Справа № 442/7678/23
Провадження № 1-кп/442/416/2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 рокуДрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі :

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000118 від 04.06.2023 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Смільна Дрогобицького району Львівської області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , без освіти, заміжньої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

встановив:

Судом визнано доведеним, що 01.06.2023 орієнтовно о 21.05 год. ОСОБА_3 , знаходячись на АДРЕСА_2 підійшла до ОСОБА_6 , якому висловила претензію з приводу розпивання алкогольних напоїв з її чоловіком ОСОБА_7 . На цьому підґрунті між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_3 виник умисел заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій протиправний намір, ОСОБА_3 , в цей же час, переслідуючи прямий умисел, спрямований на протиправне заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер і наслідки своїх злочинних дій та бажаючи їх настання, підійшла до ОСОБА_6 та умисно нанесла три удари кулаком правої руки в ділянку носа та лівої брови, а після того, як потерпілий, намагаючись уникнути конфлікту, відійшов до будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, наздогнала його та дерев`яною палицею, яку тримала у руках, нанесла ОСОБА_6 три удари: в ділянку лівого ока, по лівій руці та по голові, чим заподіяла ОСОБА_6 наступні тілесні ушкодження: тупа травма лівого очного яблука у вигляді непроникаючої рани рогівки та рани кон`юнктиви, вивиху кришталика лівого очного яблука, травматичної катаракти, із крововиливами під оболонки та в передню камеру ока, яке відповідно до положень п.2.2.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затв. наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 №6, за сукупністю мають ознаки середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я та забій7ні рани в ділянці лівої брови та на спинці носа, які відповідно до вищевказаних Правил відносяться до легкого ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 заподіяла умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров?я, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України.

Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за вищезазначені кримінальні правопорушення, винним у вчиненні яких визнається обвинувачений.

Ч.1 ст.122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Твердження сторін.

Під час змагального судового процесу сторони в правових та логічних формах висунули власні версії подій, які на їх думку, мали місце та висловилися щодо юридично значущих обставин даного кримінального провадження.

Правова позиція сторони захисту, надані обвинуваченою ОСОБА_3 покази щодо пред`явленного їй обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала, підтвердила викладене в обвинувальному акті, не заперечила самого факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, однак не погодилася із трактуванням стороною обвинувачення самого механізму їх нанесення. Просить суд суворо не карати.

Адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні з визначеною прокурором мірою покарання погодився.

Правова позиція сторони обвинувачення.

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений старшим слідчим СВ Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області майором поліції ОСОБА_8 та затверджений 27.10.2023 прокурором Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_4 .

З огляду на обвинувальний акт, прокурор вважає встановленим, що ОСОБА_3 заподіяла ОСОБА_6 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України.

Сторона обвинувачення підтверджує свою версію подій доказами, які містяться у документах, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті. Додатково вказав про те, що 01.06.2023 зустрівся з ОСОБА_9 , з яким розпив 0,25 л горілки на подвір`ї в останнього. ОСОБА_10 запропонував їхати у ОСОБА_11 , відмовився від його пропозиції і пішов додому. Зустрів швагра, розмовляючи з ним побачив, що біжить обвинувачена. ОСОБА_12 почала наносити йому удари, він прикривався рукою. Розвернувся і пішов додому, можливо і сказав в її адресу щось образливе. Почув, що за ним хтось біжить, побачив, що це обвинувачена з палицею, наздогнавши його ОСОБА_12 нанесла йому 2 удари палицею, підставив руку, палиця зламалася. Втретє вже вдарила уламком. Коли обвинувачена била його руками по обличчю, то вцілила в ліве око, ліву брову і ніс. А коли била палицею, він в цей час до неї розвертався і удар припав на ліве око. Просить суворо не карати, лише хоче щоб обвинувачена відшкодувала йому кошти, витрачені на лікування.

Під час виступу у судових дебатах прокурор ОСОБА_4 з врахуванням особи обвинуваченої, тяжкості вчиненого нею злочину, просить призначити їйпокарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України у виді 1 року обмеження волі, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст.75 КК України.

Застереження щодо обсягу досліджених доказів.

Враховуючи, що у цьому кримінальному провадженні обвинувачена ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за яким обвинувальний акт надійшов до суду, визнала частково не погодившись із викладенням механізму нанесення тілесних ушкоджень, відповідно до вимог ч.2 ст.349 КПК України, судом досліджено всі надані сторонами кримінального провадження докази.

Встановлені судом обставини та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У силу ст.337 КПК України cудовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).

З урахуванням вищенаведених положень процесуального законодавства, заслухавши доводи сторін, оцінивши кожен наданий суду доказ щодо належності, допустимості, достовірності та у сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_3 доведено.

Винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку.

З метою оцінки вказаних доказів за ознаками належності, допустимості та достовірності, встановлення інших обставин, що мають значення для цього кримінального провадження, а також вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, судом досліджено такі процесуальні рішення, документи та інші матеріали:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000118, у якому зазначено короткий виклад обставин, вчиненого кримінального правопорушення: ОСОБА_6 звернувся до Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області із заявою про те, що 01.03.2023 орієнтовно о 21.05 год. ОСОБА_3 , перебуваючи на дорозі в с.Вороблевичі Дрогобицького району в ході словесного конфлікту заподіяла йому тілесні ушкодження,

- заяву ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення,

- висновок експерта №310 згідно з яким у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження: тупа травма лівого очного яблука у вигляді непроникаючої рани рогівки та рани кон`юктиви, вивиху кришталика лівого очного яблука, травматичної катаракти, із крововиливами під оболонки та в передню камеру ока, забійні рани в ділянці лівої брови та на спинці носа. Вказані ушкодження виникли внаслідок взаємодії з тупим твердим предметом чи предметами, що мали обмежені діючі поверхні, в термін, вказаний обмежуваним та зазначений в медичних документах, тобто 01.06.2023. Тілесне ушкодження у вигляді тупої травми лівого очного яблука, виявлене у ОСОБА_6 відноситься до середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Тілесні ушкодження у вигляді забійних ран в ділянках лівої брови та спинки носа відносяться до легкого ступеня тяжкості,

- протокол проведення слідчого експерименту від 18.08.2023, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_6 та фото таблицями до нього,

- протокол проведення слідчого експерименту від 18.08.2023, проведеного за участю свідка ОСОБА_13 та фото таблицями до нього,

- протокол проведення слідчого експерименту від 16.10.2023, проведеного за участю підозрюваної ОСОБА_14 та її захисника адвоката ОСОБА_5 та фото таблицями до нього,

- висновок експерта №330, згідно з яким тілесні ушкодження, виявлені при судово-медичній експертизі ОСОБА_6 , а саме: тупа травма лівого очного яблука у вигляді непроникаючої рани рогівки та рани кон`юктиви, вивиху кришталика лівого очного яблука, травматичної катаракти, із крововиливами під оболонки та в передню камеру ока, забійні рани в ділянці лівої брови та на спинці носа могли виникнути за механізмами, показаними ним при проведенні 18.08.2023 слідчого експерименту, а саме: внаслідок нанесення ударів кулаком та дерев`яною палицею із достатньою для виникнення таких ушкоджень силою травмуючої взаємодії,

- висновок експерта №455, згідно з яким тілесні ушкодження, виявлені при судово-медичній експертизі ОСОБА_6 , а саме: тупа травма лівого очного яблука у вигляді непроникаючої рани рогівки та рани кон`юктиви, вивиху кришталика лівого очного яблука, травматичної катаракти, із крововиливами під оболонки та в передню камеру ока, забійні рани в ділянці лівої брови та на спинці носа могли виникнути за механізмами, показаними ОСОБА_3 при проведенні 16.10.2023 слідчого експерименту, а саме: внаслідок нанесення ударів дерев`яною палицею із достатньою для виникнення таких ушкоджень силою травмуючої взаємодії,

- покази свідка ОСОБА_15 , надані в судовому засіданні про те, що є родичкою чоловіка обвинуваченої. У день події приїхала до ОСОБА_3 по молоко, під вечір на авто. Бачила, що обвинувачена їхала на велосипеді, а ОСОБА_6 стояв на дорозі з чоловіком останньої. Коли обвинувачена побачила потерпілого, сказала, що просила його до них не приходити. Після чого підійшла до нього, та вдарила рукою два-три рази по голові. Бачила це з відстані орієнтовно 50 м. ОСОБА_6 нецензурно обізвав обвинувачену і відвернувся від неї. ОСОБА_3 взяла палицю, яка лежала на узбіччі і нею нанесла удари потерпілому разів зо три. Можливо і зачіпила обличчя, оскільки пила по спині, але ОСОБА_16 в цей момент до неї повертався. Після ударів палиця зламалася і обвинувачена її викинула. Крові на обличчі потерпілого не бачила,

- покази свідка ОСОБА_13 , надані в судовому засіданні про те, що 1.06.2023 був біля магазину на вул.Незалежності в с.Вороблевичі Дрогобицького району. Вживав алкоголь сам. Біля магазину був також чоловік обвинуваченої ОСОБА_10 , який вів бесіду з потерпілим. Прийшла обвинувачена, яка живе неподалік магазину, почала кричати на потерпілого, конфліктувати. Був на відстані від них на відстані 20 м. Спочатку ОСОБА_12 била ОСОБА_17 руками по грудях і голові, а потім взяла палицю. Попала палицею по обличчю потерпілого декілька разів. Чи ламалася палиця не помітив, синців і ран на потерпілому, коли підійшов до нього, не бачив. Останній ні на що не жалівся.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст.93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст.87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Загальна характеристика складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, винуватою у вчиненні якого визнається ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Склад кримінального правопорушення являє собою абстрактну теоретичну конструкцію і включає чотири елементи: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону. Кожен елемент включає певний набір ознак: обов`язкових і факультативних для кваліфікації діяння як кримінального правопорушення.

Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Висновки суду.

За змістом ст.8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Розглядаючи кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінальних правопорушень та приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України в судовому засіданні доведена повністю.

Отже, з урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним:

факт заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст..121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статями Кримінального кодексу України суд не вбачає.

Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнає: фактичне визнання ОСОБА_3 своєї вини, те, що обвинувачена позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягалася.

Обставин, що обтяжує покарання, передбаченою ст.67 КК України, не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст.ст.65 67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує суспільну небезпеку вчинених ним кримінальних правопорушень, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який згідно ст.12 КК України є нетяжким (ч.1 ст.122 КК України) злочином, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини їх вчинення, особу винуватого, поведінку до вчинення кримінальних правопорушень і після їх вчинення, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. А тому, суд дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що покарання засудженого має на меті його виправлення, перевиховання та соціальну реабілітацію, запобігання вчиненню нових злочинів.

Вивченням даних про особу обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_3 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягається вперше, за місцем проживання характеризується позитивно.

З врахуванням наведеного, аналізуючи особу винуватої, як в загально соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин подій, суд, з урахуванням положень Загальної частини Кримінального кодексу України дійшов висновку, що покарання обвинуваченому повинно бути призначено в межах санкції статті, за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення, у виді обмеження волі, оскільки такий вид покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженої та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А тому, враховуючи позицію прокурора, те, що до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 притягається вперше, фактично визнала свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженої без відбування покарання, та приймає рішення про звільнення її від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України.

Водночас, суд вважає, що з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченої ОСОБА_3 в період дії іспитового строку та з метою організації органом виконання покарань належного контролю за її поведінкою, на обвинувачену слід покласти обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цивільний позов.

Прокурор ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заявив цивільний позов в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Львівської міської ради до обвинуваченої ОСОБА_3 про стягнення з неї коштів, витрачених КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_6 на користь Львівської міської ради у розмірі 18946,20 грн.

В судовому засіданні цивільний позивач прокурор ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.

Обвинувачена ОСОБА_3 в судовому засіданні цивільний позов визнала частково, пояснивши, що не заперечує сам факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, однак не спроможна матеріально сплатиит суму, визначену у позові.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, приходить до наступного висновку.

За змістом ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на звернення до суду за захистом передбачене також статтею 4 ЦПК України, частиною 2 котрої визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Так, за приписами статей 23-24 Закону України «Про прокуратуру», право подання позовної заяви у порядку цивільного судочинства надається, з-поміж іншого, керівникам оружних прокуратур. Прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В силу ст.1206 ЦК України особа, котра вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину.

Як роз`яснюється у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 7 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993.

Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14.

Враховуючи причинний зв`язок між злочинними діями відповідачки та перебуванням потерпілого на лікуванні у КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», суд вважає, що ОСОБА_3 зобов`язана відшкодувати понесені зазначеним закладом охорони здоров`я витрати на лікування потерпілого ОСОБА_6 . Такі кошти слід стягнути на користь Львівської міської ради, оскільки остання є головними розпорядниками коштів КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги».

Враховуючи вищевказане, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_3 на стадії досудового розслідування не обирався та підстав для його обрання на даній стадії суд не вбачає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.349, 368 - 371, 373, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.122 КК України, за якою призначити їй покарання у виді 1 /одного/ року обмеження волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.

Цивільний позов Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3 задоволити.

Стягнути зі ОСОБА_3 в користь Львівської міської ради кошти, витрачені КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_6 у розмірі 18946,20 гривень.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1