Ухвала

13 липня 2023 року

м. Київ

справа № 751/3856/21

провадження № 51-88 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про передачу на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у кримінальному провадженні за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року про повернення апеляційної скарги на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 6 грудня 2022 року, якою продовжено обраний щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 2 лютого 2023 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 6 грудня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 2 лютого 2023 включно.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, обвинувачений ОСОБА_8 оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року повернуто апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новозаводського районного суду міста Чернігова від 6 грудня 2022 року.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Разом з тим указує, що ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги є необґрунтованою, оскільки судове рішення він отримав 12 грудня 2022 року і відповідно до положень ч. 3 ст. 395 КПК з цього моменту обчислюється строк апеляційного оскарження, тому вважає, що ці строки ним не пропущені.

Позиції інших учасників судового провадження

Від прокурора у кримінальному провадженні надійшли заперечення, у яких він просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін. Зазначає, крім іншого, що у цьому кримінальному провадженні 6 лютого 2023 року ухвалено обвинувальний вирок, яким обвинуваченому продовжені строки тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

У судовому засіданні:

- прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду відповідно до частини 2 статті 434-1 КПК.

- захисник підтримав клопотання прокурора в частині необхідності передачі кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Кримінального касаційного суду, однак вважає правильною позицію, відповідно до якої ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню;

- представник потерпілого повністю підтримав клопотання прокурора.

У клопотанніпро передачу кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду відповідно до частини 2 статті 434-1 КПК прокурор ОСОБА_5 посилається на необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 квітня 2021 року (справа № 405/1328/20, провадження № 51- 2855 км 20) та від 30 березня 2023 року (справа № 487/1428/21, провадження № 51-2029км21), у яких колегія суддів, дійшовши висновку про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у відкритті провадження/повернув апеляційну скаргу сторони захисту/ на ухвалу місцевого суду про продовження строку тримання під вартою, скасувала рішення суду апеляційної інстанції і призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Водночас прокурор вважає правильною позицію, викладену у рішеннях Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 квітня 2023 року (справа № 389/525/19, провадження № 51-2451 км 20, справа № 753/7745/18, провадження № 51-4100 км 19) та від 17 листопада 2022 року (справа № 369/16394/20, провадження № 51-102 км22), у яких колегія суддів дійшла висновку про те, що хоча оскаржуване рішення апеляційного суду й було ухвалено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, його скасування з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції не зможе забезпечити відновлення прав та інтересів сторони захисту, адже предметом апеляційного оскарження сторони захисту є рішення місцевого суду, термін дії якого сплинув і яке на даний час не має правового значення, залишила касаційну скаргу сторони захисту без задоволення.

Мотиви Суду

Розглянувши клопотання прокурора, Суд вважає, що воно підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Згідно із ч. 6 ст. 13 вказаного Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 1 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає таке кримінальне провадження на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї палати або у складі такої палати.

За результатом вивчення кримінального провадження щодо ОСОБА_8 з урахуванням доводів поданої касаційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу апеляційного суду про повернення його апеляційної скарги необхідно передати на розгляд Першої палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ст. 370 КПК).

Відповідно до ч. 5 ст. 331 КПК ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Згідно з п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення;

Частиною 3 статті 395 КПК передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 6 грудня 2022 року, не дотримався вищезазначених вимог процесуального закону.

Так, як убачається зі змісту ухвали Чернігівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого на ухвалу місцевого судубуло повернуто обвинуваченому на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК, у зв`язку з тим, що апеляційна скарга подана після закінчення строку апеляційного оскарження та особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку.

Водночас з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 отримав копію рішення місцевого суду 12 грудня 2022 року, про що свідчить відповідна розписка з ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», у якій останній утримувався.

З матеріалів провадження також убачається, що апеляційну скаргу ОСОБА_8 подав 16 грудня 2022 року, тобто із дотриманням строку, зазначеного у п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК, оскільки для нього, як для особи, яка перебувала під вартою, строк апеляційного оскарження обчислювався з 12 грудня 2022 року, коли він отримав оскаржуване рішення.

Наведене залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції і його посилання на положення п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК при відмові у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу місцевого суду в даному провадженні не можна визнати обґрунтованим.

Отже, допущене апеляційним судом порушення КПК (ст. 395, 399 ) у контексті ч. 1 ст. 412 КПК, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначене перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване рішення.

Фактично за аналогічних обставин у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 20 квітня 2023 року (справа № 389/525/19, провадження № 51-2451км20) при розгляді касаційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року про повернення його апеляційної скарги на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2022 року, колегія суддів, дійшовши висновку про недотримання суддею апеляційного суду вимог пункту 1-1 ч. 2 та ч. 3 ст. 395 КПК при ухваленні оскаржуваного судового рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки таке порушення перешкодило цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та є підставою для його скасування відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишила без задоволення, а ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року - без зміни.

Таке рішення колегія суддів мотивувала тим, що згідно з положеннями ст. 197 КПК термін дії ухвали слідчого судді або суду про продовження строку тримання особи під вартою у кримінальному провадженні обмежується цим строком, після закінчення якого в разі подання відповідного клопотання стороною обвинувачення слідчий суддя або суд знову вирішують питання про продовження цього запобіжного заходу в передбаченому законом порядку. Водночас в подальшому ухвалами Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_9 неодноразово продовжувався обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою. Востаннє цей запобіжний захід ухвалою місцевого суду від 21 лютого 2023 року за клопотанням прокурора був продовжений йому до 21 квітня 2023 року.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів у кримінальному проваджені щодо ОСОБА_9 дійшла висновку, що хоча оскаржувану ухвалу апеляційного суду і було постановлено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, її скасування з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції не зможе забезпечити відновлення прав та інтересів обвинуваченого, адже предметом апеляційного оскарження є рішення місцевого суду термін дії якого сплинув і яке на даний час не має правового значення. Відтак розгляд вказаної апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не зможе забезпечити виконання завдань кримінального провадження визначених кримінальним процесуальним законом.

