печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю:

адвоката - ОСОБА_3

прокурора - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Києві та Київської обласної прокуратури, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, у кримінальному провадженні №0000068 від 15.05.2023,-

ВСТАНОВИВ:

14.06.2023 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Києві та Київської обласної прокуратури, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, у кримінальному провадженні №0000068 від 15.05.2023.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 25.05.2023 на підставі ухвал Печерського районного суду м. Києва у справах №757/20489/23-к,757/20484/23-к, 757/20483/23-к були проведені обшуки під час яких було вилучено речі та документи, на вилучення яких дозвіл не надавався та в подальшому арешт не накладався.

Відтак, адвокат вважає, що вилучене майно, підлягаює поверненню його законним володільцям.

Адвокат в судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував щодо задоволення скарги, оскільки вилучені речі визнанні речовими доказами у кримінальному провадженні. Окрім цього, вказав, що не прийнято остаточного рішення щодо вилученого майна, оскільки стороною обвинувачення оскаржується відмови у накладенні арешту.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві за процесуального керівництва прокурорів Київської обласної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000068 від 15.05.2023 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 197-1 КК України.

22.05.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі 757/20489/23-к було надано дозвіл на проведення обшуку у нежилих приміщеннях з №1 по № 5 (групи приміщень № 5) (в літері А) та офісі № НОМЕР_1 , які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 33-В, що належить на праві приватної власності ТОВ «ЛАТАНІЯ» (), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ПРИВАТНА КОМПАНІЯ З ОБМЕЖЕНОЮ У РОЗМІРІ АКЦІЙ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АМЕРСФУТ ЛТД», ОСОБА_13 , Приватна компанія з обмеженою відповідальністю "Ті Джей Футвеар (Ю.Кей.), ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ТОВ «ТВІЙ СУЧАСНИЙ ПІДРУЧНИК» (), ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ТОВ «ХОЛОДИЛЬНИК-ТЕРМІНАЛ», ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ТОВ «ПРОЕКТОР-ЛІМІТЕД» (), ТОВ «РЕАЛ ЕСТЕЙТ БЫЗНЕС» (код 38355952), ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .

22.05.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі 757/20484/23-к було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 . за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .

22.05.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі 757/20483/23-к було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_29 .

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч.ч. 8, 9 ст. 236 КПК України, особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Другий примірник протоколу обшуку разом із доданим до нього описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей (за наявності) вручається особі, у якої проведено обшук, а в разі її відсутності - повнолітньому членові її сім`ї або його представникові.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно зі ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Таким чином, з врахуванням зазначеного, слідчий суддя прийшов до висновку, що скарга адвоката є необґрунтованою та передчасною, оскільки станом на день розгляду питання про арешт вилученого майна, не вирішено, так як станом на день розгляду ухвали про відмову в накладенні арешту оскаржуються в апеляційній інстанції.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги, а відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Києві та Київської обласної прокуратури, яка полягає у неповерненні тимчасового вилученого майна, у кримінальному провадженні №0000068 від 15.05.2023 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1