справа № 361/6799/22
провадження № 1-кп/361/715/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2023 м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0002229 від 25.10.2022 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крапивенський Рославського району Смоленської області, Російська Федерація, громадянина України, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , проживаючого : АДРЕСА_2 , освіта неповна середня, зі слів - одруженого та має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого:

-02.09.2022 Борзнянським районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України до арешту строком 4 місяці 15 днів. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2022 оголошений в розшук у кримінальному провадженні №001301 від 14.07.2021 за ч. 3 ст. 185 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 24.10.2022 приблизно о 21 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння по вулиці Симона Петлюри в місті Бровари Київської області, зустрів раніше невідому йому ОСОБА_6 , в руках якої був мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 12» Імей « НОМЕР_1 », в цей час у останнього раптово виник умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, реалізуючи який він, діючи в умовах воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 та затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ продовжений строком на 90 діб, переслідуючи корисливий мотив, маючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх негативні наслідки, підійшов до раніше невідомої йому потерпілої ОСОБА_6 та за допомогою сили рук вихопив у неї мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 12», Імей « НОМЕР_1 » вартістю 21000,00 грн., тим самим відкрито заволодів чужим майном та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілій майнової шкоди на суму 21000,00 грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні 15.02.2023 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення винним себе визнав, на підставі ст. 63 Конституції України відмовився давати показання. В подальшому, під час судових дебатів ОСОБА_4 повідомив суду, що свою вину у скоєнні кримінального правопорушення за пред`явленим обвинуваченням не визнає.

Належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового розгляду потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, претензій матеріального та морального характеру не має, цивільний позов подавати не буде, стосовно покарання покладається на розсуд суду (а.с.19).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що 24.10.2022 вони святкували День народження обвинуваченого ОСОБА_4 , останньому зателефонували знайомі та запросили їх в гості в м. Бровари, куди вони приїхали електричкою, була темна пора доби, обвинувачений із ОСОБА_8 (племінник свідка) йшли по вулиці в м. Бровари попереду, що далі трапилося свідку не відомо, він нічого не бачив і не чув. В подальшому вони повернулися додому і дівчата (жінка свідка ОСОБА_7 та жінка обвинуваченого ОСОБА_4 ) принесли три пляшки горілки, які дружина обвинуваченого виміняла в магазині на телефон, після чого вони всі разом вживали спиртні напої до приїзду поліції.

В ході судового розгляду кримінального провадження сторона обвинувачення відмовилася від допиту в судовому засіданні інших зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування свідків, свою відмову мотивувавши тим, що свідок ОСОБА_9 , яка видала телефон працівникам поліції, являється особою похилого віку та за станом здоров`я не може прибути до суду для надання показів, свідка ОСОБА_10 відсутня можливість викликати, так як він відсутній за місцем проживання, а у допиті інших вказаних в реєстрі свідків необхідності немає. Сторона захисту не наполягала на виклику для допиту вказаних свідків.

Керуючись вимогами ст. 22 КПК України, норми якої визначають, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, з огляду на те, що суд не може перебирати на себе функцію обвинувачення та захисту, а також враховуючи те, що сторони відмовилися від допиту свідків сторони обвинувачення, у звязку з чим допит цих свідків не проводився та був виключений судом з обсягу доказів, що підлягають дослідженню.

Не дивлячись на невизнання ОСОБА_4 своєї винуватості, його вина у вчинені кримінального правопорушення за пред`явленим обвинуваченням підтверджується сукупністю достатніх достовірних даних, здобутих за допомогою доказів, що зібрані з дотриманням встановленого порядку відповідно до КПК України, а саме :

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 24.10.2022 ОСОБА_6 повідомила в Броварський РУП про вчинене відносно неї 24.10.2022 близько 21 години невстановленою особою кримінального правопорушення, а саме: штовхнувши заявницю вирвав з рук телефон (а.с.104);

-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 25.10.2022, згідно якого ОСОБА_6 на фотознімку під №2 впізнала чоловіка, який відкрито заволодій її мобільним телефоном Айфон-12 24.10.2022; на фото № 2 зображений ОСОБА_4 (а.с.112-114).

Суд приймає до уваги доводи захисника, що інші особи на фотографіях мають відмінності в одязі, а саме: одягнуті в футболки, а ОСОБА_4 - в кофту, та на думку захисника інші особи, зображені на фотографіях, значно молодші на вигляд за обвинуваченого,однак безумовних підстав для визнання вказаного протоколу недопустимим доказом суд не вбачає виходячи з наступного.

Так, головною метою пред`явлення особи для впізнання є встановлення тотожності, схожості чи відмінності об`єктів впізнання з ознаками, що збереглися в пам`яті одного з учасників кримінального провадження. Тобто отримання фактичних даних, що досягається шляхом проведення впізнаючим ідентифікації раніше баченої особи.

Відхиляючи заяву захисника ОСОБА_5 про визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання від 25.10.2022 суд виходить з того, що цю слідчу дію проведено без порушення порядку, визначеному ст. 228 та 231 КПК України, особи на фотографіях не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню, хід і результати зафіксовані у протоколі відповідно до ст.ст. 103-106 КПК України. Зауважень від понятих щодо невідповідності змісту протоколу фактичним обставинам не надійшло.

Таким чином, суд приходить до висновку, що істотних порушень кримінального процесуального закону при проведенні цієї слідчої дії допущено не було.

За статтями 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При цьому КПК не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам).

-заявою ОСОБА_9 від 26.10.2022 про добровільну видачу працівникам поліції мобільного телефону марки Айфон, який 25.10.2022 ОСОБА_11 залишила під заставу за продукти харчування (а.с.115);

-протоколом огляду місця події від 25.10.2022, в якому зафіксовано факт передання ОСОБА_9 працівникам поліції мобільного телефону марки «iPhone 12» фіолетового кольору з фото таблицями (а.с.116-123).

Суд приймає до уваги посилання захисника на розбіжність в датах у заяві ОСОБА_9 про добровільну видачу працівникам поліції мобільного телефону 26.10.2022 та у протоколі огляду місця події, в якому вбачається виправлення дати (25 чи 26.10.2022), водночас суд зазначає, що даними доказами підтверджується сам факт видачі свідком ОСОБА_9 телефону, який було відкрито викрадено у потерпілої ОСОБА_6 , при цьому помилково зазначена дата не спростовує цього факту.

-постановою від 25.10.2022 про визнання речовим доказом вилученого мобільного телефону марки «iPhone 12», який передано для подальшого зберігання потерпілій ОСОБА_6 , що підтверджується зберігальною розпискою останньої від 27.10.2022 (а.с.124-125, 159);

-згідно висновку експерта від 04.11.2022 №СЕ-19/111-22/47440-ТВ ринкова вартість бувшого у використанні мобільного телефону марки «Apple» моделі «iPhone 12» 4/128 Гб фіолетового кольору станом на 24.10.2022 становила 21000,00 грн. (а.с.152-158);

-протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 25.10.2022, в якому зафіксовано факт затримання ОСОБА_4 , в присутності захисника ОСОБА_5 , підставою затримання зазначено: «якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин» (а.с.126-128);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 11.11.2022, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_6 , в якому зафіксовано, як остання розповіла та продемонструвала на місці події обставини відкритого викрадення у неї мобільного телефону невідомою особою чоловічої статі, який ішов їй назустріч та порівнявшись вирвав з рук мобільний телефон, при цьому повідомила прикмети особи був одягнутий в світлу кепку, темну куртку з світло відбиваючими полосами та сумка через плече, вказала на місце вчинення злочину, зазначивши, що поряд з нападником ішов ще один хлопець на ім`я ОСОБА_12 , який допоміг свідку викликати поліцію, з додатком до протоколу відеозаписом, який також був досліджений в судовому засіданні (а.с.166-173,174);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 23.11.2022, з додатком до протоколу відеозаписом (який також був досліджений в судовому засіданні), проведеного за участі свідка ОСОБА_10 , в якому зафіксовано як останній в присутності понятих добровільно розповів про обставини відкритого викрадення його знайомим на ім`я ОСОБА_13 , який був в стані алкогольного сп`яніння, у невідомої свідку дівчини мобільного телефону, після чого ОСОБА_13 втік, а свідок надав потерпілій, яка повідомила, що її звуть ОСОБА_14 , свій телефон, щоб вона здійснила дзвінки та повідомила про цю подію в поліцію. Також свідок повідомив, що позаду йшов його дядько, який був в стані алкогольного сп`яніння, так як вони з ОСОБА_13 святкували День народження. Через деякий час ОСОБА_10 стало відомо, що викрадений телефон був проданий. (а.с.175-179,180).

Твердження захисника про те, що слідчий під час проведення слідчих експериментів 11.11.2022 та 23.11.2022 фактично провів допит потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 суд не вважає обґрунтованим з огляду на наступне.

Саме по собі проведення слідчого експерименту передбачає безпосередню участь потерпілої особи, свідка у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Отримання від потерпілої та свідка відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлене завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом доказів виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом. Зазначений висновок узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом при розгляді справи № 396/386/19 в постанові від 04.08.2022.

Оскільки під час проведення слідчого експерименту відтворювалися дії, обстановка, обставини події, у тому числі з поясненнями потерпілої ОСОБА_6 про деталі скоєного відносно неї злочину та свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем даної події, які на місці події показували, де знаходилися кожна іх осіб та яким саме способом було викрадено у потерпілої телефон, дана слідча дія проводилася з метою перевірки і уточнення показань, які вони надали раніше під час допиту, про що зазначено в протоколі, а тому не можна розцінювати дії слідчого тільки як допит потерпілої та свідка, як стверджує захисник.

Обставини, які розповідав ОСОБА_10 під час слідчого експерименту 23.11.2022, повністю підтверджується наданими під час проведення 11.11.2022 слідчого експерименту свідченнями потерпілої ОСОБА_6 та узгоджуються з показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 (який хоч і зазначив, що не бачив скоєння злочину, однак підтвердив ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_4 ішов попереду разом із його племінником ОСОБА_10 ) та повністю спростовують версію захисту про непричетність ОСОБА_4 до вказаного злочину. При цьому, згідно протоколу огляду місця події ОСОБА_9 добровільно видала мобільний телефон марки «iPhone 12» фіолетового кольору, який в подальшому передано власнику - потерпілій ОСОБА_6 для подальшого зберігання. Підстав ставити під сумнів вказані обставини, судом не встановлено, а тому не приймати до уваги зазначені докази у суду підстави відсутні.

Посилання захисника щодо недопустимості досліджених в судовому засіданні протоколів слідчих експериментів є безпідставними, оскільки ці процесуальні документи містять усі дані, передбачені статтями 104, 223, 240 КПК. Також зазначено, що така процесуальна дія проводилася з метою перевірки і уточнення показань, під час неї проводилася відеозйомка, у протоколі зазначено осіб, які брали участь у проведенні, від яких зауважень не надходило, що підтверджено їх підписами. Порушень, що б вказували на недотримання органами досудового розслідування вимог щодо проведення такого експерименту, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Вищезазначені докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані в порядку, передбаченому Конституцією та КПК України.

Доводи захисника щодо визнання недопустимими всіх зібраних доказів з посиланням на те, що постанову про визначення слідчої групи та старшого слідчої групи від 25.10.2022 та постанову про зміну раніше визначеної слідчої групи та старшого слідчої групи від 25.10.2022 винесено не уповноваженою особою начальником відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров'я людини слідчого відділу Броварського районного управління поліції ГУНП в Київській області суд вважає неспроможними, так як дії органу досудового розслідування є релевантними приписам п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно якого «керівник органу досудового розслідування - начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції, …, а також заступники зазначених посадових осіб, які діють у межах своїх повноважень».

При цьому суд звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 31.08.2022 (справа № 756/10060/17).

Зокрема, як зазначила Велика Палата, ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв'язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами 2 і 3 цієї статті передбачено безальтернативний обов'язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім'ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв'язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з'ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

У світлі викладеної вище позиції Великої Палати у цьому кримінальному провадженні суд зазначає, що сторона захисту, на жодній із стадій кримінального провадження, не обґрунтувала, як проведення досудового розслідування слідчою групою, яка була визначена начальником відділення розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров'я людини слідчого відділу Броварського РУП ГУНП в Київській області, до територіальної підслідності якого відноситься місце вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, призвело до порушення прав на той час підозрюваного ОСОБА_4 та гарантій, про які йдеться у ст. 87 КПК, або іншим чином вплинуло на їх реалізацію. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 09.11.2022 у справі № 761/31918/14-к та від 17.05.2023 у справі № 607/20877/19.

Захисник на підтвердження своєї позиції посилається на висновок, зроблений у постанові об'єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 724/86/20 та у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №759/833/18, відповідно до якого за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов'язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови, а відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на те особою, отже обставини встановлені в цій справі не є релевантними обставинам, які встановлені в наведених постановах Верховного Суду.

Інші досліджені судом та долучені до матеріалів справи документи з матеріалів кримінального провадження (постанови (а.с.96-103), протокол огляду місця події (а.с.105-107), пам'ятка (а.с.108), постанова про призначення судово-товарознавчої експертизи (а.с.151-152), супровідні листи (а.с.132,139,143,148,153) та інші (а.с.131,133,140-141,144-147)), не підтверджують і не спростовують винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, однак підтверджують дотримання кримінального процесуального законодавства при проведенні досудового розслідування та допустимість отриманих в ході його проведення доказів.

Враховуючи положення ст. 23 КПК України, згідно яких суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, в судовому засіданні не досліджувалися, не оголошувалися і не беруться судом до уваги наступні документи: протокол допиту потерпілого (а.с.109-111), протокол допиту підозрюваного (а.с.129-130), протокол допиту свідка (а.с.160-162) та протокол допиту потерпілої (а.с.163-165).

При цьому, згідно ч. 1 ст. 358 КПК України, протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред'явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, однак відповідних клопотань учасниками судового провадження в судовому засіданні не заявлялося, а дослідження всіх наданих доказів проводиться лише під час здійснення спеціального судового провадження (абз. 2 ч. 2 ст. 349 КПК України).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija проти Іспанії» суд зазначив, що метою мотивування є показати сторонам, що їх почули і, таким чином, це сприятиме тому, щоб вони погодились із рішенням. Водночас це зобов'язує суддю обґрунтовувати свої міркування об'єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту. Проте, обсяг обов'язку мотивування може змінюватися залежно від характеру рішення і має аналізуватись у світлі обставин справи.

Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання («Van de Hurk проти Нідерландів» §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені («Boldea проти Румунії» §30).

"Стандарт доведення поза розумним сумнівом" означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Суд критично відноситься до позиції захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_4 до скоєння інкримінуємого останньому злочину, вважає її такою, що спрямована на уникнення відповідальності.

Згідно до ст. 337 КПК України суд діє лише в межах висунутого обвинувачення.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за викладеним фактом за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_4 в поданому захисником під час дебатів клопотання на те, що інкримінований йому злочин вчинено у жовтні 2022 року в м. Бровари Київської області, де на той час не велися бойові дії, не мало місце вогневе ураження чи тимчасова окупація, тобто вчинення злочину не залежало від воєнного стану, а тому кваліфікація даного правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України не відповідає фактичним умовам вчинення такого злочину, тому просить суд у разі якщо вважатиме доведеною його причетність до злочину, змінити йому кваліфікацію з частини 4 на частину 2 статті 186 КК України, або застосувати більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, суд вважає таким, що не ґрунтується на законі, так як вчинення грабежу в умовах воєнного стану (який введено відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 та затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ продовжений строком на 90 діб) являється кваліфікуючою ознакою саме частини 4 статті 185 КК України.

Обираючи вид та міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до категорії тяжкого, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність, при цьому відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Пом'якшуючих покарання ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуваає в стані алкогольного сп'яніння.

Крім тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд звертає увагу на особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який був раніше судимий в тому числі за скоєння умисних корисливих злочинів, неодноразово (чотири рази) судом звільнявся від відбування покарання з випробуванням, відбував покарання у виді позбавлення волі (а.с.134-138), однак це не призвело до позитивних змін його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе та скоїв злочин не відбувши попереднього покарання за вироком суду; не працював і не займався суспільно корисною працею, відповідно не має постійного джерела доходу;за місцем реєстрації на диспансерних обліках у нарколога і психіатра не перебуває.

При цьому, суд враховує, що потерпіла при призначенні покарання покладається на розсуд суду, претензій до обвинуваченого не має, завдана потерпілій майнова шкода відшкодована не добровільно, а шляхом виявлення та повернення викраденого майна працівниками поліції.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує мету покарання не тільки кару, а й виправлення, виховання та соціальну реабілітацію винного, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, беручи до уваги конкретні обставини справи, суд вважає необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції кримінального закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за сукупністю вироків приєднати ОСОБА_4 не відбуте покарання за попереднім вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області 02.09.2022 за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України у вигляді арешту строком 4 місяці 15 днів, перевівши це покарання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України в більш суворий вид покарання, виходячи зі співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.

Визначаючи відповідно до п. 2 ч. 4 ст. ст. 374 КПК України початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в п.п. 46, 47 Рішення по справі «Руслан Яковенко проти України» (заява №5425/11, статус остаточного 04.09.2015), згідно якої відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як вирок не набрав законної сили, розпочинається після ухвалення вироку, адже особа вважається такою, що засуджена компетентним судом, а попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

Відповідно до норм кримінального права суди повинні обов`язково зараховувати попереднє ув`язнення у строк покарання, що призначається судом, а не враховувати цей строк, призначаючи покарання (Постанова ВС від 30.08.2018 у справі № 320/5924/16-к).

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_4 в строк відбуття покарання слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення, а саме строк затримання з 25.10.2022 та строк тримання останнього під вартою із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст.131-132,177,178 КПК України слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

В той же час, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини щодо неможливості утримання особи під вартою без визначення кінцевого строку такого утримання, що призводить до правової невизначеності прав такої особи (рішення від 09.01.2015 у справі Чанев проти України), суд вважає за доцільне визначити кінцевий можливий строк утримання обвинуваченого під вартою, який не перевищує 60 днів.

Речовими доказами суд розпоряджається у відповідності із вимогами ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст. ст. 122, 124 КПК України судові витрати по справі за проведення експертизи слід покласти на обвинуваченого.

Цивільний позов у справі заявлено не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 369-376, 615 КПК України, ч. 4 ст. 186 КК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України та враховуючи п.«б» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати не відбутий строк покарання, призначений за вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 02.09.2022 та остаточно визначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 4 (чотири) місяці 15 (п`ятнадцять) днів.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 рахувати з дня ухвалення вироку з 26.05.2023, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання час його попереднього ув`язнення (тримання під вартою) з 25.10.2022 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити незмінним до набрання вироком законної сили, однак не більше шестидесяти днів по 24.07.2023 включно.

Стягнути з ОСОБА_4 566,34 грн. процесуальних витрат за проведення судової товарознавчої експертизи.

Речові докази : мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 12». Імей « НОМЕР_1 », що знаходиться у потерпілої ОСОБА_6 на зберіганні залишити останній за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1