Номер провадження: 11-кп/813/1991/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, в об`єднаних обвинувальних актах по кримінальним провадженням №0001109 від 30.07.2021 року та №0000182 від 05.02.2021 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України,

установив

Оскаржуваною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2023 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , строком до 21.09.2023 року включно із визначенням розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги захисник обґрунтував тим, що:

- перебування обвинуваченого під вартою вже протягом двох років призводить до фактичного відбування ОСОБА_7 покарання у відсутності обвинувального вироку, а ризики, на які посилається у клопотанні прокурор відсутні;

- судом першої інстанції не було враховано наявні у обвинуваченого соціальні зв`язки, а саме те, що ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації та проживання, яке перебуває у його власності, перебуває у шлюбі, має на утриманні двох неповнолітній дітей та є фізичною особою підприємцем;

- судом першої інстанції було визначено для обвинуваченого завідомо непомірний розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0001109 від 30.07.2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_10 обвинувачених у вчиненні злочинів передбачених, ч. 5 ст. 27, ч. ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були підставою обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання його під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.

На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.

Соціальні зв`язки обвинуваченого апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, нерухоме майно у власності, місце проживання, ведення власної господарської діяльності та перебування у шлюбі не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики.

Апеляційний суд також зауважує, що сам по собі факт наявності у особи у дітей не підтверджує прийняття активної участі у їх вихованні та перебування на утриманні.

Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.

Також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України підтверджує той факт, що відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у даний час на розгляді у Малиновському районному суді м. Одеси перебуває обвинувальний акт у іншому кримінальному провадженні, що в свою чергу ставить під сумнів доводи апеляційної скарги обвинуваченого.

Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду прокурор наголосила, що дійсно, обвинувачений ОСОБА_7 певний час перебував під дією запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Однак, незважаючи на цей факт, обвинувачений вчинив інші кримінальні правопорушення, що також свідчить про те, що ризики заявлені прокурором не припинили існування.

Апеляційний суд приймає до уваги посилання обвинуваченого щодо його співпраці з органом досудового розслідування, однак зазначає, що у судовому засіданні обвинувачений вказував про свою невинуватість у скоєнні інкримінованих йому злочинів, а тому на даний час відсутні підстави стверджувати щодо відсутності заявлених прокурором ризиків.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності або зменшення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, у даному кримінальному провадженні.

Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, апеляційним судом також не встановлено.

Щодо посилань обвинуваченого на непомірність визначеного суддею розміру застави, апеляційний суд, відхиляючи їх як необґрунтовані, звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно п.3 ч.5 ст.182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (ч. 5 ст. 182 КПК України).

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена, враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Так, із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її пункту 3, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі Musuc v. Moldova від 06.11.2007, заява №. 42440/06, та § 139 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Макаров проти Росії від 12.04.2009, заява № 15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого. Більше того, сума застави повинна бути належним чином обґрунтована в рішенні суду, а також повинно бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого (рішення ЄСПЛ у справі Mangouras v. Spain, заява № 12050/ 04, § 79).

З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції було встановлено, що згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, один з яких класифікується як особливо тяжкий і передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна. Крім того, суд першої інстанції також звернув увагу на наявність судового розгляду іншого обвинувального акту відносно ОСОБА_7 .

Отже, зі змісту оскарженої ухвали вбачається, що вона відповідає приписам вищенаведених норм кримінального процесуального закону, міжнародного права та практиці ЄСПЛ, оскільки в ній наведені положення кримінального процесуального закону, якими керувався суддя при постановленні ухвали, а також мотиви прийнятого рішення і його обґрунтування.

В оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.194 КПК України, враховано фактичні обставини даного кримінального провадження, перевірені обставини щодо існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також оцінено сукупність обставин, які враховуються при обранні обмежувальних свободу заходів, зокрема, сімейний та матеріальний стан обвинуваченого, як і можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначених у клопотанні.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що, дотримуючись вимог ч.4 ст. 183 КПК України, суд визначив розмір застави з урахуванням обставин та тяжкості кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого та інших даних про його особу, а також урахував встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду стороною захисту не було надано доказів того, що розмір обраної, із врахуванням вимог ст. 182 КПК України, судом застави, з огляду на матеріальний стан обвинуваченого, є для останнього завідомо непомірним, а відтак відхиляє і відповідні посилання сторони захисту.

Таким чином, приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, умотивовано, з огляду на майновий стан обвинуваченого, ґрунтуючись на тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , тяжкості наслідків, що були спричинені кримінальним правопорушенням, та встановленим ризикам визначив заставу у розмірі 3209 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 7 284 430 грн., з урахуванням національного законодавства та притики ЄСПЛ.

Оцінюючи посилання обвинуваченого на те, що перебування ОСОБА_7 під вартою, у межах обраного йому запобіжного заходу протягом двох років фактично призводить до відбування ним покарання у відсутності обвинувального вироку, що набрав законної сили, апеляційний суд зауважує наступне.

Дійсно, ч. 1 ст. 62 КУ зазначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічні твердження містяться й у ч. 2 ст. 6 ЄКПЛ, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 17 КПК України.

Поряд з цим, застосування до особи запобіжних заходів, у тому числі тримання під вартою, не порушує презумпції невинуватості адже не зводиться до покарання особи, визнання її винною, як і не перешкоджає їй висловлюватись щодо своєї невинуватості. Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під варто, а згодом, і приходячи до висновку про необхідність його подовження, дотримавшись вимог приписів ст. 331 КПК України та розглянувши питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України, питання щодо доведеності вини ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0001109 від 30.07.2021 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 5 ст. 27, ч. ч. 3, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, не вирішував.

Більш того, як зазначила прокурор в судовому засіданні апеляційного суду, у обвинуваченого ОСОБА_7 протягом перебування відносно нього обвинувального акту у суді першої інстанції, змінилось за його бажанням п`ять захисників, на підставі цього судові засідання судом першої інстанції відкладались задля забезпечення обвинуваченого права на захист.

Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2023 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4