ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2023 року

м. Київ

справа № 369/1256/20

провадження № 51-1776км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000228, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком районного суду ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто на його корить з ОСОБА_9 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, в решті позовних вимог відмовлено. Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду 22 квітня 2017 року приблизно о 10:50 ОСОБА_9 , керуючи автобусом «БАЗ-А079.19» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) рухався в крайній лівій смузі по автомобільній дорозі «Київ-Одеса» в межах населеного пункту - смт Чабани (Києво-Святошинський район Київської області) в напрямку м. Одеса, та в порушення п. 1.5, пп. «б» п. 2.3 правил дорожнього руху, не був уважним під час керування, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, в результаті чого, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.2 та розміткою 1.14.1 правил дорожнього руху, грубо ігноруючи зупинку інших транспортних засобів перед ним, які знаходились в сусідніх смугах руху, порушуючи п. 18.4 вказаних правил, не зменшив швидкість та не зупинився перед переходом, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_10 , яка переходила дорогу по нерегульованому пішохідному переходу. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала множинні тілесні ушкодження скелету та внутрішніх органів, від яких померла в кареті швидкої допомоги.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, частково задовольнив апеляційну скаргу представника потерпілого, вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінив, збільшивши суму відшкодування моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 до 1 000 000 грн. В решті вирок залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення призначивши ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і звільнити останнього від цього покарання на підставі положень ст. 75 КК. Вказує, що за наявності обставин, визначених у ст. 69-1 КК, судом безпідставно не було застосовано положення вказаної статті, а також не враховано інші обставини, що на думку захисника, можуть пом`якшувати покарання. Крім того, захисник вважає необґрунтованим рішення апеляційного суду в частині збільшення розміру стягнення моральної шкоди на користь потерпілого та просить його зменшити до 500 000 грн.

У запереченнях на касаційну скаргу захисника, представник потерпілого просить залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Потерпілий, його представник і прокурор заперечували проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються, тому колегія суддів в цій частині судові рішення не перевіряє.

Доводи захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість та безпідставне незастосування положень статей 69-1 та 75 КК є неспроможними.

Так, згідно з приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При визначенні ступеню тяжкості кримінального правопорушення суд з`ясовує, насамперед, питання про те, до якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_9 слідує, що місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дотримався загальних засад призначення покарання та навів у вироку підстави обрання його розміру. При цьому суд поклав в основу вироку і включив до мотивування призначеного покарання ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні, тобто врахував їх як такі, що були дійсно встановлені. Водночас суд урахував всі обставини, що були підставою обрання конкретного покарання, в їх сукупності.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, яке згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким, а санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_9 покарання, дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд узяв до уваги, що засуджений вчинив необережний тяжкий злочин, врахував обставини дорожньо-транспортної пригоди та характер допущених ОСОБА_9 грубих порушень правил дорожнього руху, наслідками яких стала смерть потерпілої, котра перетинала проїзну частину дороги по пішохідному переходу без порушення вищевказаних правил. Також суд урахував сталі соціальні зв`язки засудженого, його стан здоров`я, щире каяття та добровільне відшкодування завданої майнової шкоди.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, що полягало у відвертому осуді ОСОБА_9 своєї протиправної поведінки. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Зваживши на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_9 слід призначити покарання, яке належить відбувати реально, та не знайшов підстав для застосування до останнього вимог ст. 75 КК, оскільки для цього не було встановлено достатніх умов.

Таким чином суд урахував усі обставини, які за законом мають правове значення і, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК покарання в межах санкції вказаної норми у виді позбавлення волі на строк 6 років, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання внаслідок суворості, та залишив рішення суду першої інстанції без зміни в цій частині.

В ухвалі апеляційний суд детально проаналізував доводи захисника, які є аналогічними наведеним у його касаційній скарзі, та погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання або звільнення від його відбування з випробуванням.

З огляду на сукупність наведених вище обставин, а також допущених засудженим грубих порушень правил дорожнього руху, у результаті чого його дії спричинили незворотну втрату найвищої соціальної цінності - життя людини, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_9 покарання у зазначеному виді й розмірі таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Воно є справедливим, пропорційним та співрозмірним вчиненому. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Доводи захисника про наявність підстав для застосування положень ст. 69-1 КК є також безпідставними.

Так, безумовною підставою для призначення покарання відповідно до цієї норми є встановлення трьох складових: 1) наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК; 2) відсутності обставин, що обтяжують покарання; 3) визнання обвинуваченим своєї вини.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що суд не встановив обставин, що обтяжують покарання, а обставиною, що пом`якшує покарання, визнав щире каяття засудженого (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК).

Що стосується передбаченого у п. 2 ч. 1 ст. 66 КК добровільного відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, то суд такого факту не встановив. Отже, достатніх підстав, необхідних для пом`якшення покарання відповідно до зазначеної норми закону в даному кримінальному провадженні немає.

Таким чином у касаційній скарзі захисник не зазначив обставин та даних про особу ОСОБА_9 , які б свідчили про необхідність призначення більш м`якого покарання, зокрема із застосуванням ст. 69-1 КК, та про можливість його виправлення без відбування покарання.

Що стосується доводів захисника про невмотивованість рішення апеляційного суду в частині збільшення розміру моральної шкоди на користь потерпілого, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Виходячи зі змісту 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми ЦПК.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції дотримався вказаних вимог закону при перегляді вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_7 заявив цивільний позов про стягнення з засудженого матеріальної та моральної шкоди, який місцевим судом було задоволено частково.

Зокрема, у зв`язку з відшкодуванням ОСОБА_9 під час розгляду кримінального провадження заподіяної матеріальної шкоди в повному обсязі, в цій частині позову було відмовлено. Стягнуто із засудженого на користь потерпілого 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Переглянувши кримінальне провадження в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду про відшкодування на користь потерпілого моральної шкоди взагалі не мотивоване, крім вказівки про дотримання принципу розумності та справедливості.

При цьому зазначив, що місцевий суд при визначенні розміру завданої моральної шкоди належним чином не врахував, що ОСОБА_10 , будучи людиною молодого віку, загинула в результаті злочинних дій ОСОБА_9 . Після смерті ОСОБА_10 , котра була єдиною дитиною в родині, її матір - ОСОБА_11 від сильних душевних страждань почала страждати психічними розладами, в результаті чого проходила ряд стаціонарних лікувань в медичних закладах і потребує подальшого догляду та лікування. Крім того, для потерпілого ОСОБА_7 смерть дитини та, як наслідок - порушення психічного здоров`я дружини, також завдали сильних душевних страждань.

З урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, які переживає потерпілий через невідворотність трагічних наслідків, суд апеляційної інстанції, дотримуючись принципу розумності та справедливості, обґрунтовано збільшив розмір відшкодування моральної шкоди останньому.

Таким чином, рішення апеляційного суду в частині збільшення розміру стягнення моральної шкоди відповідає вимогам ст. 1167 ЦК, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілого.

З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції та підстави вважати його необґрунтовано завищеним, відсутні, а тому твердження захисника про протилежне є безпідставними. Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_12 ОСОБА_3