Справа № 263/394/22
Провадження № 1-кп/201/719/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000257 від 07.10.2014 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дзержинська (Торецьк) Донецької області, громадянина України, який має вищу освіту, одружений, утриманців не має, на момент вчинення злочину військовослужбовець строкової військової служби у в/ч НОМЕР_1 НГУ, на теперішній час військовослужбовець у в/ч НОМЕР_2 ЗСУ за контрактом у званні ст. солдат, посада - водій-електрик, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 12.11.2013 за № 224 солдата ОСОБА_3 , призваного на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено стрільцем навчального збору, зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 02.12.2013 за № 238 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду стрільця 2 відділення 2 взводу охорони роти охорони (з охорони спеціальних складів) вказаної військової частини.

Таким чином, ОСОБА_3 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.

У відповідності до ст.ст. 17, 65 Конституції України ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

В порушення наведених вище вимог законодавства, чітко знаючи та розуміючи зміст покладених на нього обов`язків з військової служби, проте діючи всупереч зазначеним обов`язкам, визначеним у статутах Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти встановленого порядку несення військової служби - нез`явленні вчасно на службу без поважних причин у разі звільнення з частини тривалістю понад один місяць, за наступних обставин.

На підставі розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.06.2014 за № 682 у зв`язку з ускладненням оперативної обстановки у м. Донецьк та з можливістю захоплення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі - НГУ) 29.06.2014 було здійснено виведення особового складу військової частини з пункту постійної дислокації у АДРЕСА_3 до пункту тимчасової дислокації у АДРЕСА_3 . Цього ж дня, 29.06.2014, частина військовослужбовців строкової служби, у тому числі й солдат ОСОБА_3 , були відправлені у звільнення з обов`язковим наступним прибуттям у пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 НГУ - за місцем постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 НГУ за адресою: АДРЕСА_3 , на строк до одного місяця.

У період з 10.07.2014 по 15.07.2014, більш точного часу встановлено не було, солдат ОСОБА_3 був повідомлений про необхідність прибуття у пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 НГУ - за місцем постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 НГУ за адресою: АДРЕСА_3 , не пізніше 21.07.2014.

Разом з тим, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем строкової служби, перебуваючи на посаді стрільця 2 відділення 2 взводу охорони роти охорони (з охорони спеціальних складів) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 12, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 21 липня 2014 року, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, вчинив нез`явлення вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 НГУ, яка тимчасово дислокувалася за адресою: АДРЕСА_3 , після звільнення з військової частини НОМЕР_1 НГУ.

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій умисел на нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, солдат ОСОБА_3 перебував поза межами військової частини НОМЕР_1 НГУ, знаходячись за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому, вільний час, який з`явився у солдата ОСОБА_3 у зв`язку із ухиленням від виконання обов`язків з військової служби шляхом на нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, останній використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України.

Під час незаконного перебування поза межами військової частини НОМЕР_1 НГУ солдат ОСОБА_3 до органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, органів військового управління, правоохоронних органів з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча мав об`єктивну можливість вчинити вказані дії та повернутись до виконання обов`язків з військової служби.

22 грудня 2014 року, солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_1 НГУ, за місцем її тимчасової дислокації за адресою: АДРЕСА_3 , та приступив до виконання обов`язків з військової служби, тим самим фактично припинивши вчинення ним зазначеного триваючого кримінального правопорушення.

Своїми умисним діями солдат ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке полягає у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин у разі звільнення з частини тривалістю понад один місяць, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 407 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

3. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечував.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують її особу.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

4.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які полягають у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин у разі звільнення з частини тривалістю понад один місяць, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, вірно.

5.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії нетяжкого злочину.

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, не встановлено.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з усіх обставин справи, думки прокурора, який просив призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України, наслідків вчиненого злочину (тяжкі наслідки не настали), позитивну характеристику з місця мешкання, враховуючи, що ОСОБА_3 є учасником бойових дій і на теперішній час захищає Україну від російської агресії за контрактом, за місцем служби характеризується позитивно, має нагороди і відзнаки за захист суверенітету і територіальної цілісності України, вчинивзлочин вперше, незважаючи на те, що він перебував у розшуку, вчинив злочин у 2014 році, коли не було внесено змін до ст. 75 КК України в частині заборони її застосовувати до злочинів, зокрема за ст. 407 КК України, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, а тому вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

6.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

7.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався. Клопотань про застосування запобіжного заходу не надходило, а тому враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, суд не вбачає підстав для його застосування.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Контроль за поведінкою засудженого ОСОБА_3 покласти на командира військової частини НОМЕР_2 за місцем проходження засудженим військової служби, а в разі його звільнення з військової служби на орган пробації за місцем проживання засудженого.

Запобіжний захід не застосовувався.

Витрати на проведення експертизи відсутні.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази відсутні.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1