Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , власника майна ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали судового провадження 11-сс/4806/557/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2023.

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 укримінальному провадженні № 0000151, відомості про яке 20.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та накладено арешт на майно, вилучене 23.09.2023 в ході проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_8 , а саме на: купюри номіналом по 100 доларів США: PL16331484C PL16331417C PL16331416C PL16331415C PL16331414C PL16331444C PL16331441C PL1633140C PL16331434C PL16331433C PL16331428C PL16331477C PL16331474C PL16331470C PL16334469C PL16331468C PL16331463C PL16331462C PL16331461C PL16331456C PL16331451C PL16331447C PL16331446C PL16331445C PL16331430C PL16331449C PL16331448C PL16331455C PL16331454C PL16331458C PL16331457C PL16331460C PL16331465C PL16331464C PL16331467C PL16331466C PL16331437C PL16331425C PL16331424C PL16331423C PL16331422C PL16331431C PL16331430C PL16331432C PL16331405C PL16331404C PL16331420C PL16331443C PL16331442C PL16331403C PL16331402C PL16331471C PL16331473C PL16331472C MF10852533F PL16331453C PL16331487C PB77957485F, PB94582055F PB94582054F MF73597214C LL00220966J PL16331452C PL16331455C PL16331485C PL16331496C PL16331495C PL16331413C PL16331412C PL16331411C PL16331410C PL16331409C PL16331406C PL16331401C PL16331429C PL16331428C PL16331427C PL16331426C PL16331417C PL16330276C LB4287709V LD73972426D PE15090397C ME66776990B ME66776991 PA01699660B PB155085B MI04176370A PL16331482C PL16331488C PL16331498C PL16331479C PL16331497C PL16331494C PL16331493C; купюри номіналом по 100 євро: RB EA VA MA YC UD VB UB UA002364708 UA VB RB UD60630518 NA EA RB MA NA EA UA UD EA48706134 NA UC EA CD UD UD78675565 VA16674564 NA SC NA VA; купюри номіналом по 200 євро: YD NA SD UA VL; відеореєстратор «HICVISION» SN:09224500/2021 та зарядний пристрій до нього.

-2-

З клопотання прокурора вбачається, що СВ Ужгородського РУП ГУ НП у Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження за № 0000151 від 20.09.2023, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що згідно наказу № 250-к від 12.08.2020 ОСОБА_8 призначено на посаду завідувача гінекологічного відділення КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради.

Між тим, ОСОБА_8 , діючи умисно, з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вирішив стати на злочинний шлях, вчинивши корупційний злочин, а саме здійснив одержання неправомірної вигоди для себе за вчинення дій з використанням наданих йому повноважень в інтересах того, хто надає таку вигоду, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

ОСОБА_8 , будучи завідувачем гінекологічного відділення КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради та виконуючи функцію лікаря акушера-гінеколога, 20.09.2023 близько 10 год, перебуваючи у своєму службовому кабінеті розташованому на шостому поверсі у гінекологічному відділенні КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради, за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, приймаючи ОСОБА_9 для того щоб провести штучне переривання вагітності, висловив останній вимогу про необхідність надання йому неправомірної вигоди в розмірі 400 (чотириста) доларів США для прийняття позитивного рішення, що виражалось у проведенні операції по штучному перериванні вагітності. На вказану вимогу ОСОБА_9 погодилась та 22.09.2023 близько 09 год, разом з ОСОБА_10 прибули до ОСОБА_8 , який при цьому, розуміючи протиправність дій, в ході проведення контролю за вчиненням злочину, перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, одержав від ОСОБА_10 частину обумовленої суми у розмірі 200 (двісті) доларів США.

Після чого ОСОБА_8 , реалізуючи свій протиправний умисел спрямований на незаконне збагачення, 23.09.2023 близько 11 год 40 хв, після проведення операції по штучному перериванню вагітності, перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, одержав від ОСОБА_10 другу частину обумовленої суми у розмірі 200 (двісті) доларів США.

