Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5821/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1, ч.2, ч.3 ст.190 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №274/5821/20 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.09.2022 року відносно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Сретенськ, Чітінської області РФ, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України та призначено їй покарання:

-ч.1 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік;

-ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

-ч.3 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань обвинуваченій ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 постановлено обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково: постановлено стягнути з ОСОБА_7 (ід.н. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_9 23000 (двадцять три тисячі) грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено повністю: постановлено стягнути з ОСОБА_7 (ід.н. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_11 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. матеріальної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задоволено частково: постановлено стягнути з ОСОБА_7 (ід.н. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_12 23686 (двадцять три тисячі шістсот вісімдесят шість) грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 задоволено частково: постановлено стягнути з ОСОБА_7 (ід.н. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_14 23275 (двадцять три тисячі двісті сімдесят п`ять) грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_15 задоволено частково: постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_15 500186 (п`ятсот тисячі сто вісімдесят шість) грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 2615 грн. 20 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта при проведенні Житомирським НДЕКЦ МВС України судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, у невстановлений досудовим слідством час, у невстановленому досудовим слідством місці у ОСОБА_7 виник протиправний умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману. Маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 розмістила на інтернет-сайті «olx.ua» оголошення про продаж частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

20 лютого 2019 року ОСОБА_7 з метою введення ОСОБА_10 у вигідний для себе стан омани та довіри під час зустрічі із останньою надала для огляду частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і повідомила, що вона є власником вказаної частини будинку і прилеглої до нього земельної ділянки. Після огляду будинку ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_10 , що має намір продати будинок за суму, еквівалентну 10 000 доларів США.

Цього ж дня, знаходячись у приміщенні вказаного вище будинку, ОСОБА_10 , вважаючи, що сплачує завдаток за частину будинку і земельну ділянку, передала ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 50 000 грн. Після передачі грошових коштів, того ж дня за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 остання написала розписку про отримання вказаних коштів та про дату укладення договору купівлі-продажу.

В подальшому під час неодноразових телефонних розмов ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_16 , запевняла її у незмінності наміру продати частину будинку та земельну ділянку. Однак, не бажаючи реально виконувати умови усної домовленості щодо продажу частини будинку, переслідуючи мету на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_10 в сумі 50 000 грн.

Крім того, 27 лютого 2019 року ОСОБА_7 з метою введення ОСОБА_17 у вигідний для себе стан омани та довіри під час зустрічі із останньою надала для огляду частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і повідомила, що вона є власником вказаної частини будинку і прилеглої до нього земельної ділянки. Після огляду будинку ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_17 , що має намір продати будинок за суму, еквівалентну 10 000 доларів США.

Цього ж дня, знаходячись у приміщенні вказаного вище будинку, ОСОБА_17 , вважаючи, що сплачує завдаток за частину будинку і земельну ділянку, передала ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 2000 доларів США, що еквівалентно 53 965 грн. Після передачі грошових коштів, того ж дня за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 остання написала розписку про отримання вказаних коштів.

В подальшому під час неодноразових телефонних розмов ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_17 , запевняла її у незмінності наміру продати частину будинку та земельну ділянку та про необхідність подальшої оплати коштів за вказану частину будинку. ОСОБА_17 , будучи введеною в оману та необізнаною про злочинний намір ОСОБА_7 , продовжила сплачувати частинами кошти за вищевказаний будинок. Так, 27 лютого 2019 року ОСОБА_17 передала ОСОБА_7 грошові кошти в загальній сумі 10 000 грн., 12.03.2019 року - 2 000 грн., 13.03.2019 року - 5 400 грн., 14.03.2019 року - 5 400 грн. 26.03.2019 року - 9 000 грн. та 200 доларів США (еквівалентно 5 377 грн.), 06.04.2019 року - 9 000 грн. та 200 Євро (еквівалентно 6063 грн.), 21.04.2019 року - 500 доларів США (еквівалентно 13418 грн.), 02.05.2019 року - 200 Євро (еквівалентно 5898 грн.), 18.05.2019 року - 18 000 грн., 23.06.2019 року - 17 000 грн., 06.07.2019 року - 8 000 грн., 24.07.2019 року - 20 000 грн.

