Справа № 522/8846/23
Провадження № 1-кс/522/5038/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2023 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі клопотання слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 , яке погоджено з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000019 від 31.03.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, про накладення арешту на майно.

В С Т А Н О В И В:

Слідчий СВ ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 за погодженням з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси із клопотанням про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження №0000019 від 31.03.2023, мотивуючим таким.

У провадженні слідчого відділення відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000019 від 31.03.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України.

06.06.2023 на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2023, справа №522/8846/22, провадження №1-кс/522/3155/23 ОСОБА_1 був проведений огляд за адресою м. Одеса, вул. Ланжеронівська 26 ( підвальне приміщення) за участю головного інженера КП «БТІ» ОМР ОСОБА_4 , який провів обстеження з метою встановлення та фіксації факту наявності чи відсутності змін технічних характеристик нежитлового приміщення.

Згідно з висновком головного інженера КП «БТІ» ОМР ОСОБА_4 від 15.06.23 року №1827/03.01-10, зазначено, що нежитлові приміщення складаються з трьох основних приміщень: 504-1, площею 22,7 кв.м., 505-1, площею 18,6 кв.м, 505-2 площею 9,4 кв.м, загальною площею 50,7 кв.м. Загальна площа приміщень збільшилась за рахунок уточнення лінійних розмірів та площ приміщень, що не підлягає прийняттю в експлуатацію.

За даними технічного паспорту від 20.08.2020, виготовленого ТОВ «ЕКВОЛ», на нежитлове приміщення «26 по вулиці Ланжеронівській 26, м. Одеса, воно складалось з двох приміщень: тамбура - 1, площею 16,0 кв.м., основного-2, площею 49,3 кв.м, загальною площею 65,3 кв.м.

Зазначені показники не відповідають дійсності з причин, зазначених у клопотанні.

10.07.2023, об?ект нерухомості, а саме: нежитлове приміщення підвалу, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 65,3 кв.м., яке на праві приватної власності належить громадянці України ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2021, постановою про залучення до справи у якості речових доказів по кримінальному провадженню №0000019 від 31.03.2023, визнано речовим доказом.

До судового засідання слідчий чи прокурор не з`явились.

Виклик власників майна не здійснювався на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України.

Вивчивши матеріали додані до клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У ч. 10 ст. 170 КПК України зазначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Як і у клопотанні, так і під час судового розгляду такого клопотання сторона обвинувачення повинна чітко зазначити мету і підстави застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Так, відповідно до ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, 1.) збереження речових доказів, 2.) спеціальної конфіскації, 3.) конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та 4.) відшкодування шкоди, завданої в наслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Для доведення факту, що вказаний у клопотанні об`єкт нерухомості є речовим доказом у даному провадженні слідчий, прокурор зобов`язані навести критерії передбачені ст. 98 КПК України і довести обґрунтованість таких посилань, а також навести мінімально необхідні докази про те, що справді було вчинено злочин.

Загальні твердження про те, що вказаний об`єкт нерухомості може бути доказом не є достатньою підставою для обмеження прав осіб у такий обтяжливий спосіб. Як і загальні твердження про те, що цей злочин було вчинено.

Окремо варто зазначити, що згідно із вимогами КПК не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Другою обов`язковою умовою для накладення арешту є наявність відповідних ризиків, що свідчать про можливість такої суттєвої втрати речових доказів, що унеможливить здійснення кримінального провадження у належний і ефективний спосіб.

На підтвердження таких висновків сторона обвинувачення зобов`язана навести відповідні докази і обґрунтування. Самого лиш твердження, що існують ризики втрати не достатньо.

Більше того, слідчий суддя врахував, що кримінальне провадження знаходиться на початковому етапі, будь-яких вагомих доказів, які б вказували на те, що справді було вчинене кримінальне провадження відповідного ступнею тяжкості, слідчим та прокурором не надано. В той же час, під час вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя не уповноважений надавати оцінку тим обставинам, які підлягають встановленню уже за результатом проведеного слідства судом згідно із вимогами ст. 368 КПК України, адже це є завданням наступних етапів. На стадії досудового розслідування слідчий суддя може перевірити відповідність клопотання встановленій формі, встановити наявність розумних підозр вважати, що майно і справді було предметом незаконних дій та здійснити судовий контроль за дотримання прав і свобод учасників під час досудового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Таким чином з урахуванням вище викладених обставин та практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність залишення клопотання про арешт без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-175, 372, КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 , яке погоджено з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000019 від 31.03.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, про накладення арешту на майно - залишити без задоволення.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів.

Слідчий суддя Віктор ПОПРЕВИЧ