УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 травня 2023 року

м. Київ

справа № 759/6428/18

провадження № 51-2605ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 1 лютого 2023 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3

ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправдано за недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.

Київський апеляційний суд ухвалою від 1 лютого 2023 року залишив указаний вирок місцевого суду без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він відповідно до наказу від 31 серпня 2007 року № 29к був призначений на посаду тренера-викладача Дитячо-юнацької спортивної школи № 26 Святошинського району м. Києва (проспект Леся Курбаса, 10-Д). Будучи проінформованим про те, що згідно з

п. 31 Положення про дитячо-юнацьку спортивну школу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2008 року № 993, тренером-викладачем спортивної школи може бути особа, що має високі моральні якості, вищу освіту за спеціальністю фізична культура і спорт та ступенем «бакалавр» чи «магістр», та не маючи вищої професійної освіти, з метою подальшого перебування на посаді у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, ОСОБА_4 звернувся до особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з проханням посприяти скорішому отриманню ним офіційного документу, що підтверджує факт наявності в нього вищої освіти, без проходження відповідного навчання. Коли зазначена особа погодилась допомогти ОСОБА_4 , то останній, з метою виконання свого злочинного умислу, в невстановлені слідством час та місці, повідомив їй власні персональні дані, необхідні для внесення до документів про отримання вищої освіти, чим вчинив пособництво в підробленні документа, який видається державною установою та надає права, отримавши в подальшому завідомо підроблені диплом спеціаліста з додатком Національного університету фізичного виховання і спорту за спеціальністю «Олімпійський та професійний спорт» за кваліфікацією «Тренер з футболу, викладач фізичного виховання і спорту» серії КВ № 33712457 від 25 квітня 2008 року.

Потім ОСОБА_4 у невстановлений досудовим розслідуванням час протягом

2008 року, знаходячись в приміщенні Дитячо-юнацької спортивної школи № 26 Святошинського району м. Києва, використав завідомо підроблений документ, а саме: диплом спеціаліста з додатками Національного університету фізичного виховання і спорту за спеціальністю «Олімпійський та професійний спорт» з кваліфікацією «Тренер з футболу, викладач фізичного виховання і спорту» серії КВ №33712457 від 25 квітня 2008 року, надавши його до відділу кадрів, з метою забезпечення свого подальшого перебування на посаді тренера-викладача даної дитячо-юнацької спортивної школи.

Згідно з інформацією, наданою Національним університетом фізичного виховання і спорту України, лист від 16 березня 2018 року № 004-328, диплом про вищу освіту на ім`я ОСОБА_4 не видавався, а також згідно з відомостями Міністерства освіти і науки України, лист від 16 січня 2018 року №1/11-460, відомості про диплом НОМЕР_1 , виготовлений на ім`я ОСОБА_4 , у Єдиній державній електронній базі з питань освіти ДП «Інфоресурс» відсутні.

Дії ОСОБА_4 було кваліфіковано за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3

ст. 358 КК, як вчинення пособництва у підробленні документа, який видається державною установою та надає права, з метою його подальшого використання та використання завідомо підробленого документу.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Вказує, що всупереч ст. 94 цього Кодексу цей суд не надав обґрунтованої оцінки доказам з точки зору належності та допустимості, внаслідок чого дійшов висновку про недоведеність вчинення

ОСОБА_4 кримінальних правопорушень. Посилається на практику Верховного Суду і зазначає, що всі докази у даному кримінальному провадженні було отримано Службою Безпеки України (далі-СБУ) у відповідності до Закону України «Про Службу безпеки України». Вказує на наявність суперечностей між мотивувальною та резолютивною частинами вироку.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК визначено, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як регламентовано п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності виннуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого

в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Як убачається з наявних у суду матеріалів за скаргою, суд першої інстанції за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши докази відповідно до ст. 94 КПК із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК, не знайшло свого підтвердження, оскільки стороною обвинувачення не надано достатніх та допустимих доказів для доведення причетності ОСОБА_4 у вчиненні цих кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, вважав за необхідне виправдати обвинуваченого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.

Мотивуючи своє рішення, місцевий суд зазначив, що відповідно до ст. 214 КПК

(в редакції Закону України від 16 березня 2018 року) слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з цього реєстру.

Однак під час судового розгляду суд встановив, що зазначених вимог закону органом досудового розслідування дотримано не було.

Так, відомості про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення внесено до ЄРДР 11 квітня 2018 року. Водночас документи, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_5 , а саме: особова картка ОСОБА_4 № 15, постанова кабінету Міністрів України від 5 листопада 2008 року № 933, акт службового розслідування особової справи тренера-викладача ОСОБА_4 від

15 грудня 2017 року, Статут Дитячо-юнацької спортивної школим. Києва

2007 та 2012 років № 26, а також копії його заяви від 28 серпня 2007 року про прийняття на роботу тренером - викладачем Дитячо-юнацької спортивної школи

№ 26 м. Києва, паспорт громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_4 , згода на збір та обробку персональних даних від 23 грудня 2011 року, посвідчення про кваліфікаційну категорію тренера-викладача зі спорту від 20 жовтня 2015 року № 442, диплом з додатками, довідка від 9 жовтня 2007 року № 3/750 та особисті медичні книжка та картка, завірені Дитячо-юнацькою спортивною школою № 26 м. Києва

2 березня 2018 року, зібрано за місяць до внесення відомостей до ЄРДР. У тому числі 14 та 20 березня 2018 року ГУ СБУ в м. Києві було надіслано запит на адресу Національного університету фізичного виховання і спорту України та Київський університет ім. Б. Грінченка щодо надання інформації стосовно підтвердження (спростування) факту навчання ОСОБА_4 у вказаних закладах.

Крім того, з моменту внесення відомостей в ЄРДР (11 квітня 2018 року) і до затвердження прокурором обвинувального акта (27 квітня 2018 року) жодних слідчих (розшукових) дій для встановлення місця знаходження оригіналу диплому та додатку до нього, а також щодо вчинення ОСОБА_4 пособництва у підробленні документу, органом досудового розслідування не вчинялось, інформація та документи, надані СУ СБУ в м. Києві та Київській області додатково не перевірялись.

Також, судом було досліджено лист Міністерства молоді та спорту України від 6 червня 2018 року № 4278/4.5, згідно якого, вимоги пунктів 31, 40, 42, 46, 48 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2008 року № 993 не поширюються на правовідносини, які склалися до 26 листопада 2008 року і не розповсюджуються на осіб, які вже працювали на момент її прийняття, а тому підстав для звільнення ОСОБА_4 з посади тренера-викладача, на яку він був призначений наказом від 31 серпня 2007 року та (який відповідно до обвинувального акта обвинувачується у вчиненні пособництва у підробленні документу та його подальшому використанні з метою уникнути звільнення

з посади тренера-викладача після затвердження постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2008 № 993 "Положення про дитячо-юнацьку спортивну школу"), не було.

Отже, проаналізувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, місцевий суд дійшов переконання, що жоден із них не підтверджує поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК.

Прокурор, не погодившись із виправдувальним вироком, оскаржив його в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції правильно визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо незаконності виправдувального вироку оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що надані стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_4 не відповідають вимогам ст. 94 КПК, через те, що кожен з них, як окремо так і в сукупності беззаперечно не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Апеляційний суд залишаючи вирок місцевого суду без зміни, зазначив в ухвалі підстави для прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, суд не встановив.

Стосовно доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі про те, що всі документи на підтвердження винуватості ОСОБА_4 зібрано СБУ в рамках контррозвідувальної справи згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» та статей 4, 7, 10 Закону України «Про основи національної безпеки», цей суд зазначив, що матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували на те, що докази в цьому кримінальному провадженні збирались в рамках контррозвідувальної справи у зв`язку з чим співробітник СБУ (для попередження і припинення розвідувальних, терористичних та інших посягань на державну безпеку України) збирав документи про діяльність тренера-викладача Дитячо-юнацької спортивної школи № 26 м. Києва - ОСОБА_4 . Таких відомостей не було надано прокурором і під час апеляційного розгляду. Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду та зауважує, що в касаційній скарзі прокурора таких даних також не наведено.

Посилання прокурора на Постанову Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі

№ 640/19897/16-к, провадження № 51-6241 км 19 у даному конкретному випадку є не релевантними.

Не знайшли свого підтвердження також і твердження прокурора щодо суперечностей між мотивувальною та резолютивною частиною вироку.

Таким чином ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і такою, що за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувалися під час постановлення рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо виправдання ОСОБА_4 , судом апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування ухвали апеляційного суду за доводами, наведеними в касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 1 лютого 2023 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3