ОСОБА_7 же, не бажаючи реально виконувати умови усної домовленості щодо продажу частини будинку, переслідуючи мету на незаконне заволодіння чужим майном, заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_17 на загальну суму 188 521 грн.

Також на початку травня 2019 року ОСОБА_7 з метою введення ОСОБА_15 у вигідний для себе стан омани та довіри під час зустрічі із останньою надала для огляду частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і повідомила, що вона є власником вказаної частини будинку і прилеглої до нього земельної ділянки. Після огляду будинку ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_15 , що має намір продати будинок за суму, еквівалентну 15 000 доларів США.

28 травня 2019 року, знаходячись у квартирі подруги ОСОБА_15 - ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_15 , вважаючи, що сплачує завдаток за частину будинку, земельну ділянку та автомобіль, який ОСОБА_7 зобов`язалась перегнати із-за кордону, передала останній грошові кошти у сумі 19 000 доларів США, що еквівалентно 500 186 грн.

В подальшому під час неодноразових телефонних розмов ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_15 , запевняла її у незмінності наміру продати частину будинку, земельну ділянку та автомобіль. 12 липня 2019 року ОСОБА_19 , розуміючи можливий протиправний намір ОСОБА_7 , підготувала розписку про отримання останньою вказаних коштів, після чого ОСОБА_7 підписала її.

Однак ОСОБА_7 , не бажаючи реально виконувати умови усної домовленості щодо продажу частини будинку та автомобіля, переслідуючи мету на незаконне заволодіння чужим майном, заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_15 в сумі 500 186 грн.

Крім того, 25 грудня 2019 року ОСОБА_7 з метою введення ОСОБА_20 у вигідний для себе стан омани та довіри під час зустрічі із останньою надала для огляду частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і повідомила, що вона є власником вказаної частини будинку і прилеглої до нього земельної ділянки. Після огляду будинку ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_21 , що має намір продати будинок за суму, еквівалентну 8 000 доларів США.

Цього ж дня, знаходячись у приміщенні вказаного вище будинку, ОСОБА_22 , вважаючи, що сплачує завдаток за частину будинку і земельну ділянку, передала ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 900 Євро, що еквівалентно 23 200 грн. Після передачі грошових коштів, того ж дня за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 із останньою було укладено договір завдатку.

В подальшому під час неодноразових телефонних розмов ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_9 , запевняла її у незмінності наміру продати частину будинку та земельну ділянку. Однак, не бажаючи реально виконувати умови усної домовленості щодо продажу частини будинку, переслідуючи мету на незаконне заволодіння чужим майном ОСОБА_7 заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 в сумі 23 200 грн.

Також 25 грудня 2019 року ОСОБА_7 з метою введення ОСОБА_13 у вигідний для себе стан омани та довіри під час зустрічі із останнім надала для огляду частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і повідомила, що вона є власником вказаної частини будинку і прилеглої до нього земельної ділянки. Після огляду будинку ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_13 , що має намір продати будинок за суму, еквівалентну 8 000 доларів США.

Цього ж дня, знаходячись у приміщенні вказаного вище будинку, ОСОБА_23 , вважаючи, що сплачує завдаток за частину будинку і земельну ділянку, передав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 1000 доларів США, що еквівалентно 23 275 грн. Після передачі грошових коштів, того ж дня за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 остання написала розписку про отримання вказаних коштів.

В подальшому під час неодноразових телефонних розмов ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_13 , запевняла його у незмінності наміру продати частину будинку та земельну ділянку. Однак, не бажаючи реально виконувати умови усної домовленості щодо продажу частини будинку, переслідуючи мету на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 заволоділа грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 в сумі 23 275 грн.

