Справа № 461/4772/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1147/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001182 від 06.08.2022 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 04 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Галицького районного суду м.Львова від 04 листопада 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 , у виді тримання під вартою - залишити без змін.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 10 серпня 2022 року.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно вироку, 05 серпня 2022 року, близько 18 год 00 хв, ОСОБА_6 , будучи раніше судимим 21 жовтня 2020 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України засудженим до покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, його суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, в умовах воєнного стану, запровадженого в Україні з 05 год 30 хв, 24.02.2022, на підставі Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, зі змінами, внесеними згідно з Указом Президента України №133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, у зв`язку із вторгненням російської федерації на територію України, зайшов у приміщення магазину «COCOS», за адресою: м. Львів, вул. Шпитальна, буд. 22 та скориставшись відсутністю стороннього нагляду таємно викрав зі столу гаманець чорного кольору, вартістю 500 гривень в якому знаходилися грошові кошти в сумі 22000 гривень та мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi Note 10 Pro», вартістю 9000 гривень. Після чого з викраденим майном вибіг з приміщення магазину та почав втікати, оскільки зрозумів, що був викритий потерпілим, який переслідував його та не звертаючи уваги на вимоги останнього зупинитися, продовжував реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), втік з місця події, біжучи витягнув з гаманця грошові кошти в сумі 8700 гривень, які помістив собі під одяг. В подальшому, втікаючи від потерпілого, переліз через паркан поблизу будинку № 11 по вул. Шпитальній у м. Львові, де втратив мобільний телефон та гаманець з грошовими коштами в сумі 13300 гривень. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 31500 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що частково визнав фактичні обставини вчинення крадіжки гаманця з грошовими коштами та мобільного телефону, але не погоджується з кваліфікацією його дій за ч.4 ст. 186 КК України.

В доповнення до фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення вказаних у вироку, обвинувачений зазначає, що втікаючи від потерпілого, переліз через паркан поблизу будинку № 11 по вул. Шпитальній у м. Львові, де викинув телефон та гаманець з грошовими коштами у сумі 13300 тисяч гривень, та втік.

Вважає, що вчинив крадіжку.

Звертає увагу, що в момент викрадення гаманця і телефону з магазину «COCOS», він не був ніким помічений.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора та потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку наданими у судовому засіданні в суді першої інстанції показами у суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.08.2022, витягом про реєстрацію звернення за фактом викрадення майна, протоколом огляду місця події від 05 серпня 2022 року та фототаблицею до даного протоколу, постановою про зняття показань технічних приладів та технічних засобів від 08 серпня 2022 року, відеозаписами з камер спостереження, постановою про визнання речовим доказом від 08 серпня 2022, якою паперовий конверт білого кольору, у якому знаходиться DVD-R диск ємкістю 4.7 GB з наявними на ньому відеозаписами визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, протоколом огляду від 08 серпня 2022 року, яким зафіксовано огляд вказаних відеозаписів, протоколом пред`явлення особи для впізнання від 10.08.2022 року та фототаблицею до даного протоколу, протоколом огляду предмету від 10 серпня 2022 року та додатком до даного протоколу, постановою про визнання речовим доказом від 10.08.2022 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання з фотознімками від 20.08.2020 та протоколом проведення слідчого експерименту від 09 вересня 2022 року.

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про неправильність застосування законодавства України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального законодавства, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо прохання апелянта про перекваліфікацію його дії з ч.4 ст. 186 КК України на ст. 185 КК України, то такі є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, чинний КК визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж, відповідно до ст. 186 зазначеного Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

В свою чергу, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Крадіжка визнається закінченим злочином з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо). Визначення того, чи мала особа можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням характеру майна, місця, з якого воно було вилучено, та інших обставин, які дають змогу констатувати факт розпорядження, користування майном на власний розсуд.

Дії, розпочаті як таємне викрадення чужого майна, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном або його утримання, належить кваліфікувати як грабіж (постанова Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 27 серпня 2019 року справа № 520/16742/16-к провадження № 51-9589км18).

Таким чином, враховуючи, що обвинувачений намагався залишити місце скоєння злочину шляхом втечі, а потерпілий намагався наздогнати його та затримати, зокрема потерпілий в процесі переслідування звертався до обвинуваченого щодо повернення викраденого майна та припинення злочинних дій, а дану обставину визнав і сам обвинувачений, показавши, що потерпілий його переслідував та кричав йому вслід щоб він повернув викрадені речі, отже заволодіння відбулося відкрито, що, в сукупності зі всіма іншими доказами у справі свідчить про вірну кваліфікацію дій обвинуваченого як грабіж.

Аналізуючи наведені вище докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні повністю доведена вина ОСОБА_6 у вчиненні ним відкритого викрадення чужого майна (грабежі).

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим така до задоволення не підлягає.

Крім цього, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 просив пом`якшити покарання, так як вважає його надто суворим.

Щодо вищенаведених доводів апелянта, то колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з положень ст. 65 КК України суди повинні суворо додержуватися вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Якщо санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з обмеженням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з обмеженням волі. У разі обрання покарання у виді обмеження волі це рішення також має бути вмотивовано у вироку.

Додержання цих вимог закону вимагає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати у вироку, чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч.2 ст. 50 КК України.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіривши в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції та інші матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вказані вимоги виконані судом першої інстанції належним чином.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції правильно врахував: характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, форму вини, спосіб вчинення злочину та його стадію, конкретні обставини вчинення злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра, згідно характеристики виданої державною установою «Київський слідчий ізолятор» характеризується посередньо та відсутністьпом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставин.

Також, судом першої інстанції враховано, що обвинуваченим частково відшкодована шкода у сумі 22800 гривень. Разом з тим, повністю збитки потерпілому обвинувачений не відшкодував.

Водночас, обвинувачений будучи раніше судимим за корисливі злочини, належних висновків для себе не зробив і продовжив свою злочинну діяльність, повторно скоївши злочин.

З огляду на вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

На переконання апеляційного суду саме такий вид та розмір покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу необґрунтованою й доходить висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 04 листопада 2022 року залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 04 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою з моменту отримання копії ухвали в той же строк.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4