Номер провадження: 11-кп/813/1025/23
Справа № 501/3500/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2023 року у кримінальному провадженні №0000659, внесеному до ЄРДР 10.09.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Красноярськ, Російська Федерація, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , освіта середня спеціальна, не працює, не одружений, дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше судимий:

- 10.12.2014 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений з місць позбавлення волі 08.06.2018 р. за відбуттям строку покарання;

- 11.11.2022 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 2, 4 ст. 185, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України на строк 3 роки,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання на підставі ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту.

Цей вирок та вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.11.2022р., за яким ОСОБА_8 засуджений за ч. 2, 4 ст. 185, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України на строк 3 роки, виконувати самостійно.

До набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 10 березня 2023 року, продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 , 31.08.2022 р., у після обідній час, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , а саме біля супермаркету «Таврія-В», побачив під лавкою банківську картку AT «Ощадбанку» за № НОМЕР_2 жовтого кольору та на якій нанесено ім`я ОСОБА_10 , та яка належить потерпілій ОСОБА_11 , яка була нею загублена у вищевказаному місці під час відпочинку.

Банківська карта, згідно п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», п. 1.27 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, та є засобом доступу до банківського рахунку.

У ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення грошових коштів з банківського рахунку, доступ до якого здійснюється через вказану картку. Реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, таємно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, переслідуючи мету власної наживи, достовірно не знаючи, який баланс коштів на карті, усвідомлюючи, що за допомогою вказаної карти можливе здійснення торгівельних операцій без підтвердження PIN-коду, ОСОБА_8 взяв вказану банківську картку та з метою зняття готівки направився до магазину «Єва», що розташований за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Данченко, 1-К.

В подальшому, ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що при розрахунку банківською картою AT «Ощадбанк» не потрібно вводити PIN-код доступу до картки, здійснив на касі вказаного магазину зняття готівки з банківської картки на суму 800 гривень, шляхом здійснення двох платежів кожен по 400 гривень о 16 годині 54 хвилини та о 17 годині 00 хвилин, після покинув вказаний магазин.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , знаходячись біля магазину «Єва» за вищевказаною адресою, зустрів свого знайомого ОСОБА_12 , та для того, щоб не бути викритим, передав вказану банківську картку AT «Ощадбанк» № НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , який не був обізнаний про злочинні наміри ОСОБА_8 та попросив останнього здійснити зняття готівки з картки, при цьому не повідомивши його про дійсного власника цієї картки.

З метою зняття готівки, ОСОБА_8 разом із ОСОБА_12 попрямували до магазину «Єва», що розташований за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, 12/65-Н. у якому ОСОБА_12 , будучи не обізнаним про злочинність намірів ОСОБА_8 , та того ж дня о 17 годині 09 хвилин, будучи повідомленим ОСОБА_8 , що при розрахунку банківською картою AT «Ощадбанк» не потрібно вводити PIN- код доступу до картки, здійснив на касі вказаного магазину зняття готівки з банківської картки на суму 400 гривень, після чого покинув магазин, повернув банківську картку та передав 400 гривень ОСОБА_8 .

В подальшому, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, повернувся до магазину «Єва», що розташований за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, 12/65-Н, та достовірно знаючи, що при розрахунку банківською картою AT «Ощадбанк», не потрібно вводити PIN-код доступу до картки, приблизно о 17 год. 26 хв., на касі вказаного магазину здійснив зняття готівки з банківської картки на суму 400 гривень, після чого покинув вказаний магазин.

Далі, ОСОБА_8 , керуючись корисливим мотивом, спрямованим на таємне викрадення грошових коштів з банківського рахунку, доступ до якого здійснюється через банківську картку AT «Ощадбанк» № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_11 , попрямував до магазину «Vodaffone», що розташований за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру, 11 -А.

Перебуваючи у магазині «Vodaffone», ОСОБА_8 зустрів свого знайомого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та, маючи на меті зняття готівки з банківського рахунку НОМЕР_3 за допомогою банківської картки № НОМЕР_2 AT «Ощадбанк», ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_13 , здійснити поповнення рахунку абонентського номеру мобільного зв`язку НОМЕР_4 ПрАТ «ВФ Україна», що перебуває у користуванні ОСОБА_13 з метою подальшого переказу грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_12 . ОСОБА_8 , отримавши згоду від ОСОБА_13 , який не був обізнаний про протиправні наміри ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що при розрахунку банківською картою AT «Ощадбанк», не потрібно вводити PIN-код доступу до картки, того ж дня, в період часу з 18 години 53 хвилини по 19 годину 01 хвилину, здійснив вісім транзакцій з оплати за мобільний зв`язок, поповнивши рахунок абонентського номеру НОМЕР_4 ПрАТ «ВФ Україна» на суму 3 670 гривень.

Після чого ОСОБА_13 на прохання ОСОБА_8 перерахував вказані грошові кошти у сумі 3 670 гривень на банківську картку банка «ПУМБ» № НОМЕР_5 , яка належить ОСОБА_12 , який в свою чергу зняв готівкою вказану суму у терміналі AT «Райффайзен Банк», що розташований за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 го Травня, 11, та передав їх ОСОБА_8 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_8 завдав ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 5 270 гривень.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок суду незаконний та підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, та у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- районний суд, ухвалюючи вирок, безпідставно застосував до обвинуваченого норми ст. 69 КК України;

- судом першої інстанції невірно визначено чотири обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, наявність батька похилого віку з інвалідністю, однак зазначені судом обставини жодним чином не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину як того вимагає ст. 69 КК України;

- судом належним чином не надано оцінки досудовій доповіді з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до даних якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як дуже високий.

На підставі наведеного, прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 , повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апеляційних скарги прокурора стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченим, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання

та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 листопада 2020 року в справі № 370/2596/18 (провадження № 51-3884 км 20).

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за яким компрометуючої інформації немає, здійснює догляд за батьком інвалідом 2-ї групи, який постійно потребує сторонньої допомоги (а.с.40-42), згідно довідок КНП «Чорноморська лікарня» на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває(а.с.44); фактичні обставини -щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, наявність батька похилого віку з інвалідністю, також суд зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та на підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік. Висновок суду про необхідність обрання обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України належно вмотивований. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу на конкретні обставини кримінального правопорушення, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_8 , 31.08.2022 р., у після обідній час, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2, а саме біля супермаркету «Таврія-В», побачив під лавкою банківську картку AT «Ощадбанку» за № НОМЕР_2 жовтого кольору та на якій нанесено ім`я ОСОБА_10 , та яка належить потерпілій ОСОБА_11 , яка була нею загублена у вищевказаному місці під час відпочинку. Після чого, у ОСОБА_8 , виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення грошових коштів з банківського рахунку, тобто вказаний злочин не був заздалегідь спланованим обвинуваченим та ним не здійснювались дії щодо підготовки до його вчинення. Тобто встановлені обставини свідчать про дуже низьку суспільну небезпеку дій обвинуваченого. При цьому, нанесені збитки потерпілій були компенсовані обвинуваченим у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 досить переконливо свідчив, що усвідомив власну протиправну поведінку, зробив для себе висновки та має намір виправитись і не вчиняти нових злочинів.

Слід також звернути увагу, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 добросовісно виконував обов`язки, покладені на нього, а стороною обвинувачення не було зафіксовано порушень умов застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Крім того, прокурором у судовому засіданні не надано жодних доказів того, що обвинувачений з моменту вчинення інкримінованого епізоду злочинної діяльності, після якого минув майже рік, вчиняє нові кримінальні чи адміністративні правопорушення, тобто приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки.

Щодо безпідставного врахування судом обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченому - щире каяття, апеляційний суд звертає увагу, що виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Матеріали справи свідчать, що обвинувачений під час досудового розслідування сприяв розкриттю кримінального правопорушення, оскільки повідомив обставини вчинення злочину для його повного розкриття, приймав участь у слідчих діях, Під час судового розгляду кримінального провадження визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, та справу у суді першої інстанції вирішено за скороченою процедурою із застосуванням ч. 3 ст. 349 КПК України, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажав виправити ситуацію, що склалася.

Крім цього, цілком обґрунтовано визнано місцевим судом обставину, яка пом`якшує покарання - відшкодування завданого збитку потерпілій. Так, за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено наявність відповідних доказів відшкодування обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілій завданої їй шкоди. Зі змісту заяви потерпілої ОСОБА_11 , поданої слідчому під час досудового розслідування, убачається, що заподіяна їй шкода відшкодована у повному обсязі, що свідчить про те, що обвинувачений намагається виправити ситуацію, що склалась (а.с.43). Крім того, апеляційний суд констатує, що потерпіла на має жодних претензій до обвинуваченого, оскільки не з`явилась до суду на виклик, відповідно не мають бажання суворого переслідування обвинуваченого та цивільного позову не заявляла.

Відшкодування завданої шкоди, яке, поміж іншого, є самостійною пом`якшуючою покарання обставиною, визначеною пунктом 2 частини 1 статті 66 КК України, однак може додатково свідчити про розкаяння винної особи.

Крім того, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, були встановлені під час досудового розслідування та зазначені в обвинувальному акті, який був складений слідчим та затверджений прокурором.

Також, слід зазначити, що відповідно до положень ст. 314-1 КПК України досудова доповідь представника уповноваженого органу з питань пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також для прийняття судового рішення про міру покарання, та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень, а тому доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині є неспроможними.

Незважаючи на наявність судимостей, у тому числі за корисливі злочини, апеляційний суд не вважає, що ОСОБА_8 не заслуговує покарання із застосуванням ст. 69 КК України, оскільки обвинувачений поніс заслужене покарання за свої злочинні вчинки і вони не можуть переслідувати його все життя.

За таких обставин, приймаючи до уваги враховані судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання; дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема, і встановлені апеляційним судом, які є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, зважаючи на принцип індивідуалізації покарання, відношення до вчиненого, що в цілому не спростовує правильності висновків суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для застосування більш суворого покарання.

На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Стороною обвинувачення не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та могли б свідчити про несправедливість призначеного покарання.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11 січня 2023 року у кримінальному провадженні №0000659, внесеному до ЄРДР 10.09.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3