ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/770/21

Провадження № 11-кп/4820/639/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, кримінальні провадження №0000025 від 14.01.2021 року, №0000013 від 21.02.2021 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого за ч.2 ст.307, ч.3 ст.15, ч.2 ст.307, ч.2 ст.121КК України ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 липня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізяслава Хмельницької області, українця, громадянина України, освіта профільна середня, військовозобов`язаного, неодруженого, на утримані неповнолітніх дітей не має, не працюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого;

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 307 КК України - 06 (шість) років 06 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України - 6 (шість) років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч. 2 ст. 121 КК України - 07 (сім) років позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді 07 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили залишено попередній - у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання рахується ОСОБА_7 з моменту затримання - з 19 березня 2021 року.

Після набрання вироком законної сили скасовується арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 686/1102/21 від 16 січня 2021 року на речовину рослинного походження, зеленого кольору в подрібненому стані, що знаходиться у паперовоу згортці, яка була вилучена 14 січня 2021 року, під час проведення огляду адміністративного приміщення в адміністративному корпусі Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)».

Долю речових доказів вирішено на підставі ст.100КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5303 (п`ять тисяч триста три) грн 13 коп судових витрат на залучення експертів.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 - 16667 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят сім) грн 21 коп компенсації витрат на лікування ОСОБА_10 , 33170 (тридцять три тисячі сто сімдесят) грн компенсації витрат на поховання ОСОБА_10 та 500000 (п`ятсот тисяч) грн моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

За вироком суду, ОСОБА_7 вчинив незакінчений замах на збут особливо небезпечного наркотичного засобу у місця позбавлення волі, незаконне придбання і зберігання з метою збуту наркотичного засобу та заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за таких обставин.

ОСОБА_7 , обіймаючи посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» згідно наказу від 12 жовтня 2020 року № 280/ОС-20, маючи спеціальне звання «молодший сержант внутрішньої служби», будучи працівником правоохоронного органу, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, в порушення правового режиму обігу наркотичних засобів в Україні вимог ст. ст. 2, 7, 12, 25, 26, 27 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», відповідно до яких діяльність з обігу наркотичних засобів, включених до списку № 1 таблиці І «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», на території України заборонено, діючи на прохання особи, котра утримувалась в секторі тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», матеріали відносно якої виділено в окреме провадження (Особа 1), з метою подальшого незаконного збуту у місця позбавлення волі, незаконно придбав у невстановленої особи у невстановлений спосіб у невстановлений час особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, масою (у перерахунку на висушену речовину) 3,15 г, котрий знаходився у паперовому згортку, який ОСОБА_7 , в подальшому, з вказаною метою незаконно зберігав при собі.

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконний збут наркотичного засобу, ОСОБА_7 , попередньо незаконно придбаний особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, масою (у перерахунку на висушену речовину) 3,15 г, який був загорнутий у паперовий згорток, в період часу по 07 год. 25 хв. 14 січня 2021 року, умисно незаконно зберігав у невстановленому місці.

Надалі ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу у місця позбавлення волі, 14 січня 2021 року близько 07 год. 25 хв. вищевказаний особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, масою (у перерахунку на висушену речовину) 3,15 г, що знаходився у паперовому згортку, помістив у кишеню особистого форменого одягу камуфляжного забарвлення з атрибутикою Державної кримінально-виконавчої служби і незаконно зберігав при собі з метою його подальшого незаконного збуту під час несення служби у Державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» шляхом передачі Особі 1, котра відбуває покарання у вказаній установі.

Прибувши до Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», ОСОБА_7 , з попередньо незаконно придбаним особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою (у перерахунку на висушену речовину) 3,15 г, який зберігав при собі з метою подальшого незаконного збуту у місця позбавлення волі, зайшов до приміщення вказаної установи, де повинен був заступати на несення служби.

Перебуваючи на території зазначеної установи, ОСОБА_7 14 січня 2021 року близько 08 год. 00 хв., перед проведенням огляду та інструктажу особового складу чергової зміни під час заходу на територію охороняємого об`єкта, з метою приховування своєї протиправної діяльності, дістав паперовий згорток з речовиною рослинного походження, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, канабісом, загальною масою (у перерахунку на висушену речовину) 3,15 г, та помістив його під підвіконня одного із вікон адміністративного приміщення № 2 Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», поруч з яким в подальшому продовжував знаходитися.

Надалі, цього ж дня близько 8 год. 05 хв. під підвіконням одного із вікон адміністративного приміщення № 2 Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», розташованої у м. Ізяславі Шепетівського району Хмельницької області, вул. Гагаріна, 2, працівниками оперативного відділу вказаної установи був виявлений, схований ОСОБА_7 паперовий згорток з речовиною рослинного походження, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, канабісом, загальною масою (у перерахунку на висушену речовину) 3,15 г, яку ОСОБА_7 незаконно зберігав з метою її подальшого збуту засудженому сектору тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», матеріали відносно якого виділено в окреме провадження (Особа 1).

Таким чином, ОСОБА_7 , з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які були необхідні для доведення його злочинного умислу, спрямованого на збут особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, канабісу, особі, яка утримувалась у секторі тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)», матеріали відносно якої виділено в окреме провадження (Особа 1), до кінця.

Крім того, 20 лютого 2021 року близько 23 години неповнолітній ОСОБА_10 , разом із своїми знайомими відпочивав в приміщенні бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому по АДРЕСА_1 . Під час відпочинку між неповнолітнім ОСОБА_10 та неповнолітнім ОСОБА_11 виник словесний конфлікт з приводу їх спільної знайомої ОСОБА_12 . З метою вирішення виниклого непорозуміння ОСОБА_10 та ОСОБА_11 направились з приміщенні бару на вулицю. В той час, коли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , виходячи з бару, перебували в приміщенні коридору, до них підійшов ОСОБА_7 , котрий вирішив втрутитись у суперечку, з метою захисту свого знайомого ОСОБА_11 . При цьому в приміщенні коридору між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 також виникла суперечка, що супроводжувалась шарпаниною, в ході якої ОСОБА_10 тілесних ушкоджень не отримав.

Надалі ОСОБА_10 відштовхнув ОСОБА_7 від себе та разом з ОСОБА_11 вийшли на вулицю, де спілкувались між собою. В цей час у ОСОБА_7 , котрий був обурений поведінкою ОСОБА_10 і мав особисту неприязнь до нього, виник злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій, ОСОБА_7 також вийшов з приміщення бару, цілеспрямовано підійшов до ОСОБА_10 з правого боку, та зненацька для останнього, правим кулаком з прикладанням значної сили наніс один умисний удар в ділянку лівого ока ОСОБА_10 . Від удару ОСОБА_7 . ОСОБА_10 втратив свідомість та в результаті наданого його тілу прискорення від нанесеного удару впав на промерзлу землю, вдарившись потиличною ділянкою голови. Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця навколо лівого ока та садна верхньої повіки лівого ока, які мають ознаки легкого тілесного ушкодження; а також закритої черепно-мозкової травми із переломом потиличної кістки черепа зліва, забоєм речовини головного мозку, внутрішньомозковим крововиливом в стовбур мозку, епідуральним крововиливом в проекції перелому потиличної кістки зліва, підшкірним крововиливом в лівій потиличній ділянці голови та садном потилиці зліва, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення.

Після отриманої травми ОСОБА_10 , прийшовши до тями, спільно з ОСОБА_13 поїхав додому автомобілем «таксі». Внаслідок наростання симптомів отриманої за вищезазначених обставин черепно-мозкової травми, вдома стан ОСОБА_10 погіршився, внаслідок чого його о 03 год. 20 хв. 21 лютого 2021 року було госпіталізовано до Комунального некомерційного підприємства «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, внутрішньомозкова гематома, набряк головного мозку, церебральна кома ІІІ ступеня. ІНФОРМАЦІЯ_3 о 08 год. 05 хв. ОСОБА_10 , не приходячи до тями, помер у реанімаційному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради, внаслідок спричинених йому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломом потиличної кістки черепа зліва, забоєм головного мозку, внутрішньомозковим крововиливом в ділянці стовбура мозку, епідуральним крововиливом в проекції перелому потиличної кістки черепа зліва, садном та підшкірним крововиливом в лівій потиличній ділянці голови, набряком та набуханням головного мозку.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, в частині призначення додаткового покарання, виключити із вироку призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. З ст. 15, ч. 2, ст. 307 КК України до 6 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати ОСОБА_7 засудженим до 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

В решті вирок Ізяславського районного суду від 24.07.2023 залишити без

змін.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, прокурор вважає, що вказаний вирок суду стосовно ОСОБА_7 підлягає зміні у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ні досудовим слідством, ні судом першої інстанції не встановлено у ОСОБА_7 наявності корисливого мотиву при незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту наркотичного засобу та незакінченому замаху на збут наркотичного засобу у місця позбавлення волі. Тому застосування у цьому випадку додаткової міри покарання за частиною 2 статті 307 КК у виді конфіскації майна навіть за умови, що це передбачено санкцією цієї статті як обов`язкове, є безпідставним.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржувальний вирок суду змінити, в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, зменшивши їх розмір до фактично обґрунтованих витрат та розумності і справедливості відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що суд не перевірив усіх вимог позивача, не оцінив наданих товарних чеків, відповідно до ст. 94 КПК України, та на обґрунтування свого рішення про стягнення даної суми коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди не навів у вироку жодного розрахунку суми, присудженої на користь потерпілої.

Судом також не було враховано те, що під час допиту потерпілої, остання, в своїх показаннях, підтвердила факт виділення для неї та отримання нею на підставі рішення Ізяславської міської ради - 10000 гривень на лікування ОСОБА_10 .

На думку апелянта, стягнення з нього коштів в сумі 33170,00 гривень компенсації витрат на поховання ОСОБА_10 є безпідставним, оскільки підставою для стягнення даної суми коштів у вироку суду зазначено копію накладної від 30.03.2021 року - виданої ОСОБА_14 .

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що позовні вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції задовольнив та разом з тим, не врахував його майновий стан, стан здоров`я та не вжив всіх можливостей для справедливого вирішення цивільного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги у повному обсязі, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок суду.

Встановлено, що визначаючи покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.307 КК із призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд першої інстанції виходив з того, що даний вид покарання є обов`язковим.

Проте з таким висновком не можна погодитись з огляду на наступне.

Статтями 51 і 52 КК визначено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.

Відповідно до статті 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.

Під користю (корисливими спонуканнями, корисливим мотивом) у чинному законодавстві про кримінальну відповідальність розуміється бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що суд першої інстанції призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_7 з порушенням вимог кримінального закону.

При призначенні покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини Кримінального кодексу України, але й з тих норм Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентується мета, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів.

З матеріалів провадження вбачається, що ні досудовим слідством, ні судом не встановлено наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву при вчиенні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.15, ч.2 ст.307 КК України, а тому, застосування у цьому випадку додаткової міри покарання, у виді конфіскації майна при призначенні покарання за вчинення цих злочинів, навіть за умови, що це передбачено санкціями цієї статті, як обов`язкове, та за сукупності злочинів, відповідно до ч.1 ст.70 КК України, є безпідставним, а тому колегія суддів вважає за необхідне виключити з вироку Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24.07.2023 року при призначені ОСОБА_7 , за ч.2 ст.307, ч.3 ст.15, ч.2 ст.307, ч.1 ст.70 КК України - додаткового покарання у виді конфіскації майна, що належить йому на праві приватної власності.

З огляду на викладені обставини суд ухвалив помилкове рішення, в частині призначення додаткового покарання ОСОБА_7 у виді конфіскації майна.

Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є не застосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, вирок суду, в цій частині, підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Щодо апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну вироку суду, в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, а саме: зменшення їх розмірів до фактично обґрунтованих витрат та розумності і справедливості відшкодування моральної шкоди, то такі колегія суддів вважає безпідставними, з огляду та таке.

Згідно з приписами ст.129 КПК України, ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 , заявлений позов ОСОБА_9 , в судовому засіданні, визнав частково, суд обґрунтовано, на думку апеляційного суду, дослідив докази щодо даного позову у повному обсязі.

Відповідно до заявленого потерпілою ОСОБА_9 , в порядку ст. 128 КПК України, цивільного позову, остання порушувала питання про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 , матеріальної компенсації витрат на лікування, витрат на поховання та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого, на користь потерпілого, всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_9 , суд першої інстанції взяв до уваги, що нею надано докази, а саме копії фіскальних касових чеків (т. 1, а. с. 57 - 63), якими підтверджується сума заявленого позову, в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 16667,21 грн. та витрат на поховання в сумі 33170 грн.

Посилання апелянта на те, що суд не перевірив усіх вимог позивача, не оцінив наданих товарних чеків, відповідно до ст. 94 КПК України, та на обґрунтування свого рішення про стягнення даної суми коштів, у рахунок відшкодування завданої шкоди, не навів у вироку жодного розрахунку суми, присудженої на користь потерпілої, колегія суддів уважає надуманими.

Для об`єктивного визначення розміру матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, суду необхідно встановити, чи відповідають придбані товари / послуги протоколу лікування, та порівняти відповідні квитанції з довідкою, наданою лікарською установою, де проходив лікування потерпілий, у якій міститься інформація щодо послуг, наданих йому за рахунок лікарні. Така правова позиція міститься і у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 607/8075/21.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в підтвердження вартості понесених витрат на придбання медичних препаратів та засобів медичного призначення, позивачка ОСОБА_9 , до поданого позову, долучила копії фіскальних касових чеків (т. 1, а. с. 57 - 63), якими підтверджується сума заявленого позову, в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 21445, 41 грн.

У ході судового розгляду, судом досліджені вказані копії, встановлені ті медичні препарати, котрі зазначені у листках призначеного лікування і придбавались, як свідчать дати, зазначені на касових чеках, в період проходження стаціонарного лікування ОСОБА_10 , внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, через протиправні дії ОСОБА_7 . Судом прийняті до уваги лише ті ліки та медичні засоби, придбані ОСОБА_9 , які відповідають лікарським призначенням, що містяться в картці стаціонарного хворого, заведених на ім`я ОСОБА_10 , а також в довідці Комунального некомерційного підприємства «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради № 490 від 18 квітня 2023 року (т. 3, а. с. 188-189), та засоби гігієни: серветки, пелюшки, памперси, присипки. Судом не приймались до уваги фіскальні касові чеки, записи на яких неможливо прочитати.

Твердження ОСОБА_7 про те, що медичні препарати для лікування ОСОБА_10 надавались лише лікувальним закладом, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив, оскільки вони були спростовані в ході судового розгляду показаннями, допитаних в якості свідків директора Комунального некомерційного підприємства «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради ОСОБА_15 та старшої медичної сестри Комунального некомерційного підприємства «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради ОСОБА_16 , згідно з якими довідки з переліком та кількістю ліків, які призначались для лікування ОСОБА_10 , складались на підставі даних, що містяться у медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_10 , відповідно до призначеного лікування. При цьому ОСОБА_15 суду повідомив, що частина ліків, використаних для лікування ОСОБА_10 , надавалася лікарнею. Такі ліки лікарня отримує по накладних за рахунок бюджетних коштів, тому підприємство може вказати у довідці назву, кількість та ціну таких ліків. Частина ліків для лікування ОСОБА_10 придбавалась батьками пацієнта. ОСОБА_15 зазначив, що лікарня має можливість і склала перелік ліків, їх кількість і вартість, які надавались лікарнею, та перелік і кількість ліків, які придбали батьки пацієнта. При цьому ОСОБА_15 зазначив, що вартість ліків, придбаних батьками, лікарня вказати не може.

Колегія суддів приходить до висновку, що підстав вважати, що вказані в позовній заяві ліки не були придбані за кошти потерпілої немає і стороною захисту не надано доказів, що саме ці ліки ОСОБА_9 придбала за кошти, виділені з місцевого бюджету.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта, про безпідставне стягнення з нього коштів в сумі 33170,00 гривень -компенсації витрат на поховання ОСОБА_10 , оскільки підставою для стягнення даної суми коштів у вироку суду зазначено копію накладної від 30.03.2021 року - виданої ОСОБА_14 .

Відповідно до вимог ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Згідно приписів ч. 1 ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству;

предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші).

У ч. ч. 1-4 ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг. Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом. Виконавець може надавати ритуальні послуги, визначені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають вимогам нормативно-правових актів та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством.

До Необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України 19 листопада 2003 року № 193, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 8 вересня 2004 року за № 1111/9710, внесене наступне:

1. Оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання.

2. Оформлення свідоцтва про поховання.

3. Копання могили (викопування могили ручним або механізованим способом, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування намогильного насипу та одноразове прибирання території біля могили).

4. Монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації підпоховання в існуючу могилу.

5. Кремація тіл померлих.

6. Поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю.

7. Зберігання урн з прахом померлих у крематорії.

8. Організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України.

9. Запаювання оцинкованої труни.

10. Замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу.

На підтверження вартості понесених витрат на поховання позивачка до позовної заяви долучила копії товарного чека від 20 квітня 2021 року про придбання лавочки кованої, вартістю 2500 грн, квитанції до прибуткового касового ордеру від 17 квітня 2021 року із зазначенням двох сум (750 грн та 1100 грн), які прийняті від «ІНФОРМАЦІЯ_4», та накладну без номера від 30 березня 2021 року про придбання ОСОБА_17 у приватного підприємця ОСОБА_14 предметів ритуальної належності на суму 33170 грн.

Суд обгрунтовано прийшов до висновку, що товарний чек від 20 квітня 2021 року про придбання лавочки кованої та квитанція до прибуткового касового ордеру від 17 квітня 2021 року із зазначенням двох сум (750 грн та 1100 грн), що прийняті від «ІНФОРМАЦІЯ_4», не містять інформації, яка підтверджує факт понесених ОСОБА_9 витрат, пов`язаних з похованням ОСОБА_10 .

Разом з тим, суд підставно визнав належним та допустимим доказом, понесених витрат на поховання, накладну без номера від 30 березня 2021 року про придбання ОСОБА_17 у приватного підприємця ОСОБА_14 предметів ритуальної належності на суму 33170 грн. і не прийняв до уваги заперечення сторони захисту проти доданої до позовної заяви копії накладної, яка на думку захисника, не відповідає вимогам Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року № 1000/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181, оскільки захисником вказано порушення п. 8 розділу 10 вказаних правил, тоді як розділ 10 визначає «Облік документів в архіві» і має лише 4 глави, а тому суд прийшов до висновку, що додана до позовної заяви копія накладної завірена належним чином, вищезазначена накладна оформлена на спеціальному бланку, скріплена підписом керівника та печаткою підприємства.

Доказів того, що потерпіла не придбавала вказані предмети ритуальної належності, за вказану суму, сторона захисту не надала, а тому ставити під сумнів вказану накладну, колегія суддів не вбачає.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що позовні вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції задовольнив частково, та разом з тим, не врахував його майновий стан, стан здоров`я, а тому не вжив всіх можливостей для справедливого вирішення цивільного позову.

Так, статтею 23 ЦК України встановлено, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з приписами ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали разом із нею однією сім`єю.

Відповідно до сталої практики розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як не має точних критеріїв майнового виразу фізичних страждань, переживань, душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням, тому її розмір може мати суто умовний вираз. Разом з тим, такий повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20 суд узяв до уваги, що позивачі зазнали душевних страждань у зв`язку зі смертю сина; втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивачі позбавлені можливості матеріальної та моральної підтримки сина в подальшому своєму житті та в старості; відновити попередній стан життя позивачів неможливо.

Суд першої інстанції, зважаючи на обставини справи, приписи цивільного законодавства, правові позиції Верховного Суду, обгрунтовано прийшов до висновку, що потерпіла ОСОБА_9 зазнала душевних страждань у зв`язку із смертю сина, яка є найвищою майновою втратою, яка не підлягає відновленню, відновити попередній стан життя позивачки неможливо, а тому заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 500000 грн., що повністю відповідає принципам розумності, виваженості, справедливості і адекватності отриманим стражданням.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів та вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував прийняте рішення про стягнення із обвинуваченого відшкодування потерпілій моральної шкоди. саме у вказаному розмірі, тому посилання обвинуваченого на його майновий стан та стан здоров`я не заслуговує на увагу.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду зміні, в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 липня 2023 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

- за ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2, ст. 307 КК України до 6 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати ОСОБА_7 засудженим до остаточного покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2