Дата документу 16.11.2023 Справа № 332/2930/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1283/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/2930/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.342 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 24 серпня 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_9 обвинувачувався у тому, що він 05.06.2022 року приблизно о 21 годині, перебуваючи в під`їзді багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 в коридорі загального користування на четвертому поверсі, будучи офіцером запасу Збройних сил України, після того, як дізнався від діловода відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_10 , що йому необхідно отримати повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , вступив в конфлікт з діловодом відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим солдатом ОСОБА_7 , який в даний момент виконував свої функціональні обов`язки зі здійснення оповіщення, шляхом вручення повісток військовозобов`язаним, резервістам та призовникам з метою їх виклику для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів), в ході якого, проявляючи неповагу до військовослужбовців Збройних сил України, став висловлюватись в нецензурній формі в бік ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ображаючи останніх та умисно провокуючи конфліктну ситуацію, тим самим підривав авторитет Збройних сил України. Крім того, своїми злочинними діями, які виражалися в досить голосній нецензурній лайці, ОСОБА_9 порушував громадський порядок, а саме порушував спокій інших мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .

Побачивши протиправні дії ОСОБА_9 відносно мешканців вищевказаного будинку, військовослужбовці ОСОБА_7 та ОСОБА_10 почали робити зауваження ОСОБА_9 , вимагаючи від нього припинення порушення громадського порядку, тим самим почали виконувати правоохоронну діяльність, але останній неодноразово ігноруючи законні вимоги військовослужбовців ЗСУ припинити свої протиправні дії, діючи умисно, почав чинити їм опір під час виконання службових обов`язків, що виразився спочатку у відштовхуванні від себе ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , приставлянні предмету схожого на ніж, який мав при собі, до шиї ОСОБА_7 та висловлюванні погрози виколоти око останньому, а потім не менш ніж трьома ударами кулаком правої руки в область лівого плеча та правого ліктьового суглобу ОСОБА_7 .

Своїми діями ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у виді синців в області лівого плеча, правого ліктьового суглобу, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_9 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.342 КК, як опір військовослужбовцеві під час виконання цією особою покладених на нього обов`язків щодо охорони громадського порядку.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК, та виправдано за недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК та призначити йому покарання у виді 1 року позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що висновки суду про виправдання обвинуваченого суперечать дослідженим під час судового розгляду доказам. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Так, під час допиту свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказали на вчинення ряду протиправних дій з боку обвинуваченого, що супроводжувалися висловлюванням погроз в бік представників ІНФОРМАЦІЯ_3 , порушенням громадського порядку, а також підтвердженням факту спричинення тілесних ушкоджень представнику ІНФОРМАЦІЯ_3 - потерпілому ОСОБА_7 з боку обвинуваченого ОСОБА_9 . Проте суд в порушення вимог кримінального процесуального закону у вироку вибірково відобразив покази зазначених свідків, взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші. Зокрема, судом взято за основу як один із приводів для виправдання ОСОБА_9 вирвану із контексту думку свідка ОСОБА_10 про те, що нібито ОСОБА_9 громадський порядок не порушував, проте оцінку всіх в сукупності досліджених доказів в контексті їх взаємозв`язку та достатності суд не надав. Таким чином у вироку не враховано покази як свідків, так і потерпілого з приводу обставин вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, а також не усунуто розбіжності та протиріччя між показами осіб у судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження. Також суд взагалі не мотивував чому він не бере до уваги покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в тій частині, яка характеризує службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідні права та обов`язки солдатів під час несення служби, а прийняв до уваги доводи сторони захисту, яка категорично заперечувала виконання покладених на потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 обов`язків щодо охорони громадського порядку. Але при цьому суд не врахував, що відповідно до Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» додержання громадського порядку та недопущення проявів порушень громадського порядку з боку сторонніх осіб є не лише прямо прописаним обов`язком військовослужбовців, а й закріпленим Конституцією України обов`язком людини і громадянина. Крім того, всупереч ст.94 КПК суд фактично скопіював формулювання обвинувачення з обвинувального акта, зазначив покази обвинуваченого, свідків (висвітливши їх за своєю формою та суттю), а також перелічив надані стороною обвинувачення та захисту докази без надання їм належної правової оцінки та аналізу. Також судом здійснено неправильне тлумачення закону (ч.2 ст.342 КК), яке суперечить його точному змісту. Так, судом у вироку лише охарактеризовано питання визначення «опору» як елементу складу злочину, передбаченого ч.2 ст.342 КК. Проте судом не взято до уваги питання того, що обвинуваченим було порушено громадський порядок, що в подальшому перейшло в опір з боку обвинуваченого та спричинення потерпілому тілесних ушкоджень при намірі припинити протиправні дії обвинуваченого під час виконання потерпілим своїх службових обов`язків, а не навпаки. При цьому суд також залишив поза увагою те, що обвинувачений висловлював погрозу «виколоти око» потерпілому, що підтвердили сам потерпілий та свідки. Також судом не порушувалося питання можливості зміни юридичної кваліфікації кримінального правопорушення, хоча факт спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 зі сторони обвинуваченого є доведеним та ніким не оспорювався, так само як і не ставилось під сумнів самим судом.