За таких обставин ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В межах розслідування даного кримінального провадження 23.09.2023 в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України з метою врятування майна, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_8 . В ході обшуку було виявлено та вилучено грошові кошти в іноземній валюті, відеореєстратор та зарядний пристрій до нього.

Клопотання прокурора мотивовано тим, що вилучені під час обшуку, зокрема, грошові кошти є предметом кримінального правопорушення, які визнано речовими доказами в кримінальному провадженні, так як вони могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення і з ними в подальшому будуть проводитись слідчі дії. Окрім того, ст. 368 КК України передбачає допустимість застосування покарання у виді конфіскації, на переконання сторони обвинувачення, існують достатні підстави для накладення арешту на вилучене майно.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною

-3-

діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, а, отже, на майно останнього може бути накладено арешт з метою забезпечення конфіскації.Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність достатніх правових підстав для арешту майна, врахував можливість конфіскації його, як виду покарання, а тому, клопотання про арешт майна задовольнив.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді від 10.10.2023 про накладення арешту на майно скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Вказує на те, що у клопотанні прокурора підставою для накладення арешту на майно, зазначено те, що грошові кошти є предметом злочину та їх визнано речовим доказом, а також з вилученими в ході обшуку предметами будуть проводитись слідчі дії. Слідчий суддя не врахував, що зазначена мотивація прокурора є необґрунтованою, не відповідає підставам для арешту майна, що передбачені приписами КПК України та спрямована на порушення конституційних прав та інтересів третьої особи ОСОБА_6 , не відповідає меті здійснення кримінального судочинства та загальним засадам кримінального процесуального законодавства. Вилучене майно належить громадянці ОСОБА_6 та матері підозрюваного ОСОБА_8 , тому накладення арешту не майно третіх осіб є невиправданим втручанням у право власності. Крім того, зауважує про те, що громадянка ОСОБА_6 не має жодного відношення до кримінального правопорушення, що розслідується у кримінальному провадженні № 0000151 від 20.09.2023.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна ОСОБА_6 та її представника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_5 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

За вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

За приписами до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

-4-

Частиною 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

За правилами ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99,

-5-

пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був упевнений в тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 10.10.2023 відповідає.

З матеріалів судового провадження вбачається, що СВ Ужгородського РУП ГУ НП у Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000151 від 20.09.2023, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за фактом вимагання посадовою особою неправомірної вигоди у зв`язку зі зверненням громадянки ОСОБА_9 .

23.09.2023 ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України та того ж дня ОСОБА_8 повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 368 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становище, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

23.09.2023 старший слідчий СВ Ужгородського РУП ГУ НП у Закарпатській області в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України провів обшук за адресою АДРЕСА_1 , де проживає підозрюваний ОСОБА_8 , в ході якого вилучив грошові кошти в іноземній валюті, а також відеореєстратор та зарядний пристрій до нього.

Згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2023, стороні обвинувачення надано дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , тобто фактично узаконено результати обшуку, проведеного відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України.

Ухвалою слідчого судді від 10.10.2023 задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 укримінальному провадженні № 0000151, відомості про яке 20.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та накладено арешт на майно, вилучене 23.09.2023 в ході проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_8 , а саме на: купюри номіналом по 100 доларів США: PL16331484C PL16331417C PL16331416C PL16331415C PL16331414C PL16331444C PL16331441C

-6-

PL1633140C PL16331434C PL16331433C PL16331428C PL16331477C PL16331474C PL16331470C PL16334469C PL16331468C PL16331463C PL16331462C PL16331461C PL16331456C PL16331451C PL16331447C PL16331446C PL16331445C PL16331430C PL16331449C PL16331448C PL16331455C PL16331454C PL16331458C PL16331457C PL16331460C PL16331465C PL16331464C PL16331467C PL16331466C PL16331437C PL16331425C PL16331424C PL16331423C PL16331422C PL16331431C PL16331430C PL16331432C PL16331405C PL16331404C PL16331420C PL16331443C PL16331442C PL16331403C PL16331402C PL16331471C PL16331473C PL16331472C MF10852533F PL16331453C PL16331487C PB77957485F, PB94582055F PB94582054F MF73597214C LL00220966J PL16331452C PL16331455C PL16331485C PL16331496C PL16331495C PL16331413C PL16331412C PL16331411C PL16331410C PL16331409C PL16331406C PL16331401C PL16331429C PL16331428C PL16331427C PL16331426C PL16331417C PL16330276C LB4287709V LD73972426D PE15090397C ME66776990B ME66776991 PA01699660B PB155085B MI04176370A PL16331482C PL16331488C PL16331498C PL16331479C PL16331497C PL16331494C PL16331493C; купюри номіналом по 100 євро: RB EA VA MA YC UD VB UB UA002364708 UA VB RB UD60630518 NA EA RB MA NA EA UA UD EA48706134 NA UC EA CD UD UD78675565 VA16674564 NA SC NA VA; купюри номіналом по 200 євро: YD NA SD UA VL; відеореєстратор «HICVISION» SN:09224500/2021 та зарядний пристрій до нього.

Підставами для задоволення клопотання прокурора про арешт майна слідчим суддею в оскаржуваному рішенні зазначено необхідність забезпечення можливої спеціальної конфіскації майна, що відповідає змісту положень п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України, яка передбачає мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Частина 3 статті 368 КК України передбачає допустимість застосування покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, приймаючи таке рішення слідчий суддя дійшов висновку, що стороною обвинувачення доведена можливість та необхідність накладення арешту, зокрема, на грошові кошти та відеореєстратор «HICVISION» SN:09224500/2021 із зарядним пристроєм до нього, оскільки застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження надасть можливість реального виконання вироку суду в майбутньому.

З таким висновками слідчого судді погоджується і апеляційний суд.

Пунктом 2 частини 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд, відповідно до п. 3-1 ч. 1 ст. 173 КПК України, повинен врахувати можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках,

-7-

передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого відповідними статтями цього Кодексу.

При цьому, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У разі якщо гроші, цінності та інше майно, зазначені у частині першій цієї статті, були повністю або частково перетворені в інше майно, спеціальній конфіскації підлягає повністю або частково перетворене майно. Якщо конфіскація грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у частині першій цієї статті, на момент прийняття судом рішення про спеціальну конфіскацію неможлива внаслідок їх використання або неможливості виділення з набутого законним шляхом майна, або відчуження, або з інших причин, суд виносить рішення про конфіскацію грошової суми, що відповідає вартості такого майна (ч. 1, 2 ст. 96-2 КК).

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 будучи завідувачем гінекологічного відділення КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради та виконуючи функцію лікаря акушера-гінеколога, 20.09.2023 близько 10 год, перебуваючи у своєму службовому кабінеті розташованому на шостому поверсі у гінекологічному відділенні КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради, за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, приймаючи ОСОБА_9 , для того щоб провести штучне переривання вагітності, висловив останній вимогу про необхідність надання йому неправомірної вигоди в розмірі 400 (чотириста) доларів США для прийняття позитивного рішення, що виражалось у проведенні операції по штучному перериванні вагітності. На вказану вимогу ОСОБА_9 погодилась та 22.09.2023 близько 09 год, разом з ОСОБА_10 прибули до ОСОБА_8 , який при цьому, розуміючи протиправність дій, в ході проведення контролю за вчиненням злочину, перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, одержав від ОСОБА_10 частину обумовленої суми у розмірі 200 (двісті) доларів США. Після чого ОСОБА_8 реалізуючи свій протиправний умисел спрямований на незаконне збагачення, 23.09.2023 близько 11 год 40 хв, після проведення операції по штучному перериванню вагітності, перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, одержав від ОСОБА_10 другу частину обумовленої суми у розмірі 200 (двісті) доларів США.

-8-

Вказане свідчить про те, що грошові кошти, виявлені та вилучені 23.09.2023 під час обшуку ймовірно були набуті за рахунок грошових коштів, одержаних внаслідок вчинення кримінального правопорушення. З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, з метою забезпечення їх спеціальної конфіскації .

Апеляційний суд переконаний, що незастосування обмежень до розпорядження таким майном може призвести до вжиття підозрюваним заходів до його їх відчуження, втрати, приховування з метою уникнення подальшої можливої конфіскації. Незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення конфіскації, а тому арешт майна на даному етапі є цілком законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та в межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слід визнати непереконливими, підстав для обґрунтованого сумніву в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегією суддів при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

У зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що слідчим суддею відповідно до ст. 132, 170, 173 КПК України дотримані принципи розумності та співрозмірності обмеження права власності особи завданням кримінального провадження та враховані наслідки від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, доказів негативних наслідків обраного заходу забезпечення особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано та під час судового розгляду скарги не встановлено.

Доводи адвоката ОСОБА_7 про те, що вилучене майно є особистою власністю ОСОБА_6 та матері підозрюваного ОСОБА_8 , колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

В судовому засіданні прокурор зазначив, що під час проведення обшуку в помешканні, де проживають підозрюваний ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , остання вказувала про належність їй та матері підозрюваного певної частини виявлених грошових коштів і саме дані кошти органом досудового розслідування за результатами проведеного обшуку не вилучалися. Про належність іншої частини вилучених грошових коштів саме їй чи матері підозрюваного, ОСОБА_6 під час проведення обшуку не заявлялось, більш того, остання підтвердила, що такі є спільно нажитим майном з підозрюваним ОСОБА_11 .

Матеріалами клопотання підтверджується факт перебування підозрюваного ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у шлюбних відносинах.

Таким чином, майно, про арешт якого ставить питання прокурор, було виявлене та вилучене в ході обшуку, що проводився за місцем спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Як відображено у протоколі обшуку, який підписаний, зокрема, ОСОБА_6 , вилучене майно є спільними заощадженнями самої ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_8 . При цьому будь-яких заперечень чи зауважень з приводу правового режиму вилученого майна протокол обшуку від ОСОБА_6 не містить.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

-9-

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

З огляду на вказані положення закону колегія суддів дійшла висновків, що існування режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого під час шлюбу презюмується. Тягар доказування протилежного покладається на того, хто спростовує цю презумпцію.

У зв`язку з чим слідчий суддя констатував, що вилучене в ході обшуку майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_8 .

При цьому режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділ часток кожного власника в натурі, що унеможливлює ідентифікацію конкретних часток підозрюваного та його дружини у спільному майні, а також розмір таких часток, які можуть бути не однаковими, через що обтяження майна підозрюваного в цілому є єдиним можливим та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливої конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Крім того, ні власником майна, ні адвокатом ОСОБА_7 не надано належних доказів того, що вилучені під час проведення обшуку грошові кошти, належать особисто ОСОБА_6 та/або матері підозрюваного.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В апеляційний скарзі містяться також інші доводи, зокрема щодо того, що вилучення відеореєстратора «HICVISION» SN:09224500/2021 із зарядним пристроєм до нього зумовлено спробою приховати незаконність проникнення працівників правоохоронних органів до помешкання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які не потребують детального аналізу колегії суддів, оскільки не підлягають перевірці та встановленню в межах розгляду даного судового провадження.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені. При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею повністю дотримано вимоги кримінального процесуального закону, порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а відтак вимоги апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення.

Доводи адвоката ОСОБА_7 про те, що слідчий суддя вийшов за межі клопотання, оскільки підставою для накладення арешту на майно зазначено збереження речових доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки однією з підстав для накладення

-10-

арешту на майно прокурором зазначено, в тому числі, й забезпечення можливої конфіскації майна, відповідно до санкції ч. 3 ст. 368 КК України.

Порушень норм кримінального процесуального закону, невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає, а тому доводи захисника ОСОБА_7 про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими та безпідставними.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів, враховуючи положення кримінального процесуального закону, не перешкоджала учасникам судового розгляду в наданні ними доказів, можливостях доведення переконливості висунутих ними аргументів.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, ст.404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги, положення ст. 220, 317 цього Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що сторона захисту не довела обґрунтованість доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000151, відомості про яке 20.09.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді