Справа № 752/3120/23 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/238/2024 Доповідач в 2 інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0001577 за апеляційною скаргою прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0001577 відносно ОСОБА_8 , щодо вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України повернуто прокурору.

Дане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не відповідає вимогам КПК України, оскільки в ньому наявні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, без усунення яких кримінальне провадження не може бути призначене до судового розгляду, оскільки порушує право на захист особи, відносно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру, та позбавляє суд можливості ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Так, суд першої інстанції вказав на неповне встановлення органами досудового розслідування анкетних даних ОСОБА_8 , оскільки за адресою, що вказана в клопотанні, останній більше 10 років не проживає, його місце проживання невідоме, а на виклики суду він не з'являється. Також, в клопотанні вказано, що ОСОБА_8 на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, усвідомлював протиправність своїх дій та їх подальші негативні наслідки, але в той же час в клопотанні вказано, що в період вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, і по теперішній час останній не міг і не може усвідомлювати свої дії і керувати ними. Крім того, клопотання містить обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання, що згідно зі ст. 66, 67 КПК України не відповідає вимогам закону, оскільки не враховує особливостей здійснення досудового розслідування стосовно осіб, які перебуваючи в стані неосудності вчинили суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення. Разом з тим, при зазначенні кваліфікації дій особи у вказаному кримінальному провадженні, помилково враховано, що до ОСОБА_8 застосовувались примусові заходи медичного характеру, а отже повторність в кваліфікації дій обвинуваченого не відповідає фактичним обставинам справи. Також вказано про те, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не затверджено прокурором, а лише підписано слідчим та прокурором. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій указав на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 в повній мірі дотримано вимоги ст. 291 КПК України, зокрема встановлено місце проживання та реєстрації останнього. Вказав на те, що судом було зазначено про надсилання телефонограми ОСОБА_8 , проте не вказано щодо неотримання телефонограм чи інших повідомлень, що, на думку прокурора, свідчить про належне повідомлення обвинуваченого про необхідність явки до суду. Крім того, зазначив про те, що прокурором не було зазначено в резолютивній частині клопотання про необхідність розгляду такого без участі обвинуваченого, це було вказано лише в тексті клопотання, проте не може бути обов`язковою умовою для розгляду клопотання судом. Також вказав на те, що судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 2 ст. 292 та п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України, які передбачають зазначення в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання. Вважає, що питання про відповідність викладення в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру фактичних обставин справи та їх узгодженість з формулюванням обвинувачення та правовою кваліфікацією правопорушення не може бути предметом розгляду в підготовчому судовому засіданні та суд не вправі вдаватися до оцінки вказаних обставин чи досліджувати докази на їх підтвердження або спростування як і не можуть бути предметом оцінки конкретність та доведеність обвинувачення. Разом з цим вказав, що чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає конкретної форми затвердження клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, а тому підписання прокурором такого клопотання та надсилання його супровідним листом органу прокуратури свідчить про його фактичне затвердження. Враховуючи вищевикладене, вважає що клопотання містить всі дані, що передбачені ч. 2 ст. 291 КПК України, а формулювання обвинувачення містить викладення як об`єктивної так і суб`єктивної сторони вчинення кримінальних правопорушень. Просив оскаржувану ухвалу скасувати та повернути клопотання на новий судовий розгляд в суд першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги;

захисника особи, щодо якої вирішується питання застосування примусових заходів медичного характеру, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За результатами апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено наявність істотного порушення вимог КПК України, або інших підстав, передбачених законом, для скасування прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність повернення прокурору клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України, зокрема ст. 291, 292 КПК України, а також через порушення права на захист особи, відносно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру.

За змістом ст.504 КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється слідчим, дізнавачем згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень глави 39 КПК України, які не були враховані слідчим та прокурором.

Зокрема, встановлення актуальних анкетних даних особи, щодо якої вирішується питання застосування примусових заходів медичного характеру є необхідним задля забезпечення особистої присутності такої особи, участь якої відповідно до ч. 1 ст. 512 КПК України визнана обов`язковою, і щодо якої суд позбавлений можливості застосувати привід або розшук в силу її психічного стану. Відповідно, зазначена в клопотанні вимога прокурора про необхідність проведення судового розгляду без участі ОСОБА_8 не ґрунтується на вимогах закону та порушує права такої особи.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру предмет доказування має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно-небезпечного діяння, а тому обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно-небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди). Умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме кримінального правопорушення та встановлюються лише щодо осудної особи.

Таким чином, вчинення певного суспільно небезпечного діяння у стані неосудності передбачає відсутність у свідомості особи чітко сформованого умислу в розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони кримінального правопорушення,

Разом з тим, у тексті клопотання дії ОСОБА_8 кваліфікуються за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України як діяння, що вчинені із відповідним умислом та мотивом, що є несумісним з наявним у нього станом неосудності.

Зазначення стороною обвинувачення про необхідність правової кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, тобто як повторність вчинення діяння, з огляду на застосування до нього раніше примусових заходів медичного характеру, не відповідає фактичним обставинам вчинення суспільно-небезпечного діяння та прямо суперечить ч. 3 ст. 503 КПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року, якою клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0001577 відносно ОСОБА_8 повернуто прокурору, відповідає вимогам закону, підстав для скасування або зміни вказаної ухвали колегія суддів не вбачає, а тому вважає за необхідне залишитивказану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року, якою клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0001577 відносно ОСОБА_8 повернуто прокурору, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4