ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000716 від 02.08.2018, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 8 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Окрім цього, цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 6288 грн на рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 40 000 грн. на рахунок відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позову відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 44904 грн 29 коп на рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 80 000 грн. на рахунок відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позову відмовлено.

Згідно з обставинами, встановленими судом, 02 серпня 2018 року, приблизно о 17 год 55 хв, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Opel Omega», д/н НОМЕР_1 , здійснюючи рух зі швидкістю приблизно 100 км/год, рухався по вул.Бориса Кротова з боку вул.Данила Нечая в напрямку вул.Підмогильного в м.Дніпро, перевозячи на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_8 та на задньому пасажирському сидінні ОСОБА_11 .

Під час руху водій ОСОБА_7 порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, із перевищенням допустимої в населених пунктах швидкості, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити трамвай «Татра Т-3», інвентарний номер 1311, який перебуває на балансі МКП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, під керуванням водія ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину вул.Бориса Кротова з боку вул.Підмогильного в напрямку кінцевого розвороту трамваїв, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не надав переваги проїзду трамваю, в результаті чого, в районі електроопори №145 на вул.Бориса Кротова в м.Дніпро допустив зіткнення передньою лівою частиною автомобілю «Opel Omega», д/н НОМЕР_1 , з передньою частиною трамваю «Татра Т-3».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажиру автомобіля «Opel Omega» ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани верхньої повіки лівого ока ближче до надбрівної дуги, саден в міжбрівній області з переходом до внутрішнього кута лівої надбрівної дуги та частково на верхню поверхню лівого ока, саден в проекції мечоподібного відросту з переходом на черево, закритого відривного крайового перелому заднього відділу вертлюжної западини ліворуч, двох рваних ран на внутрішній поверхні лівого передпліччя в середній та нижній третині, саден та забійної рани на передньо-внутрішній поверхні правого передпліччя в середній третині, садна на передній поверхні лівої гомілки в середній третині, садна на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш ніж. 21 день);

- пасажиру автомобіля «Opel Omega» ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 3-го ступеню з порушенням свідомості до коми, масивного субарахноїдального крововиливу, вогнища забиття речовини головного мозку у правій тім`яній області, стиснення правого бічного шлуночку мозку, забійної рани на підборідді праворуч з переходом в підщелепну область, численних саден на обличчі, масивної ділянки осаднення на передній поверхні шиї, саден лівого плеча, забію обох плечових суглобів, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху виразилось в порушенні ним вимог п.п.1.3, 1.5, 2.3 б, 12.4, 17.3 Правил дорожнього руху України. Порушення п.17.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого просить вирок змінити в частині призначення покарання, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі та звільнити останнього від його відбування на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк 1 рік.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та його особі, внаслідок суворості. Так, захисник зазначає, що суд не навів у вироку мотивів призначення покарання та обґрунтування необхідності ізоляції ОСОБА_7 від суспільства. Адвокат звертає увагу на відсутність трагічних наслідків, щире каяття обвинуваченого та часткове добровільне відшкодування ним шкоди, а також на наявність у обвинуваченого малолітньої дитини, 2020 року народження. На переконання захисника, наведені обставини дають підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вирок скасувати в частині цивільного позову та постановити новий, яким задовольнити в повному обсязі його позовні вимоги.

ОСОБА_8 вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування вартості пошкодженого автомобіля через відсутність доказів його перебування у власності останнього. Апелянт звертає увагу на те, що володіє автомобілем з 2017 року після обміну автомобілями з ОСОБА_13 , що суд не врахував при ухваленні вироку. Поряд із цим, ОСОБА_8 вважає, що судом необґрунтовано визнано достатньою для відшкодування моральної шкоди суму у 80 000 грн. На переконання потерпілого, суд не врахував, що внаслідок ДТП він довго лікувався, отримав 3 групу інвалідності, дотепер потребує реабілітації через погане самопочуття, а тому відчував та відчуває значні душевні страждання через порушення звичного способу життя. На переконання апелянта, сума у 80000 грн. не відповідає понесеним ним моральним втратам.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, потерпілого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, прокурора, який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, встановлених судом, та кваліфікація його дій, а також правильність вирішення судом цивільного позову ОСОБА_10 , учасниками провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, а також особу ОСОБА_7 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, позитивно характеризується за місцем мешкання та роботи, має на утриманні неповнолітню дитину.

В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття та часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілому та не встановив таких, що в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжують.

Надавши оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України відповідає вимогам ст. 65 КК України та за своїм видом та розміром є справедливим по відношенню до нього.

З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього лише шляхом ізоляції від суспільства, протягом визначеного судом строку позбавлення волі, колегія суддів погоджується та не вбачає підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.

Ті обставини, що обвинувачений щиро розкаявся та частково відшкодував збитки, а його дії не спричинили трагічні наслідки, підстав для призначення більш м`якого покарання суду не дають, як і відомості про те, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину.

З огляду на характер дій обвинуваченого, який усвідомлюючи факт перебування в транспортному засобі пасажирів, перевищив допустиму швидкість руху вдвічі та не надав перевагу у русі трамваю, внаслідок чого допустив з ним зіткнення, яке спричинило завдання потерпілим тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

При цьому, суд звертає увагу на те, що обвинувачений хоча і розкаявся та частково відшкодував шкоду, проте при визначенні її розміру судом встановлено, що за тривалий час з моменту скоєння ДТП, ОСОБА_7 відшкодував лише 2964,82 грн.

З огляду на викладене, доводи захисника обвинуваченого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 через суворість, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Перевіряючи правильність вирішення судом цивільного позову за доводами потерпілого, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 статті 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_8 заявив вимоги про відшкодування завданої злочином моральної шкоди, яку він оцінив у 200000 грн.

Разом із цим, суд визнав заявлену суму завищеною та вважав за доцільне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди лише 80000 грн.

Надаючи оцінку обставинам провадження, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір стягнення не відповідає понесеним ОСОБА_8 моральним втратам.

Виходячи з обставин кримінального провадження, зокрема тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, які зумовили його перебування у комі, тривале лікування, втрату працездатності та отримання інвалідності, ОСОБА_8 зазнав сильних душевних страждань, пов`язаних з порушенням у зв`язку з цим звичного способу життя, а отже сума у 80000 грн. є необґрунтовано заниженою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що сума у розмірі 150000 грн. відповідатиме понесеним моральним втратам, та буде справедливою по відношенню до потерпілого.

Отже, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 та приходить до висновку про необхідність зміни вироку в частині визначеного судом розміру моральної шкоди.

Що стосується доводів обвинуваченого про необґрунтовану відмову суду у стягненні з обвинуваченого матеріальної шкоди, а саме у відшкодуванні вартості пошкодженого автомобіля, то і вони заслуговують на увагу.

Так, відмовляючи потерпілому у задоволенні позову в цій частині, суд керувався тим, що останнім не було надано доказів того, що він є власником цього автомобіля.

Між тим, наведені твердження не узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладено у постанові від 07.11.2018 (справа № 200/21325/15-ц).

Суд касаційної інстанції зазначив, що стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння та роз`яснив, що абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

ВС звернув увагу, що відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

При цьому Суд зауважив, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що ОСОБА_8 на час скоєння ДТП на достатній правовій підставі володів транспортним засобом, яким керував ОСОБА_7 , про що зазначив і в суді апеляційної інстанції.

За цих умов, вважати, що суд належним чином перевірив наявність у ОСОБА_8 права на стягнення неможливо.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заявлених потерпілим вимог в цій частині апеляційним судом, колегія суддів виходить з того, що останнім не долучено доказів на підтвердження вартості відновлювального ремонту та ринкової вартості пошкодженого автомобіля, що відповідало б заявленій до відшкодування сумі, що також мав з`ясувати суд під час судового розгляду.

При цьому, за відсутністю клопотань про призначення експертиз, колегія суддів позбавлена можливості вирішити це питання за власною ініціативою.

Відповідно до ст. 22 КПК України, змагальна побудова кримінального процесу обумовлює те, що суд, який є об`єктивним та неупередженим у досліджені доказів та не виступає на стороні обвинувачення або захисту, з власної ініціативи не має права самостійно поповнювати доказову базу у кримінальному провадженні.

Згідно ж вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за відсутності клопотань учасників провадження, колегія суддів позбавлена можливості дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції та надати їм належну оцінку.

З огляду на викладені обставини, беручи до уваги неможливість самостійного вирішення апеляційною інстанцією цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого матеріальної шкоди у вигляді вартості пошкодженого майна, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку в цій частині з призначенням нового розгляду провадження в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині визначеного судом розміру стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на корить ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в частині відшкодування вартості автомобіля та призначити в цій частині вирішення цивільного позову новий розгляд у суді першої інстанції.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4