Справа № 167/81/23 Провадження №11-кп/802/538/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000551 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вічині Рожищенського району Волинської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, не одружений, працюючий в Опорному закладі «Доросинівський ліцей» Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області сторожем, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286-1 КК України до покарання у вигляді арешту на строк 4 (чотири) місяці з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 19 листопада 2022 року близько 20 год. 30 хв. керуючи технічно-справним автомобілем марки «Фіат Добло», державний номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись автодорогою між с. Кияж та с. Береськ Луцького району Волинської області, в порушення п.1.10, 2,3б, 2.9а, 10.1 Правил дорожнього руху, проявив безпечність та неуважність, не стежив належним чином за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, та правою частиною автомобіля (колесами) виїхав на праве узбіччя, після чого транспортний засіб почало зносити у ліву сторону, по напрямку його руху, та в результаті чого відбулось зіткнення із придорожнім деревом, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_9 , 2008 року народження отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому середньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, наявністю поперечно розташованої рани до 7 см, по передній поверхні лівої гомілки; закритий перелом, остеопіфізіоліз нижньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням; садно лівої сідниці, забої лівого колінного та гомілково-ступеневого суглобів, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.1.10, 2,3б, 2.9а, 10.1 Правил дорожнього руху.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України незаконним. Посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не мотивовано наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину. Вказує на те, що наведені судом обставини характеризують особу обвинуваченого в загально-соціальному плані, проте жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Зазначає, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, порушив 4 пункти ПДР, керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, від його злочинних дій настали тяжкі наслідки. Крім того, судом при ухваленні оскаржуваного вироку у резолютивній частині, при призначенні виду та міри покарання у виді арешту, не зроблено посилання на ст.69 КК України. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримувала подану апеляційну скаргу та просила скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого, його захисника, потерпілого, законного представника потерпілого, які подану апеляційну скаргу заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ч.1 ст.69 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Положеннями ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Так, за змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Вироком місцевого суду обґрунтовано до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, а саме те, що даний злочин вчинено ОСОБА_8 з необережності.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду, під час розгляду справи потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що після ДТП та до приїзду швидкої обвинувачений ОСОБА_8 залишався на місці та надавав йому допомогу. Також вказував, що обвинувачений відшкодував повністю матеріальну та моральну шкоду, просив вибачення і він його пробачив та будь-яких претензій немає. Просив не призначати покарання ОСОБА_8 ..

Законний представник потерпілого ОСОБА_10 також підтвердила правдивість показань потерпілого, повне відшкодування потерпілому ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди та відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого зі сторони потерпілого. Просила суворо не карати обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду потерпілий пояснив, що ОСОБА_8 після ДТП надав йому допомогу, вибачився перед ним і він вибачив його та повністю відшкодував завдану йому шкоду, а тому потерпіла сторона не має до обвинуваченого ОСОБА_8 жодних претензій ні морального, ні матеріального характеру. Під час апеляційного розгляду потерпілий та його законний представник просили вирок місцевого суду залишити без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілого у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений висловив жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, в подальшому зобов`язувався дотримуватись бездоганної поведінки.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що він є особою молодого віку, свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся у своїх діях, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, по наявній базі даних комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради він не значиться, за наданням наркологічної допомоги в комунальне підприємство «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради не звертався, має постійне місце роботи та проживання, за якими характеризується виключно з позитивної сторони, просив вибачення у потерпілого і такі вибачення ним прийняті, до ухвалення вироку щодо нього повністю відшкодував шкоду потерпілому.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу ОСОБА_8 , який є особою молодого віку, свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся у своїх діях, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, по наявній базі даних комунального підприємства «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради він не значиться, за наданням наркологічної допомоги в комунальне підприємство «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради не звертався, має постійне місце роботи та проживання, за якими характеризується виключно з позитивної сторони, просив вибачення у потерпілого і такі вибачення ним прийняті, до ухвалення вироку щодо нього повністю відшкодував шкоду потерпілому, тому апеляційний суд вважає, що місцевим судом ОСОБА_8 обґрунтовано призначено на підставі ч.1 ст.69 КК України більш м`який вид основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286-1 КК України, у виді арешту строком на 4 (чотири) місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

При цьому враховується і поведінка ОСОБА_8 після ДТП, зокрема те, що він надав допомогу потерпілому, а також відшкодував йому завдану шкоду, що повністю підтвердив потерпілий та його законний представник.

Отже, з урахуванням сукупності наведених обставин доводи апеляційної скарги прокурора в частині необґрунтованого застосування ст.69 КК України є безпідставними.

Відповідно до приписів ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, яке слід відбувати реально і яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для посилення цього покарання з урахування сукупності вищезазначених обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

На думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_8 покарання відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами і не є надто м`яким чи суворим.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Разом з тим, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, місцевий суд вказує про призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286-1 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України та визначає його у виді 4 місяців арешт з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк 5 років, тоді як в резолютивній частині вироку, суд призначивши ОСОБА_8 покарання у вигляді арешту, помилково не вказав, що таке покарання призначається на підставі ч.1 ст.69 КК України.

Отже доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними, а тому оскаржуваний вирок місцевого суду підлягає зміні в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 15 травня 2023 року в частині призначеного покарання ОСОБА_8 змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286-1 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, до покарання у вигляді арешту на строк 4 (чотири) місяці з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді