Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6815/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника- адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу представника-адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах власника майна ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.11.2023,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, вилучене 13.11.2023 в ході проведення обшуку, а саме - 7 печей піролізного типу, які належать ОСОБА_8 , які були вилучені на земельній ділянці, площею 1,5 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку ФОП ОСОБА_9 орендує в Барашівської сільської ради, відповідно до укладеного договору оренди від 13.06.2023 та яка знаходиться на території Барашівської сільської ради за межами с.Михайлівка Звягельського району Житомирської області, позбавивши власника та будь-яких осіб, які відповідно до чинного законодавства мають право можливості відчуження, розпорядження та користування вказаним майном, зазначених прав на нього.

В своїй апеляційній скарзі представник-адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну. При цьому, зазначає, що з долучених до клопотання матеріалів не вбачається, що вказане майно є предметом злочину і знаходиться у володінні незаконно, до ЄРДР не вносились відомості, що була заподіяна істотна шкода та таких даних щодо розміру шкоди у провадженні немає. Наголошує, що арешт на тимчасово вилучене майно яке належить ОСОБА_8 накладено не обґрунтовано, оскільки тимчасово вилучене майно - піролізні печі для випалювання вугілля нею не використовувались, тому будь-якої шкоди довкіллю не завдано, доказом цього є не виявлення самого деревного вугілля на земельній ділянці та навколо. Крім того, прокурор кваліфікує діяння за ч.1 ст.367 КК України, тому є незрозумілим, яке відношення ОСОБА_8 та її піролізні печі для випалювання деревного вугілля мають до службової недбалості. При цьому, піролізні печі для випалювання деревного вугілля ОСОБА_8 придбала для зайняття господарською діяльністю, а тому вимушена була тимчасово згрузити їх на земельну ділянку площею 1,5 га комунальної власності. В свою чергу господарська діяльність має здійснюватися на земельній ділянці площею 0.5 га., про що був укладений договір суборенди землі від 01.10.2023, і вже почалося процедура про зміну її цільового призначення. Також, 16.11.2023 отримано дозвіл № НОМЕР_1 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для об`єкта II групи. Наголошує, що арешт майна не дає змогу ОСОБА_8 перемістити піролізні печі на земельну ділянку на якій вона буде займатися господарською діяльністю, провести їх ремонт та підготовити до господарської діяльності на законних підставах, після отримання необхідних дозволів на проведення господарської діяльності. Вважає, що слідчий суддя прийшов до помилкового висновку, що вилучене майно відповідає критеріям ст.98 КПК України, а слідчим не доведено необхідність накладення арешту на майно, а також не доведено наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею не дотримано.

У відповідності до матеріалів судового провадження №285/6815/23, в провадженні СВ Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №0000034 від 27.10.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Згідно клопотання прокурора, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків щодо здійснення контролю за використанням та охороною земель службовими особами органів місцевого самоврядування Звягельського району допущено системні факти використання земель сільськогосподарського призначення не за цільовим призначенням при здійсненні господарської діяльності з випалювання деревного вугілля, що призводить до суттєвого забруднення відповідних земель та спричиняє тяжкі наслідки у вигляді їх псування та порушення структури ґрунту. Зокрема встановлено, що ФОП ОСОБА_9 здійснює господарську діяльність з випалювання деревного вугілля в с. Михайлівка, Барашівської ТГ. Для здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_9 використовує земельну ділянку площею 1,5 га комунальної власності, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку орендує в Барашівської сільської ради, відповідно до укладеного договору оренди від 13.06.2023. Вказану земельну ділянку ОСОБА_9 використовує для розміщення устаткування (печей піролізного типу), готової продукції та відходів виробництва. Таким чином, використовуючи вказану земельну ділянку не за цільовим призначенням та забруднюючи її, ОСОБА_9 здійснює безгосподарське використання земель, що призводить до порушення структури ґрунту.

13 листопада 2023 року на підставі ухвали слідчого судді проведено обшук на земельній ділянці площею 1,5 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку ФОП ОСОБА_9 орендує в Барашівської сільської ради, відповідно до укладеного договору оренди від 13.06.2023 та яка знаходиться на території Барашівської сільської ради за межами с. Михайлівка Звягельського району Житомирської області. В ході обшуку виявлено та вилучено 7 печей піролізного типу, які належать ОСОБА_8 .

13.11.2023 вилучені 7 печей піролізного типу визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

14.11.2023 прокурор Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду з відповідним клопотанням про арешт майна у вище зазначеному кримінальному провадженні. За результатами розгляду вище зазначеного клопотання прокурора, слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

Як встановлено апеляційним судом за результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження, клопотання про арешт вищезазначеного майна не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що залишилось поза увагою слідчого судді.

Так, формально посилаючись у клопотанні, про наявність підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту, слідчий, а в подальшому прокурор повинні були зібрати і надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Між тим, жодних доказів того, що вилучене майно є носіями відомостей та інформації, яка стосується обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні прокурора, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.

Так, з аналізу змісту матеріалів, долучених до клопотання прокурора вбачається, що до зазначеного процесуального документа, окрім витягу з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження №0000034 від 27.10.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України; протоколу обшуку від 13.11.2023 на земельній ділянці площею 1,5 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку ФОП ОСОБА_9 орендує в Барашівської сільської ради, відповідно до укладеного договору оренди від 13.06.2023 та яка знаходиться на території Барашівської сільської ради за межами с. Михайлівка Звягельського району Житомирської області; акту передачі-приймання речових доказів на відповідальне зберігання від 13.11.2023 7-и печей піролізного типу; постанови від 13.11.2023 про визнання 7-и печей піролізного типу речовими доказами у кримінальному провадженні, не долучено жодного доказу на його підтвердження.

Апеляційний суд зважає на те, що кримінальне провадження №0000034 від 27.10.2023 порушено за саме ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Разом з цим, в клопотанні прокурора про арешт майна взагалі відсутнє будь-яке зазначення про докази, які б підтверджували об`єктивну сторону кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.367 КК України, а кваліфікація зазначеного кримінального правопорушення за встановленими органом досудового розслідування фактичними обставинами справи на момент подачі клопотання про арешт майна та розгляд його слідчим суддею, була явно необґрунтованою та непідтвердженою, на що слідчий суддя також увагу не звернув.

Крім того, з наданого витягу, не зрозуміло, яке відношення ОСОБА_8 та її майно - піролізні печі для випалювання деревного вугілля мають до вказаного кримінального провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурором також не було надано доказів на підтвердження обґрунтованості накладення арешту на майно, не надано будь-яких доказів щодо факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено правову підставу та мету для накладення арешту на майно, передбачені п.1 ч.2 ст.170 КПК України, як і не доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи - ОСОБА_8 , про який йдеться в клопотанні.

В свою чергу, розглядаючи клопотання про арешт майна слідчий суддя мав би ретельно перевірити чи слідчий та прокурор, зібрали вагомі докази, які дають право на втручання у права відповідного власника володіти своїм майном, а саме арештовувати майно ОСОБА_8 з метою забезпечення кримінального провадження. Однак, пославшись в ухвалі на необхідність задоволення клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя у судовому рішенні, окрім наведення змісту процесуальних норм КПК України не зазначив, яких висновків він дійшов за результатами розгляду клопотання і не навів мотиви на обґрунтування такого рішення.

За встановлених обставин, з урахуванням доводів та доказів сторони захисту, доводи клопотання слідчого свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування. На думку апеляційного суду, неефективність досудового розслідування не може бути визнано підставою, яка обґрунтовує необхідність в арешті майна, за встановлених обставин. Заходи забезпечення кримінального провадження (зокрема у вигляді накладення арешту на майно) не можуть передувати встановленню факту події кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, прокурором не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна в цій частині, а слідчий суддя, відповідно до положень ст.94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Жодні твердження апеляційної скарги прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не спростовані.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому ухвала слідчого судді є незаконною та підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою необхідно відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

При цьому, згідно ч.3 ст.173 КПК України, відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі вилучене майно.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.11.2023, якою накладено арешт на майно, вилучене 13.11.2023 в ході проведення обшуку, а саме - 7 печей піролізного типу, які належать ОСОБА_8 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, яке вилучене 13.11.2023 в ході проведення обшуку, а саме - 7 печей піролізного типу, які належать ОСОБА_8 , - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :