідно якого потерпіла ОСОБА_14 упізнала особу, яка намагалася її зґвалтувати 23.09.2022 в лісовому масиві поблизу кінця вул. Першотравнева в м. Охтирка;

- протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_15 від 23.09.2022, згідно яких свідки вказали на обставини вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілої 23.09.2022;

- висновок судово-психіатричного експерта № 11 від 05.01.2023, згідно якого на момент вчинення кримінального правопорушення 23.09.2022 ОСОБА_10 будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, перебував у стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_10 будь-яким психічним захворюванням не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того і передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну правову оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене обвинувачення, зокрема про те, що ОСОБА_10 не мав наміру вчиняти відносно потерпілої дії сексуального характеру, оскільки фактичні обставини злочину, місце, спосіб, поведінка обвинуваченого, направленість та тривалість його дій, знімання одягу із себе та потерпілої, подолання її опору із застосуванням фізичної сили, а також припинення таких дій тільки після втручання сторонніх осіб, яких донька потерпілої покликала на допомогу, поза розумним сумнівом підтверджують умисел обвинуваченого на вчинення дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої, тобто на суб`єктивну сторону, а відтак і на весь склад правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 152 КК.

Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи сторони захисту в тій частині, що обвинувачений хотів тільки налякати потерпілу та її дочку на пропозицію особи на ім`я ОСОБА_17 за 7000 грн, у зв`язку з чим захистом було заявлено клопотання про його виклик, яке суд залишив без задоволення, так як про цю особу ОСОБА_10 одразу після його затримання та під час досудового розслідування не повідомляв, як і не зміг вказати ні прізвища, ні місця проживання цієї особи, що дозволило б її ідентифікувати та здійснити виклик до суду для допиту. При цьому свідок ОСОБА_18 , на допиті якого також наполягала сторона захисту, у судове засідання викликався, але до суду він не з`явився.

Слід зазначити, що вказані особи не були очевидцями події, а тому відсутні підстави вважати, що надані ними показання мали хоча б якесь значення для справи та могли б вплинути на доведеність вини ОСОБА_10 . Тобто, в даному випадку, сама по собі відмова суду у виклику свідків не є проявом неповноти судового розгляду, оскільки жодним чином не позначилася на справедливості розгляду кримінального провадження та обставинах, які підлягають доказуванню.

Порушення права обвинуваченого на захист не встановлено, оскільки на початку судового розгляду останній заявив клопотання про відмову від захисника та виявив бажання здійснювати свій захист самостійно, але, враховуючи фактичні обставини провадження, позицію сторін, суд ухвалив рішення не приймати відмову від захисника. У подальшому, щодо професійних обов`язків адвоката у обвинуваченого на виникало сумнівів, на відмові від захисника або його заміні на іншого обвинувачений на наполягав, а сама по собі незгода з прийнятим судом рішенням не може ототожнюватися з якістю та достатністю використання адвокатом засобів захисту.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про пом`якшення йому покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При вирішенні питання про визначення виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ступінь здійснення протиправного наміру та причини, через які злочин не було доведено до кінця, особу винного, обставини, які обтяжують покарання (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння і щодо особи похилого віку), відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч. 1 ст. 152 КК, з огляду на положення ч. 3 ст. 68 КК, у виді позбавлення волі саме на строк 3 роки, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17.02.2023 відносно ОСОБА_19 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4