Крім того, 06 січня 2020 року ОСОБА_7 з метою введення ОСОБА_12 у вигідний для себе стан омани та довіри під час зустрічі із останнім надала для огляду частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , і повідомила, що вона є власником вказаної частини будинку і прилеглої до нього земельної ділянки. Після огляду будинку ОСОБА_7 запевнила ОСОБА_12 , що має намір продати будинок за суму, еквівалентну 8 000 доларів США.

Цього ж дня, знаходячись у приміщенні вказаного вище будинку, ОСОБА_12 , вважаючи, що сплачує завдаток за частину будинку і земельну ділянку, передав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 1000 доларів США, що еквівалентно 23 686 грн. Після передачі грошових коштів, того ж дня за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 остання написала розписку про отримання вказаних коштів.

В подальшому під час неодноразових телефонних розмов ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_12 , запевняла його у незмінності наміру продати частину будинку та земельну ділянку. Однак, не бажаючи реально виконувати умови усної домовленості щодо продажу частини будинку, переслідуючи мету на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 заволоділа грошовими коштами потерпілого ОСОБА_12 в сумі 23 686 грн.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 вирок суду просить змінити та призначити покарання за ч. 1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням. Вважає вирок суду незаконним, а призначене покарання надмірно суворим таким, що не відповідає особі обвинуваченої. Зазначає, що при призначенні покарання судом не враховано, що вона вину у скоєному визнала повністю, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю злочину, просила вибачення у потерпілих, готова відшкодувати моральну та матеріальну шкоду потерпілим, обтяжуючих обставин судом не встановлено, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має ряд тяжких хвороб, має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, проживає із сином, є вдовою.

На апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_24 подав заперечення, в яких просив апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.09.2022 року без зміни.

Апеляційним судом вживались усі необхідні процесуальні заходи з метою належного повідомлення обвинуваченої ОСОБА_7 про призначений судовий розгляд провадження №274/5221/20, зокрема направлялись відповідні судові повідомлення та повістки. Разом з цим, судовий розгляд провадження постійно відкладався за клопотаннями обвинуваченої в зв`язку з перебування останньої на лікуванні. У зв`язку з цим, судом апеляційної інстанції 01.11.2023 було направлено обвинуваченій ОСОБА_7 лист попередження про можливість судового розгляду провадження без її участі (т.5 а.п.113), в зв`язку з встановленням апеляційним судом фактичного зловживання з боку останньої своїми процесуальними правами. Однак, обвинувачена 09.11.2023 направила клопотання про перенесення судового розгляду провадження за своїм станом здоров`я перебування на лікуванні, яке було апеляційним судом задоволено, а розгляд провадження перенесено на 19.12.2023 о 12 год. 19.12.2023 обвинуваченою знову ж таки було направлено клопотання про відкладення судового розгляду в зв`язку з амбулаторним лікуванням. При цьому, будь-які дані про неможливість обвинуваченої прийняти участь в апеляційному суді або забезпечення участі в судовому засіданні її захисника (в тому числі і за призначенням через центр безоплатної правової допомоги) надано не було. Згідно до відповіді КРП «Бердичівська міська лікарня» на лист-запит Житомирського апеляційного суду, обвинувачена ОСОБА_7 протягом 2022-2023 років фактично перебувала на лікуванні недовготривалі періоди та зверталась до відповідних спеціалістів за консультаціями. Апеляційним судом звернуто увагу, що хворобливий стан обвинуваченої проявлявся саме на передодні призначених в апеляційному суді судових засідань, що не може не викликати сумніви в добросовісній поведінці обвинуваченої. Звернення обвинуваченої до медичного закладу в переважній більшості носило формальний характер, спрямований саме задля уникнення притягнення до кримінальної відповідальності. Таким чином, апеляційним судом встановлено свідоме зловживання з боку останньої своїми процесуальними правами. Вище зазначене, як і дотримання «розумних» строків розгляду провадження, є об`єктивними підставами для проведення апеляційного розгляду провадження №274/5221/20 за відсутності обвинуваченої ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення прокурора, яка просила вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація її дій за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

При цьому, санкції ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України, за якими ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності, передбачають покарання у виді штрафу від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від двохсот до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років (ч.1 ст.190 КК України); штрафу від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до трьох років (ч.2 ст.190 КК України); штрафу від чотирьох тисяч до восьми тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, але й даними про особу обвинуваченої, відсутністю обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до норм ст.12 КК України, є проступком, нетяжкими та тяжкими правопорушеннями, фактичні обставини їх вчинення (зухвалість дій обвинуваченої), наслідки та суспільну небезпечність правопорушень, особу обвинуваченої, її ставлення до вчиненого.

В даному випадку, належно враховано і те, що обвинувачена ОСОБА_7 є раніше не судимою в порядку ст.89 КК України, за місцем проживання характеризується з посередньої сторони, як така, що спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, брехлива, скритна, запальна, не притягувалася до адміністративної відповідальності, має низку захворювань, має постійне місце реєстрації та проживання, не працює, з відповідним врахуванням думки потерпілих у провадженні, які наполягали на призначенні найбільш суворій мірі покарання останній.

В свою чергу, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої згідно ст.66 КК України, як і обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки матеріалами провадження не підтверджено факту щирого каяття обвинуваченої ОСОБА_7 , не встановлено фактичного розкаяння останньої у вчиненому та дійсний осуд своєї поведінки. Апеляційні посилання обвинуваченої на її щире каяття, як пом`якшуючої обставини, є недоведеними.

Не доведено матеріалами провадження і факт спроб чи намагань з боку обвинуваченої щиро вибачитись перед потерпілими, як і намагання (хоча б частково) відшкодувати моральну та матеріальну шкоду потерпілим.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції за результатами судового розгляду провадження не встановлено і такої пом`якшуючої обставини, як сприяння обвинуваченою досудовому розслідуванню.

Згідно ст.66 КК України сприянням розкриттю злочину є добровільні дії, які вчиняються у формі повідомлення правоохоронним органам або суду відповідних фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто ініціативним та енергійним. Разом з тим, матеріали кримінального провадження такі дані не містять.

На думку апеляційного суду, формальна участь обвинуваченої в процесуальних діях в ході досудового розслідування, без належних даних в матеріалах кримінального провадження про надання ОСОБА_7 реальної допомоги органам правосуддя в з`ясуванні тих обставин вчинення правопорушень, які мають істотне значення для повного його розкриття, є свідченням відсутності активного сприяння розкриттю злочину, в розумінні обставини, що пом`якшує покарання.

Таким чином, як вважає апеляційний суд в даному провадженні, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини провадження, особу обвинуваченої, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з його реальним відбуттям, та яке, на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для корекції соціальної поведінки останньої та запобігання продовженню злочинної діяльності

В свою чергу, обвинуваченою не наведено в апеляційній скарзі жодних переконливих обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні їй покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Як вважає апеляційний суд, вище наведені обставини - тяжкість вчинених правопорушень, фактичні обставини їх вчинення, явно суспільно небезпечний характер вчиненого, в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави для пом`якшення обвинуваченій покарання, призначеного судом першої інстанції, зокрема і застосування ст.75 КК України.

Факти того, що обвинувачена на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, дійсно має ряд тяжких хвороб, стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання та реєстрації, проживає із сином, є вдовою, як і відсутність обтяжуючих обставин її покарання, з урахуванням вище наведених обставин, не може бути безумовними підставами для пом`якшення ОСОБА_7 покарання.

Останньою не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які б не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, за мірою є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі не встановлено.

На переконання апеляційного суду, саме таке покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень і даним про її особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена учасниками судового розгляду справи до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :