Справа № 161/6794/23 Провадження №11-кп/802/120/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002493 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гайове Луцького району Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з незакінченою вищою освітою, неодруженого, солдата військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, не судимого:

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 09 грудня 2022 року близько 07.40 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Volskwagen Golf» р.н. НОМЕР_2 , рухаючись автошляхом Т - 0309 у напрямку від м. Ківерці до с. Борохів Луцького району Волинської області, поблизу с. Борохів Луцького району Волинської області, проявив безпечність та неуважність, перед початком обгону попутного транспортного засобу, який рухався попереду з меншою швидкістю, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, під час здійснення обгону попутного автомобіля, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , що рухався по зустрічній смузі руху. 11 грудня 2022 року ОСОБА_9 , від отриманих внаслідок ДТП травм, помер у реанімаційному відділенні КП «Волинська обласна лікарня» Волинської обласної ради.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав наступні тілесні ушкодження: множинні уламкові злами ребер зліва з пошкодженням парієнтальної плеври, забій лівої легені, крововиливи в середостіння, гемо пневмоторакс, крововиливи в м`які тканини грудної клітки, травматичний розрив селезінки, заочеревинна гематома зліва, крововиливи в очеревину товстого кишківника, крововиливи по зовнішній поверхні шлунку, крововиливи в м?які тканини живота, уламковий злам лівої плечової кістки, відкритий уламковий злам лівої великогомілкової кістки. Масивні синці та гематоми тулуба, верхньої та нижньої кінцівки зліва. Забійно-рвані рани лівої нижньої кінцівки. Комплекс даних тілесних ушкоджень виник в швидкій послідовності одне за одним, внаслідок контакту потерпілого із тупими твердими предметами, якими могли бути виступаючі до переду деталі автомобіля, в ліву передньо -бокову половину тіла, цілком можливо при обставинах вказаних постанові, а саме, при зіткненні велосипедиста, що рухався в зустрічному напрямку з транспортним засобом. Згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» від 17 січня 1995 року (наказ № 6 п.2.1.3), комплекс виявлених тілесних ушкоджень у вигляді поєднаної тупої травми тіла, що супроводжувалась множинними зламами кісток скелету із забоями та розривами внутрішніх органів, стосовно живих осіб, належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого.

Причиною смерті ОСОБА_9 є поєднана тупа травма тіла, що супроводжувалась множинними зламами кісток скелету із забоями та розривами внутрішніх органів.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями), а саме:

-в порушення вимог п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху, він не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну;

-в порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу, він не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу;

-в порушення вимог п. 13.3 Правил дорожнього руху України, під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду не дотримався безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху;

- в порушення вимог п. 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, перед початком обгону не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій, ОСОБА_7 оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Апелянт вказує, що невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого полягає у ненаданні оцінки показам обвинуваченого, який свою вину у порушенні ПДР визнав повністю, а також щиро розкаявся, висловив готовність понести покарання за вчинене, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував всі витрати за лікування потерпілого та завдану моральну шкоду. Зазначене, на переконання захисника, свідчить про усвідомлення ОСОБА_7 неправильності своїх дій, які призвели до тяжких наслідків.

Крім зазначеного, захисник наголошує, що у потерпілої з ОСОБА_7 склалися довірливі відносини після ДТП, остання просила суворо обвинуваченого не карати та не призначати йому реального покарання у виді позбавлення волі.

У свою чергу, сторона захисту зауважує, що судом першої інстанції не в повній мірі враховані як наявність усіх трьох пом`якшуючих обставин, відсутність таких, які його обтяжують, так і особи винного, зокрема, його молодий вік, інші характеризуючи дані.

Також, на думку апелянта, не враховано характер вчиненого правопорушення, зокрема, те що вчинене правопорушення відноситься до правопорушень скоєних з необережності.

Враховуючи вказане, сторона захисту просить оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 змінити. Призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

В судове засідання не з`явилася потерпіла, яка належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої. Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, міркування прокурора, який щодо задоволення апеляції заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції матеріали даного кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто, судом першої інстанції визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які не оспорюються учасниками кримінального провадження, а тому вирок суду в зазначеній частині на предмет його законності та обґрунтованості не переглядається.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Так до обставин, які пом`якшує покарання, суд відніс активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку - 2000 р.н., не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав повністю, активно сприяв у розкритті вчиненого ним злочину, збитки закладу охорони здоров`я також добровільно повністю відшкодував, має постійне місце проживання та роботи, де характеризується виключно позитивно, на даний час він є солдатом військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, де характеризується виключно позитивно (виконує обов`язки водія); те, що він раніше жодного разу не порушував вимог ПДР України та не притягувався до адміністративної відповідальності.

Крім того, судом взято до уваги і позицію потерпілої, яка ствердила про відсутність претензій до обвинуваченого, просила його суворо не карати та призначити покарання, що не буде пов`язане з відбуттям реальної міри покарання.

Також судом враховано і форма вини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яка є необережною.

У свою чергу, суд першої інстанції враховує, що ОСОБА_7 під час скоєння ДТП не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а також жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, потерпіла не наполягала на застосуванні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, крім того, керування транспортними засобами безпосередньо пов`язане з його роботою та проходженням військової служби, де він виконує функцію водія. Враховуючи зазначене вище місцевим судом не застосовано до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

З огляду на вказане, обставини, які стороною захисту вказано в апеляційній скарзі, повністю враховані судом першої інстанції при обрані обвинуваченому покарання на строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому відповідає вимогам статей 50,65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання. Тож покарання, призначене судом першої інстанції не є суворим, як це зазначено в апеляційні скарзі обвинуваченого.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Апеляційний суд зауважує, що незаконні дії ОСОБА_7 хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в грубому порушенні ПДР України, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом з іншого боку накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися ПДР країни призвело до непоправних порушень - позбавлення життя.

Враховуючи викладене вище, підстав для зміни вироку, пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання з мотивів наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судд і