УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.05.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.05.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про арешт майна, а саме, на: квартиру, загальною площею 27,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Клопотання мотивоване тим, що Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001862 від 15.05.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлений досудовим розслідуванням день та час, але не пізніше 28.10.2020, в невстановленому місці, ОСОБА_4 від невстановленої досудовим розслідуванням особи стало відомо про факт смерті ОСОБА_5 та про перебування у її власності квартири АДРЕСА_2 , однак після смерті останньої не оформлена у власність спадкоємців.

Крім того, невстановлена досудовим розслідуванням особа ймовірно запропонувала ОСОБА_4 , надати свої персональні дані, а саме копію паспорта громадянина України та картки фізичної особи платника податків, для виготовлення у подальшому завідомо підроблених офіційних документів, згідно з якими ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 , та для подальшого відчуження вказаної квартири, після проведення державної реєстрації права власності на неї за ОСОБА_4 , з використанням завідомо підроблених офіційних документів.

В подальшому, в невстановлений досудовим розслідуванням день та час, але не пізніше 28.10.2020, в невстановленому місці, більш точні дані в ході досудового розслідування встановити не представилось за можливе, невстановлена особа, з використанням технічних засобів, виготовила завідомо підроблений документ, а саме договір дарування квартири від 12.04.2008, посвідчений нібито приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , за реєстровим № 2023, на спеціальному бланку ВКК №567145, відповідно до якого ОСОБА_5 нібито подарувала квартиру АДРЕСА_2 . Зазначений вище завідомо підроблений офіційний документ невстановлена досудовим розслідуванням особа, при невстановлених обставинах передала у розпорядження ОСОБА_4 .

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження було надано запит до Державного нотаріального архіву м. Києва. Згідно з отриманої відповіді встановлено, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 , реєстровий номер 2023 від 12.04.2008, приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 не посвідчувався та не видавався.

Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння шляхом обману вказаною квартирою з використанням завідомо підроблених офіційних документів, ОСОБА_4 ймовірно діючи відповідно до заздалегідь розробленого злочинного плану 28.10.2020 року у невстановлений досудовим розслідуванням час надав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 документи для проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , а саме завідомо підроблений договір дарування квартири № 2023 від 12.04.2008.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28.10.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчив договір купівлі-продажу, серія та номер 343 від 28.10.2020 квартири АДРЕСА_2 та зареєстрував право власності за ОСОБА_8 .

Крім того, як зазначає прокурор в своєму клопотанні, що в ході аналізу документів нотаріальної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , було встановлено, що оцінку квартири АДРЕСА_2 здійснювала нібито ФОП « ОСОБА_9 », водночас органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 не проводила та не складала звіт про оцінку майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, з метою забезпечення збереження речового доказу, недопущення його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, у органу досудового розслідування, виникла необхідність накласти арешт на вказані земельні ділянки.

01.06.2023 постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки вона є об`єктом кримінально протиправних дій.

Відтак, прокурор у своєму клопотанні просить накласти арешт на вищезазначене майно з метою збереження речових доказів.

Також прокурор в своєму клопотанні відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України просив розглянути його без участі власника нерухомого майна та зацікавлених осіб для попередження можливості відчуження незаконно набутого майна.

В судове засідання прокурор ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, однак подав до суду заяву, в якій просив здійснити розгляд клопотання без його участі та задовольнити клопотання про арешт майна з підстав у ньому наведених.

Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт не було тимчасово вилучене, то розгляд клопотання відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про наступне.

Так, Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0001862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.05.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як вбачається з матеріалів клопотання, накласти арешт на вказане нерухоме майно необхідно з метою збереження речових доказів як на об`єкт кримінально-протиправних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.

Постановою слідчого у кримінальному провадженні від 01.06.2023 майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, визнано речовим доказом.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини під поняттям необхідності слід розуміти, що втручання відповідає нагальній суспільній необхідності та що воно пропорційне з правомірною метою, яку планується досягти (п. 67 справи «ОЛССОН (OLSSON) проти Швеції», п. 44 справи «Камензинд проти Швейцарії» та інші).

Також, з метою дотримання принципу верховенства права, органи влади повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання та збереження доказів, які стосуються події злочину. Це не є обов`язком досягнення результату, але обов`язком вжиття заходів. Зазначені усталені принципи були висловлені, у тому числі, у справах: «Холодков і Холодкова проти України» (заява 29697/08, рішення від 07.05.2015), «Сердюк проти України» (заява 61876/08, рішення від 12.03.2015), «Мащенко проти України» (заява №42279/08, рішення від 11.06.2015).

Положеннями ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням викладеного, арешт майна з огляду на положення, передбачені п.1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Водночас, при вирішенні клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення.

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.

Так, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, крім того, власник майна також просив накласти арешт на вказані земельні ділянки, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

Водночас, вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя враховує і те, що в даному випадку обмеження права власності (володіння) є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001862 від 15.05.2023, слідчий суддя з метою запобігання можливості передачі та відчуження майна, яке постановою слідчого від 01.06.2023 визнано речовим доказом, є об`єктом кримінально-протиправних дійта відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, дійшов висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на квартиру, загальною площею 27,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170-173, 309, 310, 392, 393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.05.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно із забороною відчуження та розпорядження, без заборони використання такого майна, на: квартиру, загальною площею 27,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Крім того, відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасований повністю чи частково за заявленим клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників, законних представників, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутніми при розгляді питання про арешт майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Слідчий суддя ОСОБА_1