Справа № 175/3210/22
Провадження № 1-кп/175/167/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2023 року смт Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої: судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

за участю захисника: адвоката ОСОБА_4

за участю обвинуваченого: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001166 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малинівка Барвінківського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого шляховим майстром СП «Слов`янська дистанція колії» Філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», одруженого,

обвинуваченого в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

23 серпня 2022 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись у салоні автомобіля марки «ГАЗЕЛЬ», державний реєстраційний номер відсутній, що стояв на узбіччі біля лісосмуги, яка розташована неподалік с. Малинівка Барвінківської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, після сварки з ОСОБА_6 , на ґрунті особистих неприязних відносин, намагаючись залишити салон цього автомобіля, діючи з умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень, привів у бойову готовність ручну осколкову гранату шляхом від`єднання від неї кільця запобіжника та викинув її у задні двері вказаного вище автомобіля, біля яких перебував ОСОБА_6 , внаслідок чого відбулася її детонація і вибух. У такий спосіб обвинувачений ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 таке тілесне ушкодження: одиничне вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин лівої лопаткової ділянки, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, 23 серпня 2022 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись у салоні автомобіля марки «ГАЗЕЛЬ», державний реєстраційний номер відсутній, що стояв на узбіччі біля лісосмуги, яка розташована неподалік с. Малинівка Барвінківської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з умислом, спрямованим на придбання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, придбав, шляхом привласнення знайденого, ручну осколкову гранату. Після чого обвинувачений ОСОБА_5 , продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на придбання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, носив знайдену ручну осколкову гранату по салону вказаного вище автомобіля до моменту, коли він від`єднав від неї кільце запобіжника та викинув її у задні двері вказаного вище автомобіля, біля яких перебував ОСОБА_6 , внаслідок чого відбулася її детонація і вибух.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263 КК України як носіння та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

ІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ОБСТАВИН.

Обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 вказаних вище кримінальних правопорушень встановлені судом шляхом дослідження сукупності доказів, обсяг дослідження яких був визначений з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину свою в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, визнав частково та пояснив, що він працює шляховим майстром на залізниці, дійсно того дня він працював до 14 години 00 хвилин, після роботи випив пляшку пива. Згодом він почув, що в лісосмузі працює пилка. Він підійшов до того місця, там побачив військових, спитав, що вони роблять, де відповідні дозвільні документи, між ними відбулася сварка, після чого він розвернувся і пішов. Однак, потерпілий ОСОБА_6 крикнув йому стояти, та, погрожуючи йому автоматом, наказав зайти до салону автомобіля «ГАЗЕЛЬ», що він і зробив, сів там на пеньок, а ОСОБА_6 стягнув йому стяжкою вгорі руки, поклав йому на коліна гранату, висмикнув чеку і пішов до передньої частини автомобіля. Він витяг руки, потім взяв в руки гранату та намагався вставити щось замість чеки, в цей час щось клацнуло, ОСОБА_6 це почув, крикнув «Граната» і він викинув цю гранату в двері, а сам впав на пеньок, після цього прозвучав вибух. Підбігли інші військові, витягли його з автомобіля, зв`язали та посадили на асфальт. Згодом приїхали інші військові, які забрали його і кудись повезли, возили більше двох годин. Вони його шантажували, оскільки у нього в цій бригаді служив син, який вже загинув, тому про ці обставини він каже тільки зараз. Адвоката він побачив лише наступного дня, про тиск адвокату тоді він нічого не казав. Вважає, що його вина лише в тому, що він викинув гранату, він відкинув гранату від себе, нікого вбивати він не збирався, шкодує, що так сталося, але іншого варіанта як зробити у нього не було.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_6 не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд провадження за його відсутності, покарання просить призначити відповідно до вимог закону.

