Вирок

Іменем України

08.12.2023 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000537, відомості про яке 21.11.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харків, із середньою спеціальною освітою, одруженого, тимчасово не працюючого, раніше судимого вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 02.05.2023 року, частково зміненим Харківським апеляційним судом 14.08.2023 року, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, до покарання у виді 1 року 4 місяців обмеження волі, звільненого на підставі ст.75 КК України від призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком 1 рік, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних Сил України та проходячи її на посаді водія 6 мінометного розрахунку 2 мінометного взводу мінометної батареї 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не маючи наміру назавжди ухилитись від проходження військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, який діяв з моменту видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», 05.07.2021 року не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту добровільної явки, а саме 11.10.2023 року.

Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 скоїв нез`явлення на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочину. Вказав, що проходив строкову військову службу, а в подальшому у 2020 році уклав контракт та служив у військовій частині НОМЕР_1 . При укладенні контракту йому обіцяли, що через кілька місяців він зможе перевестися на службу ближче до свого місця проживання, оскільки він сам родом із м. Харкова. Проте, в подальшому він шість місяців брав участь у підготовці і злагодженні перед відправкою до зони ООС в Луганській області і, зрештою, 9 місяців відбув на бойовому чергуванні в зоні ООС в складі НОМЕР_2 бригади. Після цього звернувся до командира з питань переводу, однак, йому в цьому було відмовлено. Він болісно сприйняв таку відмову, адже при укладанні контракту його чітко запевняли, що він зможе перевестися служити ближче до м. Харкова. Тому 05.07.2021 року не повернувся з відпустки у розташування військової частини і перебував у АДРЕСА_3 , де працював. Після початку воєнних дій звертався у воєнкомат для призову, однак, йому відмовили, пославшись на те, що він перебуває у статусі такого, який самовільно залишив військову частину, тому не може бути призваний. 11.10.2023 року добровільно повернувся на службу і йому було повідомлено про необхідність явки в ДБР. Про вчинене шкодує, розуміє, що зробив неправильно, з опалу, маючи образу на командування за відмову у переведенні, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.

Отже, суд вважає доведеним факт скоєння військовослужбовцем ОСОБА_4 нез`явлення на службу без поважних причин, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мотив вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме бажання проходити службу ближче до місця свого проживання, де мешкають його дружина і діти, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, особу ОСОБА_4 , який раніше судимий, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем несення військової служби, є учасником бойових дій та приймав безпосередню участь в бойових діях ООС по захисту суверенітету і територіальної цілісності України.

Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, тривалості періоду, на який обвинувачений залишив військову службу, надання обвинуваченим переваги особистим інтересам перед виконанням обов`язків військовослужбовця ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд також приймає до уваги те, що останній вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 02.05.2023 року, частково зміненим ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.08.2023 року, засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, до покарання у виді 1 року 4 місяців обмеження волі та звільнений на підставі ст.75 КК України від призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком 1 рік. З урахуванням того, що новий злочин, за який ОСОБА_4 засуджується у даному кримінальному провадженні, вчинено до постановлення вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 02.05.2023 року, остаточне покарання обвинуваченому підлягає визначенню із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_4 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, усвідомлення обвинуваченим своєї провини, щире каяття останнього, добровільне з`явлення до військової частини, готовність відповідати за скоєне, його безпосередня участь в ООС на Сході України по захисту суверенітету і територіальної цілісності України, статус учасника бойових дій, наявність пом`якшуючих обставин, думка прокурора про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно ст.75 КК України, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на підставі ст.75 КК України. Разом з тим, на ОСОБА_4 слід покласти обов`язки, визначені ст.76 КК України, які відповідатимуть завданням контролю за поведінкою засудженого з метою встановлення факту його виправлення.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 02.05.2023 року, частково зміненим Харківським апеляційним судом 14.08.2023 року, у виді 1 (одного) року 4 (чотирьох) місяців обмеження волі, більш суворим, визначеним даним вироком, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1