Провадження № 1-кп/336/1136/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001622 від 24.09.2023 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

30.11.2023 до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя в провадження судді ОСОБА_1 надійшло вище вказане кримінально провадження з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Ухвалою суду від 04.12.2023 по даному кримінальному провадженню призначено підготовче судове засідання.

20.12.2023 року прокурор у підготовчому судовому засіданні просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні суддею одноособово.

Обвинувачений у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти призначення справи до судового розгляду, просив суд розгляд справи проводити одноособово.

Захисник не заперечувала щодо призначення справи до судового розгляду суддею одноособово.

Потерпіла підтримала позицію прокурора щодо призначення справи до судового розгляду.

Заслухавши думки сторін кримінального провадження, суд дійшов до наступних висновків.

Як передбачено статтею 315 Кримінального процесуального кодексу України, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини 3 статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду і з цією метою визначає дату та місце проведення судового розгляду, у відкритому чи закритому судовому засіданні необхідно здійснювати судовий розгляд, з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, вчиняє інші дії, необхідні для підготовки судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні суд не встановив підстав, передбачених пунктами 1-4 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України, для прийняття рішення повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування, закриття провадження у справі, повернення обвинувального акта прокурору, направлення обвинувального акта до відповідного суду для визначення підсудності.

Обставини справи не вимагають її судового розгляду у закритому судовому засіданні, судом колегіально або судом присяжних.

Ґрунтуючись на матеріалах кримінального провадження, необхідним є виклик учасників кримінального провадження, а саме прокурора, обвинуваченого, захисника та потерпілу.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то суд дійшов таких висновків.

Обвинуваченому ОСОБА_4 під час досудового розслідування обрано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою, згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.11.2023 (Справа № 336/9980/23). Строк дії ухвали до 25.12.2023 включно.

Згідно з положеннями ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам.

Згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

У судовому засіданні прокурор клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого підтримав.

Обвинувачений не заперечував проти задоволення клопотання.

Захисник підтримав позицію свого підзахисного.

Потерпіла не заперечувала щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Заслухавши учасників кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до ч.3 ст.315 КПК України, під час судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Відповідно до п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права».

Зважаючи на практику Європейського суду, суд враховує, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, рішення ЄСПЛ від 06.04.2000 року у справі «Лабіта проти Італії». Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 суд враховує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, а саме у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень які в подальшому спричинили смерть потерпілого, яке закон класифікує як тяжкий злочин, що карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а тому з урахуванням серйозності висунутого проти нього обвинувачення, що свідчить про його суспільну небезпеку, як особи та тяжкість покарання, що загрожує у разі доведеності його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення, дає суду достатньо підстав з певною вірогідністю стверджувати, що ОСОБА_4 може чинити тиск на потерпілу та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі переховуватися від суду.

Заявлені ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, не зменшилися і виправдовують обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки за вчинення інкримінованого злочину йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, що дає достатні підстави вважати про реальність таких ризиків з боку обвинуваченого.

Обираючи дію такого запобіжного заходу, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованого злочину.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що він з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 .07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Продовжує існувати ризик зазначений у п.1 ч.1 ст.177 КПК України, переховування ОСОБА_4 від суду. Вказаний ризик ґрунтується на тому, що останній усвідомлює суворість покарання, що загрожує йому за вчинене ним кримінальне правопорушення у разі визнання його винним, та намагатиметься його уникнути шляхом умисної зміни свого місця проживання та подальшого переховування. ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, утриманців немає.

На переконання суду існує ризик зазначений у п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України незаконний вплив на потерпілу та свідків, оскільки на переконання суду ОСОБА_4 може впливати на них, оскільки вони ще не допитувалися в судовому засіданні, схиляти їх до зміни показань з метою уникнути відповідальності за скоєне. Даний ризик ґрунтується на тому, що ОСОБА_4 та потерпіла, мешкають за однією адресою, є чоловіком та дружиною, а тому обвинувачений матиме реальну змогу спонукати її до зміни показань.

На думку суду, у зв`язку із існуванням вищенаведених ризиків застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатньо для запобігання настанню цих ризиків, а також забезпечення належного судового розгляду даного кримінального провадження.

Окрім цього, суд приймає до уваги те, що діяння ОСОБА_4 носить суспільно-небезпечний характер вчиненого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений наніс удари потерпілому, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження які спричинили смерть, та таким чином зухвало і протиправно позбавив людину життя, яке, відповідно до ч. 3 Конституції України, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбаченого ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Суд також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом раніше було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, що також унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

У відповідності з п.2 ч.4 ст.183 КПК України, розмір застави в даному кримінальному провадженні не визначається

Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВССУ № 14 від 19.12.2014 року «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанцій процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» у ч. 1 ст. 197 КПК України визначено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Судам під час визначення строку закінчення дії ухвали про продовження застосування запобіжного заходу вигляді тримання під вартою слід враховувати, що в разі продовження тримання під вартою попередня ухвала втрачає свою силу. Такий підхід відповідає загальній засаді законності кримінального провадження і унеможливлює випадки визначення в ухвалі строку тримання під вартою понад 60 днів.

Керуючись статтями 177, 178, 197, 315, 372, 392, 314-316 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України на 10 годину 40 хвилин 31 січня 2024 року.

Судовий розгляд здійснювати у відкритому судовому засіданні суддею одноособово.

Для участі у судовому засіданні викликати сторони кримінального провадження: прокурора, обвинуваченого, його захисника та потерпілу.

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під варто відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто з 20 грудня 2023 по 18 лютого 2024 включно.

Строк дії ухвали до 18 лютого 2024 включно.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Утримувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» на час дії запобіжного заходу.

Копію ухвали скерувати на електронну адресу начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для відома і для вручення обвинуваченому.

Доручити ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» забезпечити доставку обвинуваченого ОСОБА_4 на наступне судове засідання.

Копію ухвали вручити обвинуваченому та його захиснику негайно після її оголошення.

Ухвала, в частині продовження строку тримання під вартою, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 року шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили після її проголошення.

Повний текст ухвали складено 21.12.2023.

Суддя: ОСОБА_1