Також прокурор просив дослідити під час апеляційного розгляду докази, зазначені в апеляційній скарзі.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просив вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; потерпілого, який при вирішенні апеляційної скарги покладався на розсуд суду; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого. Частиною 3 ст.62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з ч.1 ст.373 цього ж Кодексу, суд ухвалює виправдувальний вирок, який повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 за ч.2 ст.342 КК.

Так, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_9 було висунуто обвинувачення у вчиненні опору військовослужбовцеві під час виконання цією особою покладених на нього обов`язків щодо охорони громадського порядку, тобто у вчиненні передбаченого ч.2 ст.342 КК кримінального правопорушення.

Відтак, прокурор, висуваючи таке обвинувачення, з огляду на положення ст.91 КПК, мав довести у цій справі, що на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_9 дій солдат ОСОБА_10 та старший солдат ОСОБА_7 , які обіймають посаду діловодів відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 , виконували обов`язки з охорони громадського порядку, а обвинувачений чинив опір зазначеним особам саме при виконанні ними обов`язків з охорони громадського порядку.

Між тим, дослідивши долучені прокурором до матеріалів кримінального провадження функціональні обов`язки діловода відділення офіцерів запасу і кадрів, суд першої інстанції встановив, що до функціональних обов`язків ОСОБА_10 і ОСОБА_7 не входило здійснення охорони громадського порядку і 05.06.2022 року в період з 20 години до 22 години вони не залучалися до заходів з охорони громадського порядку, що було підтверджено відповіддю начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 також підтвердив, що у день подій, які є предметом розгляду у цій справі, він не отримував завдань із здійснення охорони чи забезпечення громадського порядку. Його завданням було виключно вручення повістки ОСОБА_9 . Про це ж саме потерпілий зазначав і під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Прокурор під час апеляційного розгляду зазначив про те, що, виходячи з функціональних обов`язків ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , на них також було покладено виконання інших завдань, визначених безпосереднім начальником, а тому прокурор вважав помилковим висновок суду про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_7 не виконували обов`язків щодо охорони громадського порядку. Проте колегія суддів вважає такі твердження прокурора непереконливими, адже прокурор не зміг пояснити, які конкретно інші завдання виконували ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , в чому саме такі завдання полягали і ким саме вони були визначені. При цьому прокурор погодився із тим, що ОСОБА_10 та ОСОБА_7 не є правоохоронцями.

Більш того, сам прокурор, викладаючи в обвинувальному акті пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, зазначив, що ОСОБА_7 виконував обов`язки не з охорони громадського порядку, а здійснював свої функціональні обов`язки з оповіщення, шляхом вручення повісток військовозобов`язаним, резервістам та призовникам з метою їх виклику для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів).

Також прокурор виходив з того, що відповідно до Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» №548-XIV від 24.03.1999 року додержання громадського порядку та недопущення проявів порушень громадського порядку з боку сторонніх осіб є прямо прописаним обов`язком військовослужбовців.

Але при цьому прокурор не звернув уваги на те, що цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Тобто цей закон носить загальний характер, він регулює загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини у військовій частині та її підрозділах, а тому його положення не можуть розповсюджуватися на обставини даного кримінального провадження. Наведені в апеляційній скарзі пункти 20, 21, 56, 128 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», якими на переконання прокурора на потерпілого покладались обов`язки щодо охорони ним громадського порядку, таких положень у собі не містять.

Більш того, викладаючи в обвинувальному акті пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, сам прокурор не зазначав про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_7 здійснювали охорону громадського порядку у відповідності і на підставі п.п.20, 21, 56, 128 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України».

З цих же підстав колегія суддів відхиляє аналогічні доводи апеляційної скарги прокурора.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із належно мотивованими висновками суду першої інстанції про те, що прокурор не довів ту обставину, що 05.06.2022 року потерпілий ОСОБА_7 виконував обов`язки щодо охорони громадського порядку, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу передбаченого ч.2 ст.342 КК кримінального правопорушення.

Крім того, за твердженням прокурора, обвинувачений ОСОБА_9 ще до зустрічі з ОСОБА_10 та ОСОБА_7 своїми протиправними діями порушував громадський порядок, що зумовило вжиття заходів з охорони громадського порядку у відповідності до положень Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України».

Між тим, за обставинами даного провадження встановлено, що ОСОБА_10 зустрів ОСОБА_9 у той час, коли останній виходив з під`їзду свого будинку і не чинив жодних протиправних дій, в тому числі і таких, які би порушували громадський порядок. Побачивши особу у військовій формі, ОСОБА_9 одразу розвернувся та мерщій попрямував до своєї квартири. Тим самим обвинувачений намагався всіляко уникнути зустрічі з потерпілим і спілкування з ним, намагаючись втекти від ОСОБА_10 і ОСОБА_7 та потрапити до своєї квартири. Жодного умислу у ОСОБА_9 на порушення ним громадського порядку не було. ОСОБА_9 не вчиняв жодних дій, які свідчать про порушення обвинуваченим громадського порядку, які б зумовили необхідність переслідування ОСОБА_10 та ОСОБА_7 обвинуваченого з метою забезпечення охорони громадського порядку.

Також колегія суддів враховує те, що жодної заяви про порушення громадського порядку в під`їзді багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 не надходило, жодна особа не зверталася із заявою про те, що діями обвинуваченого було порушено її спокій та жодна особа не визнана потерпілою внаслідок нібито порушеного обвинуваченим громадського порядку.

Отже, співставивши встановлені фактичні обставини кримінального провадження та дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про те, що в даному випадку мав місце конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_9 та представниками ІНФОРМАЦІЯ_3 виключно під час виконання останніми своїх функціональних обов`язків зі здійснення оповіщення, шляхом вручення повісток, що не може зумовлювати настання кримінальної відповідальності за ч.2 ст.342 КК.

Висловлювання обвинуваченим під час даного конфлікту погрози «виколоти око» потерпілому, на що посилався прокурор в апеляційній скарзі, за встановлених фактичних обставин даного кримінального провадження також не може мати наслідків, передбачених ч.2 ст.342 КК.

Відтак у контексті наведених обставин суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК, що відповідно до вимог процесуального закону є підставою для виправдання обвинуваченого.

В своїй апеляційній скарзі прокурор стверджував про те, що суд першої інстанції вибірково виклав у вироку покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Перевіряючи такі доводи прокурора, колегія суддів зазначає, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показання учасників судового розгляду. При цьому істотних невідповідностей, які б вплинули чи могли вплинути на законність судового рішення, колегією суддів не виявлено. Покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо характеру вчинених обвинуваченим дій у повній відповідності відображені у вироку суду і судом їм надана належна оцінка. Що стосується показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , то вони не були свідками подій, що є предметом розгляду у цьому провадженні, про що судом і зазначено у вироку. Прокурором не зазначено в якій частині відображені у вироку суду пояснення не відповідають дійсності чи то є неповними.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про те, що однією із підстав для виправдання обвинуваченого стала вирвана із контексту думка свідка ОСОБА_10 про те, що нібито обвинувачений не порушував громадський порядок, колегія суддів ставиться критично. Адже зміст мотивувальної частини вироку свідчить про те, що свого висновку про виправдання обвинуваченого суд дійшов на підставі ретельного дослідження усієї сукупності наданих доказів, а не лише на підставі показів свідка ОСОБА_10 .

Посилаючись у скарзі на те, що суд не усунув протиріччя між показами допитаних в судовому засіданні осіб та матеріалами кримінального провадження, прокурор не конкретизував які саме, на його переконання, існують протиріччя та в якій частині, а колегія суддів таких не встановила.

Доводи прокурора про неврахування судом показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про характер служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 правильності висновків суду не спростовує, оскільки такі покази за жодних обставин не доводять тієї обставини, що 05.06.2022 року ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виконували обов`язки щодо охорони громадського порядку.

Не є прийнятними і доводи прокурора про те, що суд всупереч ст.94 КПК скопіював формулювання обвинувачення з обвинувального акта та просто перелічив надані сторонами докази без надання їм належної оцінки. Адже суд першої інстанції, встановивши, що у даній справі не доведено вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, у повній відповідності до ст.374 КПК виклав у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_9 , навів докази, надані сторонами, здійснив їх оцінку у відповідності до ст.94 КПК, зазначивши, що вони як кожен окремо, так і в їх сукупності не доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також зазначав про те, що факт спричинення обвинуваченим легких тілесних ушкоджень потерпілому ніким не оспорювався. Тим самим прокурор вважав, що такі дії обвинуваченого могли бути кваліфіковані судом першої інстанції за ст.125 КК. Але при цьому прокурор не врахував, що об`єктом посягання кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК, є суспільні відносини, що забезпечують нормальну законну діяльність органів державної влади і об`єднань громадян, особисту недоторканність та здоров`я їх представників. Тоді як передбачене ст.125 КК кримінальне правопорушення посягає на здоров`я особи. Більш того, сам прокурор все одно вимагав в апеляційній скарзі ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим саме за ч.2 ст.342 КК і саме за обставин, викладених в обвинувальному акті. У зв`язку з чим, суд аналізував доведеність винуватості ОСОБА_9 у відповідності до пред`явленого йому обвинувачення саме за ч.2 ст. 342 КК. Крім того, обвинувачений захищався від інкримінованого йому злочину саме за ст.342 КК, а не ст.125 КК, яке є кримінальним правопорушенням приватного обвинувачення, і яке відрізняється як предметом так і об`єктом від інкримінованого обвинуваченому злочину за ст.342 КК.

Крім того, відхиляючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги загальні засади кримінального провадження, зокрема принцип диспозитивності, відповідно до якого суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами. Отже, оскільки прокурор, скеровуючи до суду обвинувальний акт, інкримінував ОСОБА_9 вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.2 ст. 342 КК, більш того, в своїй апеляційній скарзі прокурор також наполягав на кваліфікації дій обвинуваченого саме за даною нормою кримінального закону, вимагаючи визнати ОСОБА_9 винним і призначити йому покарання саме за даною статтею КК України, суд апеляційної, як і суд першої інстанції, у відповідності до положень ч.3 ст.26 КПК мав вирішувати лише питання доведеності винуватості ОСОБА_9 саме за ч.2 ст.342 КК.

Щодо тверджень прокурора про упередженість суду, то вони не є прийнятними. Адже свої доводи в цій частині прокурор обґрунтовує виключно неправильною, на його переконання, оцінкою судом доказів, що не є підставою для відводу. Конкретних аргументів, які могли би вказувати на небезсторонність суду в цьому кримінальному провадженні, апеляційна скарга не містить.

Більш того, колегія суддів зауважує, що відповідно до матеріалів кримінального провадження прокурор протягом судового розгляду не заявляв відвід складу суду, який ухвалив оскаржуваний у даній справі вирок, з мотивів його нібито упередженості.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у справі, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Таким чином, норми ч.3 ст.404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода прокурора із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК (постанова Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справа №591/4742/16-к, провадження №51-1733 км 19).

Прокурор, заявляючи вимоги про повторне дослідження апеляційним судом доказів, не вказав на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні окремих доказів чи на неповноту такого дослідження та не навів відповідного обґрунтування в цій частині. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованого клопотання прокурора щодо повторного дослідження доказів.

У своїй постанові від 21 грудня 2022 року справа №759/5737/17, провадження №51-2899км20 Верховний Суд зазначив, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Крім того, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, сама лише наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів, оцінених місцевим судом. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справа №415/5296/15-к, провадження №51-2177 км 19; від 01 жовтня 2019 року справа №754/1780/17, провадження №51-10118км18; від 23 листопада 2020 року справа №357/18489/13-к, провадження №51-4003км20; від 16 вересня 2020 року справа №640/3526/16-к, провадження №51-2137км20; від 19 жовтня 2021 року справа №442/506/17, провадження №51-3897 км 21; від 17 серпня 2021 року справа №484/1376/18, провадження №51 - 3490 км 21; від 12 грудня 2022 року справа 521/165/17, провадження №51-365 км 22; від 24 листопада 2022 року справа №445/836/21, провадження № 51-1748км22; від 16 листопада 2022 року справа №159/3544/19, провадження №51-1837км21; від 13 вересня 2023 року справа №337/1446/17, провадження №51-3173км 23; від 25 травня 2023 року справа №154/2277/17, провадження №51-5746км20 та інші).

Отже за відсутності аргументованих доводів прокурора щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання прокурора. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не встановлено колегією суддів і жодних підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, визначених ст.415 КПК. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 24 серпня 2023 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4