ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001434 від 15.05.2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Торчин, Луцького району, Волинської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одружений, не працює, неодружений, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого від відбування основного покарання з іспитовим строком на два роки, якщо він під час цього строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України в період іспитового строку покладено на засудженого наступні обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» матеріальну шкоду у розмірі 23309,10 гривень.

Речові докази: транспортний засіб «Fiat Doblo» - вважати повернутим ОСОБА_7 , відеозапис з ТзОв «АЛЕРТ», що зберігається в матеріалах кримінального провадження залишено зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.05.2023 року.

Запобіжний захід не обирався.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 , 15.05.2023 року, близько 08 години 10 хвилин, в світлу пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи на прибудинковій території, що по вулиці Генерала Шухевича навпроти будинку №6 міста Луцька, всупереч вимогам п.2.3 (б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (далі Правил), не уважно стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, був неуважним, порушуючи вимоги п.10.1, 10.9, 12.3 Правил, під час руху заднім ходом в напрямку проїжджої частини по проспекту Президента Грушевського, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, створив небезпеку іншому учаснику руху, пішоходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась проїжджою частиною в дворі будинку в попутному з автомобілем напрямку позаду нього, несвоєчасно вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та скоїв наїзд на останню, внаслідок чого ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження.

Внаслідок грубих порушень вищевказаних Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно мозкової травми, забою головного мозку, зламу кісток основи та склепіння черепа, двобічної гематоми під тверду мозкову оболонку невеликих розмірів, травматичного крововиливу під м`яку мозкову оболонку, забійної рани потиличної ділянки, забійної підшкірної гематоми поперекової ділянки, забою, підшкірної гематоми правого ліктьового суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №301 від 30.05.2023 року за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 (б), 10.1, 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху України:

-п.2.3 (б) Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п.10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху, водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-п.10.9 Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб;

-п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні необережних протиправних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, та кваліфікував його дії, як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.69-70).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що не оспорюючи кваліфікації дій та вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні, вважає вирок невмотивованим та необгрунтованим в частині призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік

Вказує на те, що санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Тобто санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено альтернативу призначення або не призначення додаткового покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення. Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного і з обов`язковим мотивуванням у вироку прийнятого судом рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та вироку суду від 20.09.2023 року при призначенні йому основного покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, обставин, які обтяжують покарання суд не встановив. Однак, вирішуючи питання про призначення йому додаткового покарання, суд першої інстанції не врахував та не вмотивував будь-яким чином у вироку суду своє рішення про призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Вважає, що враховуючи те, що він визнав провину, в скоєному розкаявся, сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував завдану ним шкоду, враховуючи позицію потерпілої та висновок органу пробації суд мав всі підстави не застосовувати до нього додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, дане покарання є надмірне та несправедливе в наслідок суворості.

Вказує на те, що позбавлення його на рік права керування транспортними засобами позбавить його можливості в повному об`ємі здійснювати догляд за особою, яка це потребує, а саме за ОСОБА_10 . Його дружина є фізичною особою - підприємцем, займається торгівлею продуктами харчування, магазин розташований у АДРЕСА_2 , і він постійно допомагає у підвезені товару, а також доїзду з селища Торчин до міста Луцька, а також назад.

Просить змінити вирок в частині призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, а саме не призначати йому, ОСОБА_7 , додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами (а.с.75-78).

В судове засідання не з`явилася потерпіла ОСОБА_9 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від неї на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої ОСОБА_9 . Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, яка просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою провину визнав повністю та погодився зі всім викладеними в обвинувальному акті обставинами. В скоєному розкаявся, просив суворо не карати, позови відшкодував у добровільному порядку у розмірі 100 000 гривень.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про необхідність скасування призначеного йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи при призначенні ОСОБА_7 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст.12 КК України є тяжким, особу винного, який раніше не судимий, неодружений, дітей неповнолітніх на утриманні немає, в установах міста на обліку не перебуває, а також пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди,та відсутність обставин, що його обтяжують.

На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке є наближеним до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд зважив на дані про особу обвинуваченого, який провину визнав, в скоєному розкаявся, щиро сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував шкоду, позицію потерпілої, яка просила не позбавляти обвинуваченого волі, висновок органу пробації, суд першої інстанції на підставі ст.75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував як особу винного, так і суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 у виді спричинення потерпілій тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя, що безпосередньо впливає на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер порушених ПДР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання, крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що позбавлення його права керування транспортними засобами на рік позбавить його можливості в повному об`ємі здійснювати догляд за іншими особами, та про те, що інших водіїв в сім`ї немає,на переконання колегії суддів, не дають достатніх підстав для пом`якшення обраного йому покарання шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_7 у даному випадку є: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставин справи та наслідки вчиненого.

Колегія суддів звертає увагу, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді