ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1048/22 Номер провадження 11-кп/814/1914/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Полтава

-

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 грудня 2021 року за №0001285, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, із середньою освітою, безробітного, не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цивільні позови прокурора та потерпілої ОСОБА_11 задоволено й стягнуто з:

ОСОБА_9 - 30 886 гривень 90 копійок витрат на лікування ОСОБА_11 на користь Держави в особі Департаменту охорони здоров`я Полтавської міської ради;

ПАТ СК "Українська страхова група" - 15 210 гривень майнової шкоди та 760 гривень 50 копійок моральної шкоди на користь ОСОБА_11 ;

Представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ве САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» - 99 239 гривень 50 копійок моральної шкоди на користь ОСОБА_11 .

Вирішено питання щодо арешту майна та речового доказу.

За вироком місцевого суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 06 грудня 2021 року приблизно о 08 годині 50 хвилин, керуючи спеціалізованим вантажним самоскидом «Renault К460», н.з. НОМЕР_1 , на 334 км автодороги «М-03 «Київ-Харків-Довжанський» у напрямку від автодороги «М-22 «Полтава-Олександрія» в м. Київ, у порушення вимог п.12.3 ПДР України не врахував дорожню обстановку й дорожні умови, неправильно застосував прийоми керування транспортним засобом і вчинив зіткнення з перешкодою у вигляді: спеціалізованого вантажного фургона «Renault Master», НОМЕР_2 , та автомобіля «ВАЗ-2106», н.з. НОМЕР_3 , з причепом «ЛЕВ 183111», н.з. НОМЕР_4 , у результаті чого спричинив середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_11 , яка перебувала на проїзній частині біля двох останніх транспортних засобів.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд усупереч положенням ст.ст.75, 77 КК України звільнив обвинуваченого від відбування, як основного, так і додаткового покарання, та при призначенні покарання належним чином не врахував: спосіб вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України; те, що останній не розкаявся у вчиненні ДТП, намагаючись перекласти вину на інших осіб, не відшкодував потерпілій витрати на лікування, не визнав цивільні позови прокурора й ОСОБА_11 , за місцем проживання характеризується задовільно; думку потерпілої про призначення обвинуваченому суворого покарання; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_9 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора й представника потерпілого на підтримку апеляційної скарги прокурора, заперечення обвинуваченого та його захисника проти цієї апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги прокурора та дійшла висновку про те, що вона підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо: фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 , обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, ніким із учасників судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На підставі п.3 ч.1 ст.407, ч.2 ст.409, п.2 ч.1 ст.420 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у необхідності застосування більш суворого покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено покарання у вигляді: штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; виправних робіт на строк до двох років; арешту на строк до шести місяців; обмеження волі на строк до трьох років, з обов`язковим позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, його обставини, особу обвинуваченого, який не визнав винуватість, але зазначив про готовність компенсувати потерпілій витрати на лікування, вперше притягується до кримінальної відповідальності (т.1 а.п.206), здоровий, примусового лікування не потребує, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

З огляду на викладені вище обставини, а також те, що ОСОБА_9 раніше не притягувався не тільки до кримінальної, а й до адміністративної відповідальності (т.1 а.п.210), в їх сукупності, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у вигляді обмеження волі на строк, який є наближеним до максимальної межі, однак із можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_9 від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановлення якого є достатнім для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення. Проте в разі порушення ОСОБА_9 покладених на нього обов`язків він буде відбувати реальне покарання у вигляді обмеження волі.

Заборони застосування ст.75 КК України за умови невизнання обвинуваченим своєї вини КК України не містить. Окрім того, в матеріалах провадження відсутня інформація про те, що ОСОБА_9 не дотримувався належної процесуальної поведінки, не виконував покладені на нього обов`язки протягом більше ніж півтора року з моменту початку кримінального провадження щодо нього, а, отже, й прокурором не обґрунтовано, чому за таких обставин неможливо досягти мети основного покарання у разі звільнення обвинуваченого від відбування заходу примусу з випробуванням.

Посилання сторони обвинувачення на невідшкодування ОСОБА_9 шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з урахуванням наведених вище обставин у їх сукупності самі по собі не є достатньою підставою для зміни способу виконання основного покарання, оскільки для стягнення призначеного судом відшкодування законодавство передбачає інші правові заходи.

