ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 201/7557/22

провадження № 51-1711 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001432, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 грудня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи і не виїжджати за межі України без погодження з цим органом.

Також суд прийняв рішення щодо розподілу процесуальних витрат і долі речових доказів.

Дніпровський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив новий вирок від 15 лютого 2023 року, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, звільнив його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 серпня 2022 року близько 23:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «NISSAN LEAF» (р.н. НОМЕР_1 ), рухаючись по проїзній частині Центрального мосту в Соборному районі м. Дніпра, за напрямком від правого у бік лівого берега Дніпра, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, був неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, порушив п. 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) і, виявивши автомобіль марки «ВАЗ 21099» (р.н. НОМЕР_2 ), який перебував у нерухомому стані із увімкненими сигналами аварійної зупинки в районі електроопори № 33 попутного напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля із задньою частиною автомобіля «ВАЗ 21099», який після цього почав некерований рух прямо, наїхав своєю передньою частиною на пішохода ОСОБА_8 , котрий перебував на проїзній частині, та зіткнувся із задньою частиною автомобіля марки «AUDI A4» (р.н. НОМЕР_3 ).

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння (відкриті уламкові переломи правої великогомілкової та малогомілкової кісток в середній третині зі зміщенням уламків та рваної рани по передній поверхні гомілки в проекції перелому; чисельні забійно-рвані рани лівої нижньої кінцівки; чисельні садна на передній поверхні правої гомілки з частковим переходом на зовнішню поверхню, на передній поверхні правого гомілковостопного суглобу з частковим переходом на стопу та гомілку, на внутрішній поверхні лівої гомілки на межі середньої та нижньої третини, на передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки на межі верхньої та середньої третини).

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду і виключити призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначив, що апеляційний суд безпідставно призначив ОСОБА_7 додаткове покарання, пославшись на ті ж обставини і дані про особу останнього, які були враховані місцевим судом при обранні міри покарання. Водночас захисник наголосив, що в суді першої інстанції потерпілий підтвердив часткове відшкодування йому моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, і просив обрати ОСОБА_7 покарання на розсуд суду, однак надалі оскаржив вирок на підставі м`якості призначеного останньому покарання, обґрунтувавши свою позицію переважно майновими претензіями до обвинуваченого. На думку захисника, позитивні дані про особу ОСОБА_7 , зокрема його участь у волонтерській діяльності, конкретні обставини кримінального провадження, його щире каяття і часткове відшкодування потерпілому шкоди, у сукупності свідчать про можливість не застосовувати до нього додаткового покарання.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.

Прокурор ОСОБА_5 вважала, що підстави для задоволення касаційної скарги сторони захисту відсутні, оскільки вирок апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид і розмір призначеного йому основного покарання в касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності і даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого. Це положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, а доцільність призначення додаткового покарання вирішується судом у кожному конкретному випадку.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним приписам повинен відповідати і вирок апеляційного суду, а також, згідно з положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України, загальним вимогам до вироків. Крім цього, у ньому має бути зазначено мотиви ухваленого рішення, статті закону, які порушено судом першої інстанції, і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 цим вимогам кримінального процесуального закону відповідає.

Так, перегляд вироку Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку здійснено за апеляційною скаргою потерпілого, у якій він, не оспорюючи кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та доведеності вини ОСОБА_7 у його вчиненні, вказував на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі внаслідок м`якості, а саме на безпідставне застосування положень ст. 75 КК України і незастосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Просив скасувати вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалити новий, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

За наслідками перевірки доводів потерпілого апеляційний суд задовольнив частково його апеляційну скаргу, скасував вирок місцевого суду в частині покарання і призначив ОСОБА_7 , крім основного, визначеного у тому ж розмірі, що і судом першої інстанції, із застосуванням положень ст. 75 КК України, також і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

У своєму вироку суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про невмотивованість рішення місцевого суду про незастосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання, водночас вказав обставини, що не були враховані судом першої інстанції під час обрання міри примусу, і мотиви, з яких він не погодився з висновками місцевого суду.

Так, апеляційний суд, перевіривши правильність призначеного ОСОБА_7 покарання, врахував обставини, на які послався місцевий суд, а саме ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, зокрема його позитивну характеристику за місцем роботи, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілому, пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття і відсутність обставин, що його обтяжують.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд, не застосувавши до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, по суті залишив поза увагою конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, натомість послався здебільшого на добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілому і позицію останнього у судових дебатах, тоді як ці обставини не є вирішальними під час вирішення зазначеного питання.

Тому суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище обставини і дані про особу ОСОБА_7 в сукупності з конкретними обставинами кримінального правопорушення, способом і обстановкою його вчинення, характером допущеного ним порушення вимог ПДР, що призвело до заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також відсутністю переконливих даних про те, що позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами на певний час буде становити особистий надмірний тягар для нього, призначив йому зазначене додаткове покарання, оскільки дійшов висновку, що в поєднанні з основним покаранням це додаткове покарання сприятиме реалізації принципу його індивідуалізації, більш успішному досягненню цілі виправлення та перевиховання засудженого і попередження вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.

У вироку апеляційний суд навів переконливі аргументи і підстави для прийняття такого рішення, врахував усі обставини, що мають значення під час вибору заходу примусу та не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК України. У цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав вважати рішення апеляційного суду про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про захисник порушив питання в касаційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Зокрема, у касаційних скаргах засуджений та його захисник як на підставу для незастосування додаткового покарання посилаються на часткове відшкодування потерпілому заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди. Під час перевірки цих доводів було встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, у зв`язку з чим проходив довготривале лікування, був позбавлений можливості працювати. Проте засуджений, будучи працездатною людиною молодого віку, після дорожньо-транспортної пригоди лише перед судовими дебатами в суді першої інстанції надав потерпілому допомогу в розмірі 20 000 грн, що є неспівмірним із заподіяною шкодою, свої зобов`язання щодо відшкодування решти спричиненої шкоди не виконав. Така поведінка ОСОБА_7 не свідчить про його намір залагодити свою провину і виправити наслідки вчиненого.

Що стосується посилання захисника на лист Козацького благодійного фонду «Меморіал славетного кошового отамана війська Запорізького низового Івана Дмитровича Сірка» від 08 лютого 2023 року про те, що ОСОБА_7 здійснював волонтерську діяльність, то сама собою ця обставина у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням вище наведеного, не може бути безумовною підставою для непризначення ОСОБА_7 додаткового покарання, оскільки його застосування направлено на досягнення наведеної вище мети.

Отже переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_7 додаткового покарання і справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.

Вирок апеляційного суду ухвалено з дотриманням вимог статей 370, 420 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3