Разом із цим, винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень підтверджується сукупністю таких доказів, що були досліджені та перевірені судом під час судового розгляду, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який був допитаний під час досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, та пояснив, що того дня він разом з іншими військовослужбовцями був у лісосмузі, де з дозволу Близнюківської громади заготовляли дрова для потреб ЗСУ, відповідний дозвіл у них був. Приблизно о 15 чи 16 годині 00 хвилин до них підійшов обвинувачений, який показував якісь документи залізничника і питав, що вони там роблять. Вони йому відповіли, що у них є дозвіл, на що обвинувачений почав кричати, казати, що вони пиляють і продають дрова, він був у стані алкогольного сп`яніння, поводив себе неадекватно. Він сказав обвинуваченому, що він напевно колаборант і його затримано, обвинувачений намагався якось домовитися, на що він відповів відмовою і сказав йому пройти до салону автомобіля «ГАЗЕЛЬ». Обвинувачений зайшов до салону автомобіля, сів на пеньок, завів руки за поручень, він стягнув їх стяжкою, залишив його в автомобілі, прикрив двері, а сам доповів керівництву про подію. Після цього він відчинив двері та побачив, що обвинувачений вже стоїть, звільнив руки і тримає в руках щось схоже на гранату «Ф-1». При цьому обвинувачений казав, що йому треба йти, на що він сказав йому, що б він йшов і поклав гранату на місце. В цей час обвинувачений висмикнув чеку, він почув клацання, обвинувачений злякався і кинув гранату прямо від себе, в його бік. Він відштовхнув обвинуваченого, зробив крок назад і відскочив від автомобіля. Граната вибухнула, він впав на землю, його було поранено осколком гранати в область лопатки. В цей час підбігли свідок ОСОБА_7 , який був попереду автомобіля, інші військові, які затримали обвинуваченого, повалили його на землю, а його поклали на капот автомобіля і надали першу медичну допомогу. Автомобіль «ГАЗЕЛЬ» закріплений за військовою частиною НОМЕР_1 , він використовувався під час виконання бойових завдань, на лінії розмежування, його водієм є ОСОБА_7 , зброї чи гранат у салоні автомобіля він не бачив. Але перед тим, як посадити до нього обвинуваченого, він автомобіль не оглядав, чи була граната в автомобілі, звідки вона взялася, він не знає. Під час цих подій він був зі зброєю, автомат в бік голови і тулуба обвинуваченого він не направляв, лише в бік ніг. Все сталося приблизно о 16 годині 00 хвилин, бо коли йому надавали першу медичну допомогу, на спині написали «16-10», потім його відвезли до лікарні, чи повідомляв хтось про інцидент, він не знає. Наступного дня за його участі проводився слідчий експеримент, де він сам все розказував і показував. Обвинувачений відкинув гранату від себе, він її напевно не втримав у руках, оскільки клацання відбулося у нього в руках, обвинувачений скоріш за все злякався, він був у нетверезому стані, іншого вибору куди викинути гранату у нього не було, тільки в бік дверей;

- показаннями свідка ОСОБА_7 , який був допитаний під час досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, та пояснив, що того дня він разом з іншими військовослужбовцями був у лісосмузі, де вони заготовляли дрова для потреб ЗСУ. Вони приїхали на автомобілі «ГАЗЕЛЬ», який закріплений за військовою частиною , він водій цього автомобіля. Там до них підійшов обвинувачений, який спитав, що вони роблять, вони все йому пояснили, а обвинувачений сказав, що він залізничник. Згодом обвинувачений знову підійшов до них, почав кричати, погрожувати зверненням до поліції та прокуратури. Втретє обвинувачений прийшов в стані алкогольного сп`яніння, кричав, висловлювався нецензурною лайкою, підійшов ОСОБА_6 і почав з ним розмовляти, пояснював йому, але обвинувачений нікого не слухав і продовжував кричати. Тоді ОСОБА_6 подзвонив керівництву, йому сказали затримати обвинуваченого, після цього вони перевели зброю наперед, але на обвинуваченого не направляли, він підкорився. ОСОБА_6 пояснив обвинуваченому, що він затриманий, вони посадили його в салон автомобіля, ОСОБА_6 стяжкою стягнув йому руки. Вони вийшли з автомобіля, він пішов до передньої частини автомобіля. Через хвилину він почув якісь звуки з салону автомобіля, крики «Віддай», як відскакувала чека, він не чув, почув лише команду «Граната», після чого впав на землю і пролунав вибух. Після вибуху він побіг до ОСОБА_6 , інші військовослужбовці витягли обвинуваченого з автомобіля, поклали його на землю, зв`язали руки. У ОСОБА_6 була кров, він обперся об капот автомобіля, почав втрачати свідомість, йому надали медичну допомогу і викликали швидку, яка забрала його в лікарню. Біля автомобіля після вибуху була воронка, на відстані приблизно 1 м від задньої правої частини автомобіля, на самому автомобілі також були пошкодження, автомобіль прошило дрібними осколками, вм`ятина на дверях була. До цього він прибирав в автомобілі, гранати там не бачив, в салоні є ящик, туди він не заглядав, чи було там щось він не знає. Обвинувачений того дня був вдягнутий у футболку та джинси, якщо б у нього в кишені була граната, це було б видно. Після події вони доповіли про все командиру, він сказав везти обвинуваченого в розташування, вони поїхали і там передали обвинуваченого. Це було приблизно о 18 годині 00 хвилин, до цього вони були на місці, надавали допомогу ОСОБА_6 , вирішували, що їм робити;

- протоколом огляду місця події від 23 серпня 2022 року з додатком до нього фототаблицею, згідно з якими було проведено огляд земельної ділянки автодороги поблизу с. Енергетиків Лозівського району Близнюківської територіальної громади Харківської області, за координатами 48.812153, 36.699700. На узбіччі автодороги стоїть автомобіль марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній, але мається напис чорним кольором НОМЕР_2 . На автомобілі наявні пошкодження, пошкоджено скло, на правих дверях є вм`ятини. Автомобіль відчинений, в салоні автомобіля є каністри, бензопили, дерев`яний ящик, фрагменти дерев, сидіння. Біля дерев`яного ящика було виявлено та вилучено металеве кільце, зовні схоже на кільце від гранати, сірого кольору. Біля автомобіля на дорозі із асфальтним покриттям було виявлено сліди речовини бурого кольору, по інший бік автомобіля, біля лісосмуги, на відстані приблизно 120 см від задньої частини автомобіля було виявлено яму, розміром приблизно 50х57 см. Позаду автомобіля, на відстані приблизно 7 м було виявлено та вилучено фрагмент металу, сірого кольору, ліворуч від водійських дверей, на відстані приблизно 30 см було виявлено та вилучено фрагмент металу, сірого кольору;

- протоколом огляду місця події від 24 серпня 2022 року з додатком до нього фототаблицею, згідно з якими було проведено огляд земельної ділянки, на якій знаходиться автомобіль марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній, але мається напис чорним кольором НОМЕР_2 . На задній частині автомобіля, на лівій і правій дверях наявні пошкодження у виді вм`ятин, близької до округлої форми, з відшаруваннями лакофарбового покриття. Під час огляду були зафіксовані характер, локалізація та розміри виявлених пошкоджень на автомобілі;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 24 серпня 2022 року з додатком до нього відеозаписом, який був продемонстрований в судовому засіданні в порядку ст. 359 КПК України, згідно з якими ОСОБА_6 детально відтворив обставини та механізм заподіяння йому 23 серпня 2022 року тілесних ушкоджень;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 24 серпня 2022 року з додатком до нього відеозаписом, який був продемонстрований в судовому засіданні в порядку ст. 359 КПК України, згідно з якими ОСОБА_5 детально відтворив обставини придбання 23 серпня 2022 року бойового припасу та заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ;

- висновком судової вибухово-технічної експертизи № СЕ-19/104-22/27164-ВТХ від 14 вересня 2022 року, згідно з яким на місці події мав місце вибух вибухового пристрою. Для здійснення вибуху було використано найбільш імовірно ручну осколкову гранату. Встановити більш точно тип якої не виявляється можливим через низьку інформативність. Відстань ураження внаслідок вибуху вибухового пристрою становить найбільш імовірно 20 25 метрів;

- висновком судової вибухово-технічної експертизи № СЕ-19/104-22/28894-ВТХ від 03 жовтня 2022 року, згідно з яким наявні на автомобілі «ГАЗЕЛЬ» ушкодження могли утворитися внаслідок осколкової дії від вибуху ручної осколкової гранати;

- висновком судово-медичної експертизи № 12-14/155-ЛЗ/22 від 07 вересня 2022, згідно з яким відповідно до даних з наданої медичної документації у ОСОБА_6 мало місце одиночне вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин лівої лопаткової ділянки, наслідком загоєння якого в теперішній час є рубець і яке утворилося від дії осколка якогось вибухового пристрою при його вибуху, можливо в строк та за обставин, вказаних в настановній частині постанови і потерпілим. Показання, які дав потерпілий ОСОБА_6 в ході проведення слідчого експерименту в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині способу та механізму утворення у нього тілесного ушкодження. Підозрюваний ОСОБА_5 в своїх показаннях, які він дав в ході проведення слідчого експерименту не вказує на спосіб спричинення та механізм утворення у потерпілого ОСОБА_6 тілесних ушкоджень. За ступенем тяжкості вищевказане вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин лівої лопаткової ділянки це легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я;

- копією акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, № 92 від 24 серпня 2022 року, згідно з яким ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння;

- речовими доказами: металевим кільцем сірого кольору, двома фрагментами металу сірого кольору, тампоном зі слідами речовини бурого кольору; автомобілем марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній, з написом чорного кольору НОМЕР_2 .

Оцінюючи показання, які дали в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_7 , суд вважає їх правдивими та такими, що не суперечать іншим зібраним у провадженні доказам, а тому підстав не приймати за основу зазначені показання у суду немає.

Разом із цим, суд не обґрунтовує вирок суду висновком судово-медичної експертизи № 12-14/145-ЛЗ/22 від 27 серпня 2022 року, оскільки вона стосується подій, які пов`язані із затриманням обвинуваченого після скоєння кримінального правопорушення та отриманням ним у зв`язку із затриманням тілесних ушкоджень, і не стосується подій, які є предметом цього судового розгляду, а також не містить висновків, які б можливо було б використовувати для доведення або спростування обставин, які передбачені положеннями ст. 91 КПК України. Так само суд не обґрунтовує вирок суду й висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/121-22/11340-БД від 14 вересня 2022 року, оскільки вона лише констатує наявність на фрагменті металевого предмета (металевого кільця) змішаних ознак клітин з ядрами, які містять генетичні ознаки більш, ніж однієї особи та можуть бути придатними для ідентифікації лише за домінуючим ДНК-профілем, що належить невстановленій особі чоловічої генетичної статі та не збігається з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка букального епітелію обвинуваченого. Тобто, цей висновок експерта ані доводить, ані спростовує обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

При цьому суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_5 з приводу того, що він винен лише у тому, що викинув гранату, визнає їх неспроможними, так як вони повністю спростовуються та суперечать іншим зібраним у провадженні доказам і розцінює таке не визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини як його спосіб захисту та бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Так, суд не може прийняти до уваги посилання захисника адвоката ОСОБА_4 на ті обставини, що протоколи огляду не повинні прийматися судом до уваги, оскільки є недопустимими доказами, так як зазначені слідчі дії були проведені без дозволу власника автомобіля, без дозволу слідчого судді, ці огляди не фіксувалися за допомогою відеозапису, у них брали участь одні й ті самі поняті. Суд визнає такі посилання захисника неспроможними. Так, 23 серпня 2022 року було проведено огляд місця події місцевості та автомобіля марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній, де відбулися кримінальні правопорушення. Тому для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в такому володінні особи (транспортному засобі), якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмового підтвердження такої згоди. Зазначений огляд був проведений за участю свідка ОСОБА_7 , який під час допиту в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, пояснив, що на цей автомобіль використовується військовою частиною, на той час автомобіль перебував у його користуванні, він був водієм цього автомобіля. Після події вони одразу доповіли своєму командування про те, що сталося, а згодом на цьому місці працівники поліції проводили огляд. Суд зауважує, що обставини огляду і будь-які інші відомості в матеріалах кримінального провадження не свідчать про відмову свідка ОСОБА_7 як володільця автомобіля надати доступ до цього автомобіля, в якому відбулися події, наслідком яких стало звернення до правоохоронних органів. Як під час огляду, так і протягом досудового розслідування чи жодних скарг на те, що огляд автомобіля було проведено всупереч його волі, свідок ОСОБА_7 як володілець цього автомобіля не заявляв. За таких обставин, сукупність дій свідка ОСОБА_7 свідчить про його згоду на огляд автомобіля, а захисником не надано жодних доказів, які би ставили під сумнів добровільність цієї згоди. Крім того, 24 серпня 2022 року був проведений огляд місця події місцевості та автомобіля марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній. Зазначений огляд був проведений за участю свідка ОСОБА_7 , який був володільцем цього автомобіля і надав свою згоду на проведення огляду автомобіля, про що написав відповідну заяву. Так само жодних скарг чи заперечень щодо проведення цієї слідчої дії всупереч його волі свідок ОСОБА_7 не заявляв, не надано будь-яких доказів на підтвердження таких обставин і захисником, тому відсутні підстави ставити під сумність добровільність згоди свідка ОСОБА_7 як володільця цього автомобіля. Отже, за таких обставин надання додаткового дозволу на проникнення до іншого володіння (транспортного засобу) особи та проведення в ньому огляду законом не вимагається. Щодо посилань захисника на відсутність фіксації проведення оглядів за допомогою відеозапису та участь у якості понятих одних й тих самих осіб, суд вважає, що такі посилання не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону, оскільки вимоги про обов`язковість фіксації за допомогою аудіо- та відеозапису передбачені виключно щодо обшуку (огляду) житла чи іншого володіння особи, який здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, а будь-яких застережень чи заборон щодо участі у слідчих діях в якості понятих одних й тих самих осіб кримінальний процесуальний закон не містить взагалі.

Також, даючи критичну оцінку посиланням захисника адвоката ОСОБА_4 на недопустимість відеозаписів слідчих експериментів та речових доказів, оскільки вони не були відкриті стороні захисту відповідно до положень ст. 290 КПК України, суд визнає такі посилання захисника неспроможними, виходячи із викладеного далі. Так, безпосередньо у протоколах проведення слідчих експериментів зазначено, що під час їх проведення здійснюється відеозйомка, відеозапис якої додається до протоколу. Самі по собі відеозаписи є невід`ємною частиною протоколу слідчого експерименту і не є самостійним джерелом доказу. Тому сторона захисту, ознайомлюючись з протоколами слідчих експериментів, безумовно мала можливість ознайомитись з відеозаписами вказаних слідчих дій. До того ж суд звертає увагу, що конверти, до яких упаковані диски із відповідними відеозаписами слідчих експериментів мають нумерацію, порядковий номер якої слідує за номерами аркушів протоколів проведення слідчих експериментів, тобто вказані відеозаписи були містилися в матеріалах кримінального провадження разом із відповідними протоколами. Щодо речових доказів суд враховує, що з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 14 жовтня 2022 року вбачається, що обвинувачений та його захисник ознайомлювались з матеріалами досудового розслідування в одному томі у період часу з 12 години 20 хвилин до 13 години 15 хвилин. У графі для зауважень захисником адвокатом ОСОБА_4 та обвинуваченим зазначено, що з матеріалами кримінального провадження ознайомлені в наданому обсязі на 223 аркуша, на час ознайомлення заяв, клопотань та доповнень немає, клопотання будуть заявлені додатково після ознайомлення з матеріалами, які 14 жовтня 2022 року стороною захисту були лише сфотографовані. Посилаючись саме на цей протокол, захисник зазначає про недопустимість речових доказів та інших доказів, в яких є посилання на ці речові докази, оскільки стороні захисту не були відкриті речові докази. При цьому суд зауважує, що за певних умов і фактичних обставин, не відкриття стороні захисту певних доказів, в тому числі і речових доказів, тягне за собою відповідні наслідки щодо визнання таких доказів недопустимими та неможливість їх використання судом під час ухвалення судового рішення. Проте, у цьому випадку є очевидним певне штучно створене формальне порушення, яке не призвело і не могло призвести до порушення будь-якого з прав обвинуваченого. Так, треба відзначити, що фактично ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування відбувалось протягом певного часу, тривалість якого ніхто не обмежував. Серед матеріалів кримінального провадження обвинуваченому та його захиснику були надані відповідні протоколи огляду місця події, під час яких проводився огляд і певних речових доказів, постанови про визнання, доручення та зберігання речових доказів. Також стороні захисту були надані висновки експертиз, які були складені за результатами проведення відповідних експертиз, предметом дослідження яких були в тому числі й вказані речові докази. Тобто є очевидним, що сторона захисту не тільки знала, але й розуміла, що існують вказані речові докази. Однак, при цьому сторона захисту не заявляє про це під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, не подає відповідних клопотань і заяв, не скаржиться з цього приводу на дії слідчого та прокурора, а створює штучно видимість порушення свого права на ознайомлення зі всіма доказами у кримінальному провадженні. Суд не може погодитись з такою поведінкою та способом захисту сторони, оскільки в цьому випадку сторона захисту щонайменше діє добросовісно. Тому суд приходить до висновку, що не можна у цьому випадку вважати порушенням кримінального процесуального закону не відкриття стороні захисту речових доказів, оскільки сама сторона під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування мала всі можливості для реалізації свого права на отримання будь-яких доказів, а жодних перешкод для отримання доказів у цьому провадженні судом не встановлено. Крім того, речові докази металеве кільце сірого кольору, два фрагменти металу сірого кольору, тампон зі слідами речовини бурого кольору були оглянуті судом в судовому засіданні в порядку ч. 1 ст. 357 КПК України. При цьому сторона захисту мала можливість пересвідчитись в їх справжності, поставити їх під сумнів як за способом отримання так і за змістом доказування, що фактично і було зроблено захисником. Інший речовий доказ автомобіль марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній, з написом чорного кольору НОМЕР_2 , вочевидь неможливо доставити в судове засідання, а клопотання про огляд за його місцезнаходженням в порядку ч. 2 ст. 357 КПК України ніким із сторін кримінального провадження не заявлялось. Під час дослідження речових доказів у суду не виникло сумніву як у автентичності речових доказів, так і у їхній приналежності до подій, що є предметом цього судового розгляду. Безпідставними є й посилання захисника на не дослідження речових доказів (металевого кільця сірого кольору, двох фрагментів металу сірого кольору) експертом під час проведення відповідних експертиз, оскільки це спростовується відповідними висновками експертиз, у яких містяться відомості щодо упаковки цих речових доказів, фотокартки їхнього вигляду та розмірів. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що відсутні підстави для виключення з числа доказів у цьому кримінальному провадженні речових доказів та висновків експертиз, в яких є посилання на ці речові докази.

Так само суд не може прийняти до уваги посилання захисника адвоката ОСОБА_4 на порушення підслідності, оскільки такі посилання захисника є необґрунтованими. Так, правила підслідності у цьому кримінальному провадженні не були порушені, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснювалось слідчими відповідного органу Національної поліції, як це і передбачено приписами ч. 1 ст. 216 КПК України, а процесуальне керівництво здійснювалось відповідними прокурорами окружної прокуратури. Щодо посилань захисника на недотримання вимог територіальної підслідності, то суд зауважує, що м. Ізюм і певна територія Ізюмського району Харківської області були тимчасово окуповані, починаючи з 26 лютого 2022 року, припинення тимчасової окупації розпочалося 11 вересня 2022 року, того ж дня було деокуповано м. Ізюм Харківської області, тому вочевидь вбачається, що слідчі Ізюмського РУП Головного управління Національної поліції в Харківській області вочевидь не могли здійснювати досудове розслідування, так само як і прокурори Ізюмської окружної прокуратури Харківської області не могли здійснювати процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні.

Щодо посилань захисника адвоката ОСОБА_4 на порушення прав і свобод обвинуваченого під час досудового розслідування, зокрема щодо проведення огляду місця події та відібрання біологічних зразків без участі захисника, то суд не приймає такі посилання захисника до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону. Так, дійсно обвинувачений ОСОБА_5 брав участь у проведенні огляду місця події 23 серпня 2022 року, на той час він був затриманий. Приписи ч. 3 ст. 237 КПК України визначають, що для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. Тобто, вирішення питання щодо участі вказаних осіб у цій процесуальній дії є дискреційними повноваженнями слідчого, який проводить слідчу дію. При цьому вказівок на обов`язкову участь в огляді місця події зазначених осіб КПК України не містить. Так само не містять і положення ст. 245 КПК України вказівок щодо обов`язкової участі захисника під час отримання у обвинуваченого зразків для експертизи.

