Провадження №1-в/127/553/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду №22 у м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1964 року народження, про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про вирішення питання пов`язаного із виконанням вироку. Засуджений зазначив, що був факт порушення відносно нього гарантованих прав передбачених ст. 29 та ч. 3 ст. 62 Конституцією України, також до нього не було застосоване правове положення ст. 25 КК України 1960 року, яке передбачало максимальне покарання на час вчинення злочину, у виді позбавлення волі від 8 до 15 років. Оскільки, особам, які вчинили злочин до 29.12.1999 довічне позбавлення волі не призначалось.

Клопотання мотивує тим, що строк давності по особливо тяжким злочинам встановлений 15 років, а він знаходиться в місцях позбавлення волі більше 28 років. Крім того, зазначив, що діяння втратило свою суспільну небезпеку, що являється одною з підстав для зупинення кримінальної справи та звільнення його від відповідальності.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засідання подане ним клопотання підтримав та просив суд його задовольнити посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримав, просив суд його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення клопотання засудженого, оскільки відсутні підстави для його задоволення.

Заслухавши думку учасників справи, вивчивши матеріали заяви та особову справу засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.п. 2, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Херсонського обласного суду від 15.05.2000 року за ст. ст. 93 п. п «б», «г», ч.1 ст. 222, 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду України від 18.07.2000 року вирок Херсонського обласного суду від 15.05.2000 року в частині засудження ОСОБА_4 за придбання, зберігання, носіння та збут зброї змінено. Перекваліфіковано його дії з ч.1 ст. 222 на ст.17, ч. 1 ст. 222 КК України і призначено ОСОБА_4 покарання у виді 2 років позбавлення волі. Засуджено ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, передбачених ст. 93 п. б,г, ст. 17, ч.1 ст. 222 КК України до довічного позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" за злочини вчинені у 1995 році.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Так, ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі за нормами КК України (1960 року), якими передбачалося призначення зазначеного покарання за ст. 93 вказаного закону про кримінальну відповідальність.

Положень, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми КК України 1960 року не містять. Також, чинні положення КК України не містять положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Чинними положеннями КК України, в тому числі й нормами розділу ХІІ не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_4 у клопотанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених цим Кодексом, не більше п`ятнадцяти років. При заміні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі, воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти років.

Тобто, твердження засудженого про не застосування до нього положень ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960) є безпідставним, оскільки враховуючи тяжкість вчиненого злочину до ОСОБА_4 було застосовано довічне позбавлення волі у відповідності до законодавства чинного на момент винесення рішення. Тобто було застосовано ч. 2 ст. 6 КК України (в редакції 1960), відповідно до якої закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання.

Суд дослідивши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_4 не вбачає порушень ст. 29 та ч. 3 ст. 62 Конституції України, оскільки рішення прийнятті стосовно останнього ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Водночас, ОСОБА_4 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 28 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи виконання покарань на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Крім того, давність притягнення до кримінальної відповідальності - це закінчення вказаних у кримінальному законі строків після вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого особа, що його вчинила, звільняється від кримінальної відповідальності. Згідно з положеннями частини першої статті 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Однак, з дня вчинення злочину засудженим ОСОБА_4 до дня набрання рішення законної сили, строки притягнення за особливо тяжкі злочини не минули. Тому звільнення його від відбування покарання з цієї підстави є надуманим.

Враховуючи вищезазначені обставини в їх сукупності, суд приходиться до висновку, що в задоволенні клопотання ОСОБА_4 необхідно відмовити, оскільки воно не відповідає вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 50, 65, 81 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1964 року народження, про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області на протязі семи днів з дня її оголошення, а засудженим який тримається під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Копію ухвали вручити прокурору та засудженому.

Суддя: ОСОБА_1