Справа №591/6829/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/245/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

19 липня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6829/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 10.08.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець республіки Туркменістан, громадянина Туркменістану, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок суду, застосувати ст. 69 КК і призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати т/з строком на три роки, звільнивши його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на один рік та покладенням обов`язків на підставі ст. 75, 76 КК, а також зменшити розмір сум, які підлягають стягненню на користь потерпілих в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, оскільки суд першої інстанції не врахував думку потерпілих, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності у сфері безпеки дорожнього руху не притягувався, за місцем навчання та проживання характеризується позитивно, має матір, є іноземцем, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував заподіяні злочином збитки. Його підзахисний їхав з невеликою швидкістю, а потерпілий не був пристебнутий паском безпеки у зв`язку із чим вилетів через лобове скло та отримав травму голови. Крім того, ОСОБА_11 під час досудового розслідування не був забезпечений перекладачем, що вказує на порушення його права на захист.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 10.08.2021 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати т/з строком на три роки. Стягнуто на користь ОСОБА_12 700 000,00 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 37 800 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_13 600 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 33 000 грн витрат на правову допомогу; на користь держави судові витрати в сумі 18 960,20 грн. Стягнуто з ПАТ «Української пожежно-страхової компанії» на користь ОСОБА_14 56 676 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3000 грн витрат на поховання, а також 51 441 грн на спорудження надгробного пам`ятника.

Згідно вироку, 23.08.2020 близько 05:04 ОСОБА_11 , керуючи автомобілем BMW 520, н. з. НОМЕР_1 , рухаючись вул. Миру в напрямку Сумського державного університету, при наближенні до перехрестя з вул. Охтирська, яка є головною дорогою, порушив вимоги п. 2.3, 16.11, 31.4.5 ПДР, виїхав на перехрестя з головною дорогою і не надав переваги у русі автомобілю ГАЗ 3302 СПГ, н. з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_15 , який в цей час рухався вул. Охтирською в напрямку вул. Харківської, що призвело до зіткнення та перекидання автомобіля ГАЗ. Внаслідок ДТП ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місті пригоди. Допущені водієм ОСОБА_11 порушення вимог п. 16.11 ПДР знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець; подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany), а у іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

У справі «Смірнов проти України» (рішення від 08.11.2005) ЄСПЛ зазначив, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції; саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»).

Будучи неодноразово належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_16 в судове засідання не з`явились, з клопотанням про відкладення розгляду кримінального провадження не звертались, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутності обвинуваченого та його захисника, участь яких не є обов`язковою, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону (ч. 4 ст. 405 КПК).

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються. При цьому після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винними у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, погодився з фактичними обставинами кримінального провадження та надав вичерпні пояснення з приводу обвинувачення, тому суд першої інстанції, керуючись ст. 349 КПК, цілком обгрунтовано обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_11 та даними щодо його особи.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_16 про порушення права на захист ОСОБА_11 під час досудового розслідування, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки постановою старшого слідчого СВ СВП ОСОБА_17 23.08.2020, тобто в день вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_11 було залучено перекладача, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_11 складений державною мовою із перекладом на російську.

В ході судового розгляду ОСОБА_11 також був забезпечений перекладачем, про порушення його права користуватися допомогою перекладача під час досудового розслідування останній не зазначав, а тому будь-які докази на порушення права ОСОБА_11 на захист відсутні.

Є безпідставними і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_16 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75, 76 КК, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_11 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі його захисника.

Крім того, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, як зазначалось вище, охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався в повному обсязі вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким необережним злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є студентом, за місцем проживання на навчання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває. При цьому суд також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданих злочином збитків, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин. Разом з цим, судом також враховані і незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті людини.

Колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав як для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання (ст. 69 КК), так і для звільнення останнього від відбування покарання з випробовуванням (ст. 75 КК), а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення ОСОБА_11 покарання у мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування т/з строком на три роки.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання захисника на те, що ОСОБА_11 до адміністративної і кримінальної відповідальності у сфері безпеки дорожнього руху не притягувався, характеризується позитивно, має матір, є іноземцем, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував заподіяні злочином збитки, хоча і мають місце, але враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому потерпілі щодо виду і розміру покарання покладалися на розсуд суду.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги захисника щодо зменшення розміру стягнення моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Так, відповідно ч. 5 ст. 128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом; якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, а згідно ч. 1 ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи (ст. 1167 ЦК).

Згідно положень ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції врахував рівень фізичного болю та душевних страждань потерпілих, які втратили рідну людину (сина та брата), а також виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, обставин вчинення кримінального правопорушення, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_12 моральної шкоди в сумі 700 000 грн, потерпілої ОСОБА_13 моральної шкоди в сумі 600 000 грн, задовольнивши частково таким чином заявлений потерпілими позов в цій частині.

На думку колегії суддів, враховуючи характер та обсяг страждань потерпілих, тяжкість вимушених змін у її житті, які є очевидними, висновок суду щодо визначеного грошового відшкодування моральної шкоди, є законним, справедливим і обґрунтованим.

Щодо стягнених витрат на правову допомогу, то колегія суддів враховує, що у відповідності ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, а гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Згідно правового висновку, викладеного в п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 (справа № 755/9215/15-ц), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Судом першої інстанції враховані наведені положення закону та з урахуванням фактично наданих адвокатом ОСОБА_9 послуг потерпілим ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , часу, витраченого адвокатом на надання послуг, значення справи для сторін цілком обгрунтовано стягнуто з обвинуваченого витрати на правову допомогу, заявлену цивільними позивачами, як такі, що понесені ними та документально підтверджені.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 10.08.2021 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4