У матеріалах кримінального провадження відсутні й прокурором не наведено обставин, які би свідчили про неможливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства, й підстави вважати призначене обвинуваченому основне покарання із застосуванням приписів ст.ст.75, 76 КК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та явно несправедливим через м`якість.

Однак поряд із викладеним вище, місцевий суд, обґрунтовано прийнявши рішення про обрання ОСОБА_9 додаткового покарання, яке за санкцією ч.1 ст.286 КК України обов`язковим, не врахував те, що крім вирішення питання щодо виду покарання потрібно визначити необхідний і достатній розмір такого покарання, який би сприяв його меті.

Суд першої інстанції в ході вирішення цього питання не дав належної оцінки характеру й наслідкам допущених обвинуваченим порушень безпеки дорожнього руху, а саме тому, що обвинувачений, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, в нескладній дорожній обстановці, грубо порушивши положення ПДР України, вчинив зіткнення одночасно з двома транспортними засобами, що призвело до серйозного травмування ОСОБА_11 - заподіяння їй середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які спричинили тривалий розлад здоров`я та множинні переломи, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, багаточисленних переломів кісток лицевого скелету, переломів першого ребра справа й тіла грудини, перелому лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, правобічного пневмотораксу, забійних ран і саден шкіри голови, тулубу та кінцівок. Нехтування ОСОБА_9 елементарними правилами безпеки, порушенням яких він не надавав належної критичної оцінки, створювало реальну загрозу для життя, здоров`я й інших учасників дорожнього руху.

При цьому, в направленій до суду першої інстанції потерпіла просила позбавити обвинуваченого права керувати транспортними засобами на максимальний строк (т.1 а.п.214).

Так, ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення ОСОБА_9 додаткового покарання в справедливому розмірі негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що призначення обвинуваченому мінімального додаткового покарання не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню ОСОБА_9 та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення останньому невиправдано м`якого додаткового заходу примусу, який не є справедливим та пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу ОСОБА_9 .

За таких обставин, оскаржуваний вирок у частині призначення обвинуваченому покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні додаткового покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, вчинений хоча і з необережності, однак через безвідповідальне ігнорування обвинуваченим ПДР України та грубе порушення їх положень у нескладній дорожній обстановці, внаслідок чого він здійнив зіткнення одночасно з двома транспортними засобами та заподіяв потерпілій серйозне травмування у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень (множинних переломів, що спричинили тривалий розлад здоров`я), а також створював загрозу для життя, здоров`я інших учасників дорожнього руху, особу обвинуваченого, який вину не визнав, завдану злочином шкоду не компенсував потерпілій, не притягувався до кримінальної й адміністративної відповідальностей (т.1 а.п.206-210), до і на час вчинення кримінального правопорушення працював водієм підриємства (т.1 а.п.212-213), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (т.1 а.п.207-209), у березні 2022 року був учасником Новоселівської територіальної оборони (т.1 а.п.219), думку потерпілої про необхідність позбавлення ОСОБА_9 права керувати транспортними засобами на максимальний строк (т.1 а.п.250), відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що додаткове покарання обвинуваченому повинно бути призначене в межах санкції ч.1 ст.286 КК України не в мінімальному розмірі, а навпаки - більш наближене до максимальної межі, яке буде законним, справедливим і сприятиме меті покарання, тобто буде необхідним та достатнім для запобігання вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, як обвинуваченим, так й іншими особами, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Що стосується посилань прокурора на те, що місцевий суд звільнив ОСОБА_9 від відбування, як основного, так і додаткового покарання, то вони позбавлені підстав.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, перелік покарань, від відбування яких особу може бути звільнено на підставі ст.75 КК України, є вичерпним. Покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю до цього переліку не включено.

Згідно зі ст.77 КК України в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у вигляді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Зважаючи на те, що ч.1 ст.75 КК України передбачає звільнення від відбування лише основного покарання та звільнення від призначеного судом додаткового покарання за цією нормою не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку місцевого суду вказівки про те, що на підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій, зокрема, в судових рішеннях касаційного суду від 06 лютого 2020 року у справі №303/4650/17, 01 листопада 2019 року у справі №274/1321/17.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 28 березня 2023 року в частині призначення ОСОБА_9 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4