Решта посилань захисника адвоката ОСОБА_4 щодо незаконної порубки дерев потерпілим та іншими військовослужбовцями, незаконного позбавлення волі обвинуваченого після скоєння ним кримінальних правопорушень виходять за межі доказування в цьому кримінальному проваджені та жодним чином не звільняють обвинуваченого від відповідальності за скоєння ним кримінальних правопорушень.

Крім того, суд не може прийняти до уваги посилання обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_4 на відсутність в діях обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, оскільки його дії охоплюються диспозицією ст. 36 КК України, будь-яких активних умисних дій з метою придбання та зберігання вибухового пристрою він не вчиняв. Такі посилання є безпідставними і повністю спростовуються дослідженими у провадженні доказами, зокрема показаннями потерпілого і свідка та слідчими експериментами. Так, покази потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 свідчать про те, що обвинуваченому ніхто із них не клав на ноги гранату із висмикнутою чекою. Потерпілий і свідок зазначали, що їм не відомо, де обвинувачений міг взяти гранату, можливо вона була у салоні автомобіля. Підстав для застосування зброї у них не було, оскільки обвинувачений підкорився і самостійно зайшов у салон автомобіля, де сів на пеньок. Потерпілий вказував на те, що граната була в руках у обвинуваченого, він із нею пересувався салоном автомобіля і казав, що йому треба йти, на що потерпілий не заперечував, але потім обвинувачений не втримав гранату, злякався і викинув її у задні двері. Зазначені покази були дані потерпілим та свідком безпосередньо під час їхнього допиту в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, за участю сторони захисту, з дотриманням чинного законодавства, потерпілий та свідок були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, їх показання узгоджуються як одні з одними, так і відповідають та не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших досліджених у провадженні доказах. Зазначені показання потерпілого та свідка були оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Крім того, сам обвинувачений під час слідчого експерименту зазначав, що він звільнив руки і взяв гранату, яка лежала на сидінні автомобіля, потім висмикнув чеку і викинув гранату з цього автомобіля. Версія обвинуваченого щодо того, що потерпілий сам висмикнув чеку з гранати і поклав її на ноги обвинуваченому, не заслуговує на увагу, оскільки вона спростовується наведеними вище доказами, а також позбавлена будь-якого логічного змісту. Таким чином, обставин, які б свідчили про наявність небезпечного посягання на обвинуваченого чи обстановки захисту, під час судового розгляду встановлено не було, тому відсутні обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони. Щодо придбання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, то суд зауважує, що з показів як потерпілого, так і самого обвинуваченого вбачається, що обвинувачений взяв до рук гранату, побачивши її у салоні автомобіля, тобто фактично придбав цей бойовий припас, та не тривалий час пересувався із цією гранатою салоном автомобіля, тобто фактично носив цей бойовий припас, після чого викинув гранату у бік задніх дверей автомобіля.

Разом із цим, аналізуючи вищезазначені докази, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому були неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, виходячи із викладеного далі.

Так, згідно з положеннями ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. При цьому прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим же є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

За положеннями ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Отже, виходячи з вимог закону та згідно з усталеною судовою практикою, хоча умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, проте замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого визначеного умислу на заподіяння смерті потерпілому. Тобто, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тілесного ушкодження, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали. Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Під час судового розгляду не було встановлено доказів, які б підтверджували наявність у обвинуваченого прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 , який знаходився в салоні автомобіля, викинув гранату з цього автомобіля в єдиному можливому напрямку в напрямку дверей автомобіля, де в це час знаходився потерпілий ОСОБА_6 .. В судовому засіданні обвинувачений пояснив, що він відкинув гранату від себе, іншого варіанта як це зробити у нього не було, наміру вбивати потерпілого він не мав. При цьому сам потерпілий ОСОБА_6 підтвердив, що обвинувачений відкинув гранату від себе, він злякався, оскільки клацання відбулося, коли граната знаходилася в руках у обвинуваченого, іншого вибору, куди викинути гранату, окрім як в бік дверей автомобіля, у нього не було. Також суд враховує, що місце вибуху розташоване з одного боку від задніх дверей автомобіля, а потерпілий знаходився з іншого боку від цих дверей автомобіля, в результаті вибуху потерпілий отримав лише легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Зазначене свідчить про безпідставність та недоведеність в судовому засіданні тих обставин, що обвинувачений кинув гранату саме під ноги потерпілому, бажаючи при цьому настання смерті потерпілого. Суд вважає, що встановлені обставини свідчать, що обвинувачений ОСОБА_5 , беручи до рук гранату, а потім, після клацання, відкидаючи її від себе, хоча і в єдиному можливому напрямку, усвідомлював суспільно небезпечний характер такого свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і лише допускав можливість (а не бажав) настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті потерпілого. Отже, обвинувачений ОСОБА_5 не мав прямого умислу на вбивство потерпілого і повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки. Тому такі його дії мають кваліфікуватися за ч. 2 ст. 125 КК України.

Суд, аналізуючи вищезазначені докази, вважає, що ці докази є належними, допустимими та достовірними, вони є взаємопов`язаними, такими, що узгоджуються між собою та підтверджують один одного, мають значення для цього кримінального провадження, а їх сукупність є достатньою для висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, доведена під час судового розгляду поза розумним сумнівом.

ІІІ. Обставини, які пом'якшують або обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає: вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

ІV. Мотиви призначення покарання.

При визначені виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочину і кримінального проступку, особистість винного, його вік та соціальне положення, характер, мотиви та обставини вчинених кримінальних правопорушень, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 офіційно працює, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце мешкання, за місцем мешкання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога як особа, яка страждає будь-якими захворюваннями наркологічного та/або психічного характеру, не значиться.

Суд, враховуючи, що вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення є тяжким злочином і кримінальним проступком, обставини, які обтяжують покарання, особистість обвинуваченого та його поведінку, вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тому обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді арешту та позбавлення волі на строк у межах, визначених відповідними санкціями статей (частинами статей), із подальшим застосуванням ст. 70 КК України. Також суд, враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якого обвинувачений за вчинені ним кримінальні правопорушення не уникнув, другорядну роль кари як мети покарання, вважає можливим звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків. Саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Під час досудового розслідування обвинуваченому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, із одночасним визначенням розміру застави у розмірі 299000 гривень 00 копійок та покладенням на обвинуваченого передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків. В подальшому заставодавцем ОСОБА_8 було внесено заставу у вказаному розмірі, а на обвинуваченого було покладено зобов`язання виконувати обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. Під час підготовчого судового засідання було змінено обраний обвинуваченому запобіжний захід у виді застави в частині її розміру та визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим передбачених КПК України обов`язків, у розмірі 198480 гривень 00 копійок, а заставу у розмірі 100520 гривень 00 копійок було повернуто заставодавцю ОСОБА_8 .. Тобто, наразі щодо обвинуваченого діє запобіжний захід у виді застави у розмірі 198480 гривень 00 копійок. При цьому жодних обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у виді застави відпала, судом не встановлено, тому суд вважає за необхідне запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишити той самий заставу. Разом з цим, після набрання вироком законної сили внесений розмір застави підлягає поверненню заставодавцю.

Питання про долю речових доказів суд вважає за необхідне вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

На підставі положень ч. 2 ст. 124 КПК України документально підтверджені витрати на залучення експерта підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 125 КК України у виді п`яти місяців арешту;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більше суворим, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбуття призначеного покарання з випробуванням строком на два роки, якщо він протягом цього іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити той самий заставу. Після набрання вироком законної сили зазначену заставу повернути заставодавцю.

Речові докази: металеве кільце сірого кольору, два фрагменти металу сірого кольору, тампон зі слідами речовини бурого кольору, що знаходяться на зберіганні в камері зберігання речових доказів Лозівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області згідно з квитанцією № 160, знищити; автомобіль марки «ГАЗЕЛЬ», білого кольору, державний реєстраційний номер відсутній, з написом чорного кольору НОМЕР_2 , що переданий на зберігання ОСОБА_7 згідно з розпискою, повернути законному власнику.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 4203 (чотири тисячі двісті три) гривні 69 копійок.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: