Постанова

Іменем України

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 204/8797/20

провадження № 51-3339 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000509, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26 липня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок місцевого суду скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Вироком апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_6 , 06 грудня 2020 року приблизно о 20:15 год., перебуваючи в магазині «Єва» ТОВ «РУШ», по вул. Титова, 13 у м. Дніпро, в ході словесного конфлікту з продавцем непродовольчих товарів-касиром ОСОБА_7 , реалізуючи раптовий умисел на умисне спричинення тілесних ушкоджень, нанесла ОСОБА_7 удар правою ногою у область лівого стегна від якого потерпіла вдарилась правою частиною тулубу об касу, внаслідок чого їй спричинено легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Засуджена ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.

Зазначає, що обвинувальний вирок ґрунтується на недопустимих доказах, які зібрані під процесуальним керівництвом неповноважного прокурора. Ця обставина слугувала підставою виправдання в суді першої інстанції. Не зважаючи не те, що постанова про призначення групи прокурорів від 08 грудня 2020 року не підписана службовою особою, яка її прийняла, апеляційний суд узяв до уваги копію цієї постанови, яка знаходилась у наглядовому провадженні.

На думку ОСОБА_6 вирок апеляційного суду ухвалений незаконним складом суду тому, що ухвалою судді ОСОБА_8 апеляційну скаргу прокурора на вирок місцевого суду було повернуто через пропуск строку на оскарження, однак, всупереч вимог КПК, прокурор не оскаржив це рішення в касаційному порядку, а повторно подав апеляційну скаргу із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження. Інший суддя ОСОБА_9 поновив строк та відкрив апеляційне провадження, чим порушено принцип розгляду справи судом, встановленим законом.

Крім того, вважає, що в її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, оскільки умислу на спричинення ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень в праву частину тіла вона не мала, удар нанесла в ліве стегно. Причинний зв`язок між її діями та отриманими потерпілою тілесними ушкодженнями відсутній.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 , у судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги засудженої, заперечувала проти її задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Доводи засудженої ОСОБА_6 про те, що обвинувальний вирок апеляційного суду ґрунтується на недопустимих доказах, зібраних під процесуальним керівництвом неповноважного прокурора, через те, що постанова про визначення групи прокурорів не підписана уповноваженою особою, не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Процесуальні ж документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. ч. 1, 2, 6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК України.

Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження регламентується статтею 349 КПК України.

Всі учасники судового розгляду зацікавлені у встановленні найбільш доцільного і ефективного порядку дослідження доказів та їх обсягу. Сам же обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження в разі необхідності можуть бути змінені ухвалою суду упродовж судового розгляду за власною ініціативою або клопотанням сторін кримінального провадження.

Ч. 3 ст. 89 КПК України передбачає, що сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Цьому праву кореспондує відповідний обов`язок іншої сторони довести допустимість такого доказу (ч. 2 ст. 92 КПК України).

Розумно очікувати сумлінної процесуальної поведінки не тільки від сторони обвинувачення, але й від сторони захисту. Тому, у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.

Із матеріалів провадження убачається, що всі долучені стороною обвинувачення письмові документи та матеріали були досліджені судом першої інстанції. Сторони мали рівні права на збирання та подання до суду документів, інших доказів, клопотань, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК. Ні під час досудового слідства, ні в ході судового розгляду сторона захисту не ставила під сумнів повноваження прокурорів у провадженні, жодних клопотань про визнання доказів недопустимими через призму неналежного суб`єкта доказування не заявляла.

З огляду на те, що питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість не порушувалось під час судового розгляду, місцевий суд не перевіряв ці обставини в судовому засіданні, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки. Натомість, з власної ініціативи, визнав зібрані докази у провадженні недопустимими через неналежного суб`єкта доказування тому, що постанова про призначення групи прокурорів від 08 грудня 2020 року не містила підпису уповноваженої особи, яка її прийняла, з цієї підстави ухвалив виправдувальний вирок.

Заслуговує на увагу те, що не зважаючи на відсутність підпису в постанові, місцевий суд допустив прокурора ОСОБА_10 до участі в судових засіданнях.

Що стосується суду апеляційної інстанції, то він діяв відповідно до висновку ОП ККС ВС у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963 кмо 20), відповідно до якого, якщо в суді першої інстанції в учасників судового провадження не виникало сумнівів про достовірність доказів через призму неналежного суб`єкта доказування, а це питання виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

В межах перевірки апеляційних доводів сторони обвинувачення, апеляційний суд визнав висновок суду першої інстанції хибним тому, що прокурор в судовому засіданні надав оригінал постанови про призначення групи прокурорів від 08 грудня 2020 року, яка винесена та підписана керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_11 . Апеляційний суд встановив, що вказана постанова повністю відповідає визначеним у ст.110 КПК України вимогам до процесуального рішення у формі постанови, є чинною та уповноважує прокурорів Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_12 (як старшого групи прокурорів) та ОСОБА_10 на здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Такі відомості не суперечать копії витягу з реєстру досудових розслідувань про рух даного кримінального провадження.

Твердження засудженої про те, що надана суду апеляційної інстанції стороною обвинувачення постанова є копією, а не оригіналом тому, що надана із наглядового провадження, є здогадками та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Вимоги до процесуального рішення прокурора у формі постанови чітко визначені статтею 110 КПК України, а не Тимчасовою інструкцією з діловодства в органах прокуратури України від 12.02.20019, на яку посилається касатор.

Апеляційний суд належним чином перевірив та дослідив надану прокурором постанову про призначення групи прокурорів від 08.12.2020 та встановив, що вона є оригіналом, виготовлена на офіційному бланку, підписана службовою особою, яка її прийняла, а також містить інші обов`язкові реквізити, визначені ч.5,6 ст.110 КПК України. З огляду на викладене, сам лише факт знаходження цієї постанови у наглядовому провадженні прокурора, не може свідчити про те, що це копія.

ОСОБА_6 скаржиться на те, що вирок апеляційного суду ухвалений незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_8 ухвалою від 13.09.2021 повернув апеляційну скаргу прокурора на вирок місцевого суду, через пропуск строку на оскарження, однак прокурор не оскаржив це рішення у касаційному порядку, а подав нову апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, за якою інший суддя - ОСОБА_9 поновив строк та відкрив апеляційне провадження.

Відповідно до ч.3 ст.399 КПК України апеляційна скарга повертається якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку.

Частина 7 згаданої статті передбачає, що залишення апеляційної скарги без руху або її повернення не позбавляють права повторного звернення до суду апеляційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тому прокурор, подаючи нову апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, діяв відповідно до КПК України.

Що стосується не оскарження до касаційного суду ухвали про повернення апеляційної скарги, то відповідно до ч.6 ст. 399 КПК України передбачено, що ухвала про повернення апеляційної скарги може бути оскаржена в касаційному порядку.

Тобто даною нормою визначено право, а не обов`язок оскарження в касаційному порядку такої ухвали.

Прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється (ст. 36 КПК України).

Згідно ст. 35 КПК України визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретного провадження здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом випадковості та в хронологічному порядку з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді та ін.

У даному кримінальному провадженні визначення складу суду відбулося у відповідності до вимог ст. 35 КПК України.

Що стосується тверджень ОСОБА_6 про відсутність у неї умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень в праву частину тіла потерпілої, то вони є неприйнятними.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, характеризується тільки умисною виною.

Відповідальність за ст. 125 КК України настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи обстановку вчиненого, спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного до, під час і після вчиненого, його взаємини з потерпілим, що передували події.

Судами встановлено, що між засудженою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_7 - продавцем-касиром магазину «Єва» виник словесний конфлікт через обслуговування, в ході якого засуджена почала виражатись в сторону потерпілої нецезурною лайкою, тому остання змушена була піти на своє робоче місце, до каси. ОСОБА_6 , не припиняючи своїх дій, підійшла до ОСОБА_7 , котра сиділа за касовим апаратом, та несподівано нанесла удар ногою в ліве стегно, від сили якого потерпіла вдарилась правим боком об касу. В результаті чого, згідно висновків судово-медичних експертиз, ОСОБА_7 заподіяно легкі тілесні ушкодження на зовнішній поверхні правого стегна та правого кульшового суглобу. Локалізація, механізм та характер отриманих тілесних ушкоджень в області правої нижньої кінцівки не суперечить механізму та характеру на які вказувала ОСОБА_13 в ході проведення за її участі слідчого експерименту. Між діями засудженої та отриманими потерпілою тілесними ушкодженнями встановлено причинний зв`язок. З урахуванням характеру умисних дій засудженої, локалізації завданих нею тілесних ушкоджень потерпілій, а також обстановки вчиненого, зокрема, місцерозташування потерпілої до касової зони та особливостей удару (нанесеного ногою зі значною силою) апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у засудженої умислу на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, оскільки ОСОБА_6 розуміла, що внаслідок удару ногою в одну частину тіла, ОСОБА_13 може вдаритись іншою об касовий апарат та стіл, яким потерпіла була фактично огороджена з правого боку. Заслуговує на увагу і той факт, що як в суді першої так і в суді апеляційної інстанцій ОСОБА_6 не заперечувала, що розуміла суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачала їх суспільно небезпечні наслідки.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 винувата у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 1 ст. 125 КК України. Свої висновки із цього питання суд належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно дослідив і належним чином оцінив. Із даними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Засуджена ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо неї, однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях з огляду на положення ст.433 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що вирок апеляційного суду слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3