Справа № 742/3310/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/424/23
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 , (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 в інтересах ДП «Дослідне господарство «Івківці» на ухвалу слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 вересня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_8 про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі ЄРДР) № 0000057 від 21 червня 2023 року.

Ухвалено збирання врожаю з полів ДП ДГ «Івківці» МІП ім. В.М. Ремесла НААН України із кадастровими номерами вказаними в резолютивній частині оскаржуваної ухвали, а саме врожаю соняшника, сої та кукурудзи 2023 року, здійснити з повідомленням правоохоронних органів Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області із допуском їх на територію ДП ДГ «Івківці».

Зобов`язано посадових осіб ДП ДГ «Івківці» МІП ім. В.М. Ремесла НААН України ЄРДПОУ 00729847 завчасно повідомити орган досудового розслідування та/або прокурора про будь-які дії, (початок робіт із збирання врожаю, його зважування та переміщення на зберігання, тощо) щодо майна врожаю соняшника, сої та кукурудзи врожаю 2023 року, який у стані дозрівання (біологічного активу) знаходження на полях із вказаними кадастровими номерами.

В решті клопотання відмовлено.

Мотивуючи рішення, слідчий суддя зазначив, що оскільки прокурор у судовому засіданні пояснив, що метою поданого клопотання є надання можливості правоохоронним органом контролю кількості та якості зібраного врожаю, а вимоги ч. 2 ст. 170 КПК України необґрунтовані матеріалами справи, а тому клопотання необхідно задовольнити частково.

На зазначену ухвалу слідчого судді адвокатом ОСОБА_7 в інтересах ДП ДГ «Івківці» була подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати її в частині задоволення клопотання слідчого та постановити нову, якою повністю відмовити в його задоволенні. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що слідчий суддя відмовивши слідчому у задоволенні клопотання в частині накладення арешту на майно, прийшов до помилкового висновку щодо доцільності задоволення інших вимог слідчого в частині зобов`язання підприємства здійснювати збирання врожаю під контролем правоохоронних органів та завчасного повідомлення органа досудового розслідування про дії щодо майна. Вказує, що жодною нормою КПК України не визначено такого виду забезпечення кримінального провадження, як здійснення господарської діяльності під контролем правоохоронних органів і здійснювати збирання врожаю під таким контролем та завчасно повідомляти орган досудового розслідування про дії щодо майна є фактично втручання в господарську діяльність підприємства, який може призвести до зупинення або надмірного обмеження правомірної господарської діяльності ДП ДГ «Івківці» та інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах державного підприємства. Апелянт стверджує, що у даному кримінальному провадженні слідчий не довів необхідності у накладенні арешту на вказане майно, що відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання в повному обсязі.

До початку апеляційного розгляду адвокатом ОСОБА_7 було подано клопотання про розгляд справи без його участі, враховуючи, що в даній категорії справ участь захисника не є обов`язковою, суд апеляційної інстанції не вбачає перешкод для розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні СВ Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження №0000057 від 21.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України за фактом можливого привласнення майна службовими особами ДП "ДГ "Івківці" МІП ім. В.М. Ремесла НААН України, при здійсненні обробітку земельних ділянок сільськогосподарського призначення впродовж 2022-2023 років шляхом укладення договорів з іншими суб`єктами господарювання про обробіток земель розрахунків за цими договорами шляхом передачі прав на зібраний врожай із заниженням його кількісних характеристик.

Згідно з копіями протоколів огляду місця події проведено огляди полів ДП ДГ «Івківці» МІП ім. В.М. Ремесла НААН України ЄРДПОУ 00729847 МІП ім. В.М. Ремесла НААН України ЄРДПОУ 00729847, під час яких встановлено, що на полях підприємства виконано посіви сільськогосподарських культур: кукурудзи, пшениці, сої.

Посіяні сільськогосподарські культури на землях ДП ДГ «Івківці» МІП ім. В.М. Ремесла НААН України визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Задовольняючи частково дане клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, як вбачається з оскаржуваної ухвали, прийшов до такого висновку, оскільки прокурор у судовому засіданні пояснив, що метою поданого клопотання є надання можливості правоохоронним органом контролю кількості та якості зібраного врожаю.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів приходить до переконання, що частково задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна і накладаючи оскаржуваною ухвалою на ДП ДГ «Івківці» МІП ім. В.М. Ремесла НААН України зобов`язання здійснити збирання врожаю з полів з повідомленням правоохоронних органів та завчасно повідомити орган досудового розслідування та/або прокурора про будь-які дії, (початок робіт із збирання врожаю, його зважування та переміщення на зберігання, тощо) слідчий суддя ухвалив рішення, яке фактично виходить за межі вирішення питання про арешт майна та не охоплюється завданнями такого. І на обґрунтування такого рішення також не навів жодного та належного мотивування.

Звертає на себе увагу і той факт, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності, завданням кримінального провадження та наслідки уваленого рішення для власника майна, яке є фактично втручанням в господарську діяльність підприємства.

В силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на викладене колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, приходить до висновку, що вони не містять достатніх та необхідних даних, які б свідчили про можливість накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, у зв`язку з чим доводи апелянта про незаконність ухвали слідчого судді слід визнати переконливими.

За таких обставин, у даному випадку, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, а апеляційна скарга задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, у зв`язку з недоведеністю необхідності арешту зазначеного нерухомого майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами вказаного власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 в інтересах ДП «Дослідне господарство «Івківці» задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 вересня 2023 року, якою частково задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000057 від 21 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 197-1 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_8 про арешт майна, поданого у межах кримінального провадження № 0000057 від 21 червня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 197-1 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4