Проте колегія суддів вважає, що такий підхід суперечить загальним засадам кримінального судочинства, передбаченим пунктами 1, 2, 3, 5, 13, 14, 15, 17 ч. 1 ст. 7 КПК.

Відповідно до положень, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, наявність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою у цьому випадку для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

При цьому на стадії касаційного розгляду, з огляду на вищезазначені обставини, у суду наявний предмет касаційного перегляду, оскільки судом встановлено, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням ч. 1 ст. 412 КПК. Питання про те, чи буде предмет перегляду на стадії апеляційного розгляду не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Водночас практика, коли суд касаційної інстанції при наявності обґрунтованих підстав для скасування судового рішення, мотивуючи своє рішення відсутністю процесуальної перспективи розгляду такого кримінального провадження на стадії апеляційного перегляду, залишає незаконне рішення без змін:

- нівелює можливість реалізації права обвинуваченого на оскарження рішення щодо обрання чи продовження йому запобіжного заходу в порядку, передбаченому КПК, оскільки у будь-якому разі, з огляду на практику Верховного Суду у справі № 389/525/19, таке рішення навіть при наявності істотного порушення КПК не буде скасовано, а особа, права якої порушено, не зможе отримати навіть мінімальної юридичної сатисфакції у вигляді скасування незаконного рішення;

- може породити сталу практику судів апеляційної інстанції немотивованих відмов у відкритті провадження чи повернення апеляційної скарги, з огляду на те, що (з урахуванням зазначеної практики Верховного Суду) у будь-якому разі їхнє судове рішення буде залишено без змін.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 КПК від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 Конституційний Суд України, окрім іншого, зазначив таке.

У Конституції України зазначено, що Україна є, зокрема, демократична, правова держава (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі „Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§ 63).

Забезпечення права на свободу та особисту недоторканність є також однією з засад кримінального провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Кодексу і полягає в тому, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених Кодексом.

Право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

Згідно з Основним Законом України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55).

Конституційний Суд України зазначає, що утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Реалізація права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів має відповідати також вимозі стосовно доступності правосуддя, про що зазначено в актах міжнародного права - Загальній декларації прав людини 1948 року (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 14), Конвенції (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 1985 року (пункт 4).

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України, розглядаючи питання апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, зокрема, у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної і касаційної інстанцій; перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбаченого пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, слід розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції, якому відповідає обов`язок цього суду переглянути по суті справу у спосіб всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів з урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Забезпечення права на апеляційний перегляд справи - одна з конституційних засад судочинства - спрямоване на гарантування ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина з одночасним дотриманням конституційних приписів щодо розумних строків розгляду справи, незалежності судді, обов`язковості судового рішення тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав-учасниць засновувати апеляційні або касаційні суди; там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (§ 25 рішення у справі „Delcourt v. Belgium" від 17 січня 1970 року та § 65 рішення у справі „Hoffmann v Germany" від 11 жовтня 2001 року). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (§ 57 рішення у справі „Ashingdane v. the United Kingdom" від 28 травня 1985 року, § 96 рішення у справі „Krombach v. France" від 13 лютого 2001 року).

Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції, як складової права на судовий захист, можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини і громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема дасть можливість відновлювати порушені права і свободи особи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції.

Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 27 вересня 2006 року № Rec (2006) 13 державам-членам щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, умов, в яких воно має відбуватися, та про заходи забезпечення гарантій проти зловживань, якими визначено детальні стандарти щодо права на оскарження: „18. Будь-яка особа, що її утримують під вартою, як і будь-хто, щодо кого ухвалюється рішення стосовно продовження такого утримання або стосовно альтернативних заходів, повинна мати право оскаржити таке рішення та по ухваленні цього рішення повинна бути поінформованою про наявність такого права. 19. [1] Утримувана під вартою особа повинна мати самостійне право невідкладно звернутись до суду в питанні правомірності утримування її під арештом. [2] Це право може бути забезпечено у спосіб періодичного перегляду питання про утримання під вартою, що дозволяє порушити будь-яку проблему, пов`язану з таким зверненням".

Неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.

Наведене узгоджується з частиною четвертою статті 5 Конвенції щодо права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Крім того, можливість апеляційного оскарження та перегляду апеляційним судом рішення про тримання під вартою, ухваленого судом першої інстанції, має на меті, насамперед, уникнення свавільного позбавлення свободи.

З урахуванням вищенаведеного колегія судів дійшла іншого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, ніж викладений у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду від 20 квітня 2023 року (справа № 389/525/19, провадження № 51-2451км20) у складі колегії суддів з цієї ж палати, оскільки вважає, що у випадку, коли судом апеляційної інстанції, з порушенням п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК), було постановлено ухвалу про повернення апеляційної скарги, така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК).

Тому з метою забезпечення єдності судової практики вбачає за необхідне частково задовольнити клопотання прокурора та передати провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року на розгляд Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Клопотання прокурора ОСОБА_5 задовольнити частково.

Кримінальне провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року про повернення апеляційної скарги на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 6 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 передати на розгляд Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3