Провадження №1-кп/638/1895/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0001790 стосовно:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, який зареєстрований та до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», раніше судимого:

24.05.2006 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.190, 71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі, звільнений 16.12.2006 року за відбуттям строку покарання;

23.05.2008 року Червонозаводським районним судом м.Харкова за ч.2 ст.307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 18.07.2011 року умовно-достроково, невідбута частина 1 рік 6 місяців 5 днів;

12.05.2017 року Ленінським районним судом м.Харкова за ч.2 ст.309 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком 2 роки;

01.02.2019 року Комінтернівським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.307, ч.2 ст.309, ч.1 ст.263, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

08.04.2019 року Київським районним судом м.Харкова за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16.01.2020 року застосовано ч.4 ст.70 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189 КК України, -

встановив:

11 вересня 2013 року приблизно о 18 годині ОСОБА_12 , знаходячись у будинку №36 по вул.Нижегородська в м.Харкові, маючи умисел, спрямований на вимагання чужого майна, переслідуючи корисливу мету наживи, вступив в злочинний зговір з раніше знайомим ОСОБА_13 , після чого розробив разом злочинний план, розподіливши при цьому між собою подальші свої злочинні ролі.

Реалізуючи злочинний план, ОСОБА_12 зателефонував ОСОБА_14 та, використовуючи довірливі відносини між ними, не повідомляючи про наявну злочинну мету у заволодінні майном останнього, запропонував йому відпочити разом з пляшкою пива в районі розташування станції метро «Радянська» м.Харкова, на що останній погодився. В цей час ОСОБА_15 знаходячись за вказаною адресою, став готуватися до скоєння злочину, для чого узяв рюкзак, до якого поклав мотузку, пластикову ємкість з невстановленою паливо-мастильною речовиною, спортивну шапку, з якої в подальшому виготував маску шляхом проривання отворів для очей, з метою її подальшого використання для схову обличчя від ОСОБА_14 .. В подальшому ОСОБА_12 , попередньо домовившись з ОСОБА_13 про місце подальшої зустрічі з ним на узбіччі автодороги «Київ-Харків-Довжанський» на території Дергачівського району Харківської області, неподалік від розташування території оздоровчого комплексу «Сонячна галявина «Фельдман-екопарк», покинув будинок, найняв автомобіль «Опель-Вектра» д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_16 , та прослідував до станції метро «Радянська» м.Харкова, слідуючи куди, під час подальшої телефонної бесіди з ОСОБА_17 , запропонував останньому також зустрітися разом біля вказаної станції метро, на що ОСОБА_17 також погодився.

11.09.2013 року приблизно о 21 годині ОСОБА_12 , прибувши до станції метро «Радянська» м.Харків, в обумовленому раніше місці зустрівся з ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , після чого разом на вищевказаному автомобілі поїхали до місця зустрічі із ОСОБА_13 на автодорогу «Київ-Харків-Довжанський» Дергачівського району Харківської області. ОСОБА_13 заздалегідь прибувши до обумовленого зі ОСОБА_12 місця зустрічі біля автодороги, одягнув на голову маску, приготував мотузку, пов`язавши з неї петлю та почав чекати приїзду ОСОБА_12 разом з вказаними вище особами.

11.09.2013 року приблизно о 22 годині ОСОБА_13 , побачивши під`їхавший до обумовленого місця автомобіль, де знаходилися вказані вище особи, підбіг до задньої правої пасажирської двері, відкрив її, накинув петлю мотузки на шию ОСОБА_14 та потягнув за останню, силоміць витяг ОСОБА_14 із салону автомобіля, після чого поволік ОСОБА_14 до лісу, а ОСОБА_17 та ОСОБА_12 прослідували за ними, тим самим підтримавши злочинні наміри. Знаходячись у лісосмузі ОСОБА_13 разом із ОСОБА_12 за допомогою мотузки прив`язали ОСОБА_14 до дерева, після чого ОСОБА_12 разом з ОСОБА_17 , який дізнавшись про злочинний намір останніх, теж вступив з ними в злочинний зговір на скоєння цього злочину, нанесли декілька ударів останньому по тулубу, вимагаючи у останнього гроші та одночасно знімаючи ці дії на мобільний телефон. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_13 дістав з рюкзаку заздалегідь приготовлену полімерну пляшку з паливо-мастильною рідиною та облив нею ОСОБА_14 , погрожуючи його підпалити, що останнім сприймалося як реальна загроза для свого життя та змусило ОСОБА_14 погодитися на подальшу передачу останнім грошей, внаслідок чого останні залишили його прив`язаним до дерева та втекли з місця пригоди.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №1508-С від 13.09.2013 року у ОСОБА_14 маються наступні тілесні ушкодження: синець на обличчі праворуч, синці на шиї, плечі, тулубі, лівому стегні, циркулярні синці на шиї, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, 11.09.2013 року приблизно о 22 годині ОСОБА_12 , знаходячись у лісосмузі на території Дергачівського району Харківської області біля автодороги «Київ-Харків-Довжанський», неподалік від розташування території оздоровчого комплексу «Сонячна галявина «Фельдман-екопарк», маючи намір на заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпеченого для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_14 , скориставшись тим, що останній перед цим був прив`язаний до дерева, висловлюючи погрози застосування відносно ОСОБА_14 насильства, небезпечного для життя та здоров`я останнього, що ОСОБА_14 при цих обставинах було сприйнято як реальну погрозу для свого життя та здоров`я, відкрито заволодів його мобільним телефоном «Нокіа-1112» вартістю 120 гривен з сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар вартістю 10 гривень, на рахунку якої було 17 гривень, та грошима в загальній сумі 170 гривень, які належали ОСОБА_14 , завдавши йому при цьому матеріальної шкоди на загальну суму згідно висновку товарознавчої експертизи №217 від 25.11.2013 року 317 гривень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєних злочинах та щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень пояснив як зазначено вище, що вимагав у потерпілого гроші, прив`язавши до дерева, погрожував останньому та декілька разів вдарив останнього, після чого забрав у останнього мобільний телефон та гроші, зазначені у обвинувальному акті, при цьому погрожував потерпілому.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинах ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_12 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), а також у вимаганні, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, та кваліфікує його дії за ч.1 ст.187 та ч.3 ст.189 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та обставини, яка обтяжує покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_12 , є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_12 , є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_12 раніше неодноразово судимий, зокрема, за вчинення корисливих злочинів до покарання у виді позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчих установах, останній раз засуджений 01.02.2019 року Комінтернівським районним судом м.Харкова до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, неодружений, не працевлаштований, зареєстрований та до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався, з 2008 року перебуває на диспансерному обліку у КНП ХОР «ОНД», згідно досудової доповіді Новобаварського районного відділу ДУ «Центр пробації» у Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як дуже високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній, за місцем проживання характеризується задовільно.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого , того, що він щиро розкаявся у вчинених злочинах, приймаючи до уваги наявність обставини, що пом`якшує та обставини, що обтяжує його покарання, а також того, що він, маючи декілька непогашених судимостей за вчинення умисних, у тому числі корисливих, злочинів, неодноразово засуджувався до реальної міри покарання, проте такі заходи не призвели до бажаних результатів, оскільки останній знову вдався до протиправної поведінки та вчинив умисні тяжкі злочини протягом нетривалого часу після відбуття попереднього покарання у виді позбавлення волі, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_12 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням покарання за інкримінованими статтями у виді позбавлення волі без застосування положень статті 75 КК України. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Щодо питання зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання обвинуваченому, то слід відмітити таке.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_12 був взятий під варту 24.10.2013 року та перебував під вартою по 12.05.2014 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції, що діяла до 26.11.2015) зазначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року №838-VІІІ, який набрав чинності 24.12.2015 року до частини 5 ст.72 КК України було внесено зміни.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції, що діяла до 21.06.2017р.) зазначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до правового висновку щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року (справа №663/537/17), положення ч.5 ст.72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч.1 ст.72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч.2 ст.4 КК України.

Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII (пряма дія Закону№838-VIII).

Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч.1 ст.5 КК України).

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом №2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII. В такому разі Закон №838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону №2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч.2 ст.5 КК України не допускається.

З огляду на викладене, ОСОБА_12 слід зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24.10.2013 по 12.05.2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

Інформацію про речові докази матеріали провадження не містять.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189 КК України та призначити йому покарання:

-за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

-за ч.3 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Київського районного суду м.Харкова від 08.04.2019 року, з урахуванням ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 16.01.2020 року, остаточно призначити ОСОБА_12 до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 4 місяці з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок строку відбування покарання рахувати з 22.11.2018 року.

Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_12 у період з 24.10.2013 по 12.05.2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнути із ОСОБА_12 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення експертиз у загальному розмірі 996 гривень 16 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому.

Головуючий суддя: ОСОБА_1