КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського районного суду Київської області від 28.07.2023 задоволено клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході проведення огляду 23.07.2023, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпоряджання арештованим майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді в частині заборони відчуження, користування та розпорядження арештованим майном, та постановити нову ухвалу, якою встановити спосіб арешту майна у виді заборони відчуження та розпорядження арештованим майном.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник зазначав, що транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550», номерний знак НОМЕР_1 , не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що має

______________________________________________________________________________

Справа № 357/8841/23 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/4976/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

попередню кваліфікацію за ч. 3 ст. 296 КК України, а виступає лише як «засіб вчинення злочину на певній стадії».

Сторона обвинувачення не надавала доказів, які б підтверджували, що вказаний транспортний засіб є засобом вчинення злочину, та крім цього, в судовому засіданні не було об`єктивно та повно встановлено, на якій саме стадії вказаний автомобіль виступає як засіб вчинення кримінального правопорушення. При цьому, наявність у матеріального об`єкта статусу «засобу вчинення злочину» не дає підстав для накладення арешту на такий об`єкт.

Апелянт зазначав, що для власника майна - ОСОБА_7 існує об`єктивна необхідність в користуванні арештованим транспортним засобом для забезпечення життєдіяльності своєї сім`ї, зокрема задля регулярних відвідувань медичного закладу охорони здоров`я з її новонародженою дитиною ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки 10.07.2023 року дитині поставлено діагноз: група ризику по ураженню центральної нервової системи, правобічна кривошия.

Однак, суд першої інстанції критично сприйняв такі доводи власника майна та не врахував їх при накладенні арешту на транспортний засіб та обрав для власника майна - ОСОБА_7 найбільш обтяжливий спосіб арешту майна.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003541 від 22.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що у вечірній час 21.07.2023 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 проводили своє дозвілля в кафе «Колиба», що розташоване за адресою: вул. Леваневського, 152, м. Біла Церква, Київська обл. приблизно до 23:00 год., після чого на автомобілі марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» д.н.з. НОМЕР_1 , котрий перебуває у користуванні ОСОБА_9 направилися до алеї відпочинку, що розташована поблизу буд. АДРЕСА_1 з метою продовження відпочинку.

Того ж дня, близько 23 год. 15 хв., ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 перебували в громадському місці, а саме в спальному районі масиву «Таращанський», на алеї відпочинку, що розташована поблизу буд. №10 по вул. Вернадського в м. Біла Церква, Київської області, де танцювали під гучно увімкнену музику російської виконавиці, яку попередньо увімкнули в салоні автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 , чим порушували громадський порядок в публічному місці демонструючи стан алкогольного сп`яніння та особливу зухвалість.

У цей час, до них підійшов ОСОБА_16 , який знаходився у вказаному місці для припинення хуліганських дій вказаних осіб та зробив зауваження з приводу неприпустимості їхньої поведінки та транслювання російської музики під час війни на території України.

У вказаний час, у ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виник прямий умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку. Усвідомлюючи протиправний характер та наслідки своїх дій, діючи умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, в частині забезпечення спокійних умов відпочинку людей, що відпочивали поблизу, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, жорстокістю, демонструючи явну неповагу до існуючих правил поведінки у суспільстві й інших соціальних цінностей, з метою самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, зокрема ОСОБА_16 , протиставити себе іншим громадянам, зокрема присутнім поблизу, з особливою зухвалістю, ОСОБА_9 наніс два удари руками зібраними в кулаки в обличчя потерпілого ОСОБА_16 , від чого останній впав на правий бік. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 наблизилися до ОСОБА_16 , який перебував у лежачому положенні, та почали наносити ногами тілесні ушкодження останньому.

Побачивши це, ОСОБА_17 , з метою припинення протиправних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підійшов до місця вчинення кримінального правопорушення та зробив зауваження особам, котрі наносили тілесні ушкодження ОСОБА_16 . Однак ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , котрі перебували неподалік вищевказаних осіб почали наносити удари в область голови ОСОБА_17 в наслідок чого останній впав на бетонне покриття та втратив свідомість.

Під час вчинення протиправних відносно ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на місце події підійшли ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , котрі з метою захисту потерпілих почали підіймати останніх однак, ОСОБА_14 наніс один удар рукою, зібраною в кулак в область правої руки ОСОБА_18 . В цей час ОСОБА_19 вела розмову по мобільному телефону та розповідала про обставини події, яка мала місце та побачивши це ОСОБА_13 підійшов до ОСОБА_19 та наніс один удар рукою зібраною в кулак в область живота останньої.

Унаслідок протиправних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 потерпіла ОСОБА_18 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої променевої кістки без зміщення; ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, СГМ. Поверхнева травма голови. Закритий перелом кісток носа без зміщення та ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, струс головного мозку; поверхнева травма голови, суборбітальна гематома зліва.

Під час вчинення вищевказаними особами кримінального правопорушення, ОСОБА_7 таємно від оточуючих, сіла за кермо належного їй автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 , та перемістила його на територію стоянки, що за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому, до слідчого відділу надійшов рапорт о/у СКП Білоцерківського РУП ОСОБА_20 про те, що останнім було встановлено місцезнаходження автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 , котрий перебував в гаражному приміщенні, що розташоване на території за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно даних протоколу огляду від 23.07.2023, на підставі добровільної згоди користувача вищевказаного гаражного приміщення, ОСОБА_21 було вилучено автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 .

Постановою слідчого слідчого відділу Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_22 від 23.07.2023 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003541 автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 .

24.07.2023 прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із клопотанням, в якому просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно в ході проведення огляду 23.07.2023, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, розпоряджання та користування арештованим майном.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського районного суду Київської області від 28.07.2023 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході проведення огляду 23.07.2023, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпоряджання арештованим майном.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпоряджання арештованим майном, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0003541 від 22.07.2023, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно із забороною його відчуження, користування та розпорядження, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, у тому числі відсутність заборони користування автомобілем, може призвести до його приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення, використання, пересування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, як убачається зі змісту апеляційної скарги, стороною захисту фактично оскаржено арешт транспортного засобу лише в частині заборони користування ним.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що для власника майна - ОСОБА_7 існує об`єктивна необхідність в користуванні арештованим транспортним засобом для забезпечення життєдіяльності своєї сім`ї, зокрема у зв`язку зі станом здоров`я її новонародженої дитини, на переконання колегії суддів, на даному етапі досудового розслідування не є достатньою підставою для відмови у накладенні заборони користування арештованим майном.

Наведені у клопотанні фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що в салоні транспортного засобу Mercedes-Benz» моделі «S-550» н.з. НОМЕР_1 номер кузову НОМЕР_2 , можуть зберегтися сліди кримінального правопорушення, чи інші відомості, які мають значення для встановлення обставин злочину, а відтак незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі заборони користування даним автомобілем, може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Білоцерківського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3