Справа№ 953/6416/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2023 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000679 від 26.09.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Ізюмського району, Харківської області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні дітей не має, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету від 24.10.1970 № 2625 (XXV, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, спрямований на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 05 год президент рф оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год 10 хв, збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після цього війська рф сухопутним шляхом проникли на територію суверенної держави Україна.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ, який неодноразово продовжувався указами президента України.

У результаті ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, але не раніше 10 березня та не пізніше 20 березня 2022 року збройними формуваннями рф окуповано м. Ізюм Ізюмського району Харківської області з встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту.

ОСОБА_5 , будучи громадянином України, у період часу з середини червня 2022 року по початок вересня 2022 року, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 05 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, перебуваючи у м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, маючи умисел на допомогу державі-агресору та її незаконним правоохоронним органам, створеним на тимчасово окупованій території, з метою завдання шкоди Україні та реалізуючи його, вступив в злочинну змову з окупаційними військами російської федерації. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у період часу з середини червня 2022 року по початок вересня 2022 року, ОСОБА_5 , знаходячись на території м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, зі своїх особистих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи надати допомогу державі-агресору та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні, достовірно знаючи, що за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться незаконний новостворений правоохоронний орган - «народна міліція», керівником якого з середини червня 2022 року незаконно став місцевий мешканець ОСОБА_6 , а співробітники Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області виїхали з населеного пункту та не контролюють обстановку щодо життєдіяльності вказаного населеного пункту, погодився на пропозицію військових російської федерації та вирішив добровільно зайняти посаду поліцейського у вказаному новоствореному правоохоронному органі під керівництвом ОСОБА_6 , а саме поліцейського патрульно-постової служби.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у період часу з середини червня 2022 року по початок вересня 2022 року, ОСОБА_5 , почав виконувати обов`язки з охорони та зі здійснення пропускного режиму в адміністративній будівлі новоствореного правоохоронного органу - «народної міліції», розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, м. Ізюм, вул. Соборна, 50. Вказані обов`язки здійснював у період часу з 09:00 год. до 17:00 год. протягом робочого тижня та у період часу з 09:00 год. до 14:00 год. у вихідні дні.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, не визнав, заначив, що прийняв пропозицію військових російської федерації та займав посаду поліцейського під впливом примусу з боку незаконних формувань російської федерації.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні підтверджується такими, дослідженими у судовому засіданні, письмовими та речовими доказами, показами свідків, а саме:

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_7 пояснив, що влітку 2022 року він неодноразово, майже кожного дня, бачив ОСОБА_5 якого він добре знає, біля будівлі «народної поліції», який сидів за столом зазначеної будівлі та записував відвідувачів «народної міліції» в журнал.

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_8 також пояснив, що бачив співмешканця м. Ізюм - ОСОБА_5 , який під час окупації м. Ізюм незаконними формуваннями російської федерації, біля будівлі «народнії міліції», яка була розміщення в колишній будівлі центру адміністративних послуг, сидів за столом біля входу в будівлі та записував відвідувачів «народної поліції» в журнал.

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_9 пояснив, що він мешкає в м. Ізюмі на протязі тривалого часу. Після збройного вторгнення рф на територію України та окупації м. Ізюм, він залишався на території м. Ізюм. В один із днів, військовослужбовці ДНР, ЛНР, в якості покарання за придбання ним краденого велосипеду, закрили його в гаражі. Зазначив, що в період перебування його в гаражі, з ним разом знаходився ОСОБА_5 , який пояснив, що знаходиться в гаражі за сварку з сусідкою. Однак, зазначив, що в гаражі було темно, тому він на сто відсотків не впевнений, що це був саме ОСОБА_5 .

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_10 пояснив, що до окупації м. Ізюм російськими військовослужбовцями, він працював в управлінні поліції. Коли м. Ізюм був окупований, то до нього приходили військовослужбовці рф, та пропонували йому співпрацю, однак він відмовився, за що вони його били та погрожували, закривали в підвалі, зламали йому руку. Після його відмови від співпраці, його відпустили, після чого він виїхав з Ізюму до м. Харкова. Коли він перебував в підвалі, ОСОБА_5 він там не бачив. Вказав, що примусити людину працювати, якщо вона не хоче, неможливо.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_5 та під час окупації м. Ізюму, до них приходили військовослужбовці рф, щось шукали в гаражі, забрали сина, вона не бачила його 2 тижні, коли він повернувся, то нічого їй не розповідав. Потім він почав працювати в «народній міліції»: їздив на роботу майже щодня та привозив гуманітарну допомогу з харчами з російської федерації.

Протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 25.10.2022, а саме до матеріалів кримінального провадження № 0000680 від 26.09.2022 з якого вбачається, що слідчим оглянуто оригінали документів, які було вилучено 09.10.2022 в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: «автобиография ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заява - заявление ОСОБА_5 о предоставлении единовременной материальной помощи в размере 10 тысяч рублей» - 1 арк., трудовой договор от 2022 года между ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , и Управлением внутренних дел Временной гражданской администрацией в Харьковской области в лице ОСОБА_12 - на 1 арк., платежная ведомость №7 от 2022 года (а арк.)., платежная ведомость №7 от 2022 года (4 арк)., журнал обліку виходу на роботу у клітинку, прошитий та опечатаний печаткою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області - «Журнал учета выхода на работу сотрудников полиции Изюмского отдела полиции за 2022 год» на 79 арк., журнал видачі та повернення посвідчення, аркуші якого роздруковані у вигляд таблиці - «журнал выдачи и возвращения удостоверений» на 94 арк.

Платіжними відомостями - «платежные ведомости № 7 от 2022 года» про отримання ОСОБА_5 фінансової допомоги в розмірі 25000 руб. та 40000 руб.

Заявою ОСОБА_5 без дати, з якої вбачається, що ОСОБА_5 як працівник Ізюмського районного управління, просив надати йому матеріальну допомогу в розмірі 10 000 рублів рф.

Трудовим договором, з якого вбачається, що «данный договор заключен между Управлением внутренних дел временной гражданской администрации в Харьковской области в лице ОСОБА_12 и гр. ОСОБА_5 » про права та обов`язки керівництва та співробітника, умови праці, графік роботи та оплата праці.

«Журналом учета выходу на работу сотрудников Изюмского отдела полиции» з якого вбачається, що ОСОБА_5 в період з 16.06.2022 по 08 вересня 2022 року систематично здійснював вихід на роботу, та ставив свій особистий підпис про час приходу на роботу та час закінчення роботи.

"Журналом выдачи и возврата удостоверений" з якого вбачається, що ОСОБА_5 21.06.2022 отримав посвідчення полыцейського патрульно-постової сліжби "народної-міліції".

Висновком експерта № СЕ-19/121-22/14157-ПЧ від 03.11.2022, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_5 над рядком «(подпись)» в заяві від імені ОСОБА_5 про надання одноразової допомоги в розмірі 10 тис. рублів виконаний ОСОБА_5 . Короткі рукописні записи « ОСОБА_5 » над рядком (фамилия, имя, отчество (при наличии)», короткі рукописні записи «г. Изюм т. Железнодорожная д 4 к 66» у рядку «проживающий по адресу:» та рукописні записи «Изюмском районном управлении полиции» над рядком указывается место учета (работы))» в заяві від імені ОСОБА_5 про надання одноразової допомоги в розмірі 10 тис. рублів виконані ОСОБА_5 . Підпис від імені ОСОБА_5 у рядку «Сотрудник» в технічному зображенні трудового договору, укладеного між ОСОБА_5 та Управлінням внутрішніх справ Тимчасової цивільної адміністрації в Харківській області в особі ОСОБА_13 від 2022 року виконаний ОСОБА_5 . Короткий рукописний запис « ОСОБА_5 » в технічному зображенні трудового договору, укладеного між ОСОБА_5 та Управлінням внутрішніх справ Тимчасової цивільної адміністрації в Харківській області в особі ОСОБА_13 від 2022 року виконаний ОСОБА_5 . Підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Подпись получателя» в платіжній відомості №7 від 2022 року на підсумкову суму 1583000 руб. виконаний ОСОБА_5 . Підписи від імені ОСОБА_5 в рядку «8:50 ОСОБА_5 » на сторінці із заголовком «16.06.2022» в графі «роспись» та рядку «5. 8:20 ОСОБА_5 » на сторінці із заголовком « 07.09.2022 среда » в «Журнале учета выхода на работу сотрудников полиции» Ізюмського відділу поліції за 2022 рік виконані ОСОБА_5 . Короткі рукописні записи « ОСОБА_5 » в рядку «8:50 ОСОБА_5 » на сторінці із заголовком « 16.06.2022 » та в графі «Ф.И.О.» на сторінці із заголовком « 07.09.2022 среда » в «Журнале учета выхода на работу сотрудников полиции» Ізюмського відділу поліції за 2022 рік виконані ОСОБА_5 . Підпис від імені ОСОБА_5 в графі «Підпис особи, яка отримала ключі» та в рядку «8. ОСОБА_5 21.06.2022» в «Журнале выдачи и возврата удостоверений», з рукописними записами та підписами, внесеними до відповідних граф на 1-3 стор. виконаний ОСОБА_5 . Підпис від імені ОСОБА_5 на зворотному боці аркуша автобіографії від імені ОСОБА_5 від 16.07.2022 виконаний ОСОБА_5 . Рукописні записи, що починаються словами «автобиография ….» та закінчуються словами «…..полицейским в Изюмской полиции» в автобіографії від імені ОСОБА_5 від 16.07.2022 виконані ОСОБА_5 .

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та безпосередньо досліджені під час судового розгляду показання свідків, письмові та речові докази у їх сукупності та взаємозв`язку під час встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимими, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірними, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Досліджені в судовому засіданні письмові документи та речові докази відповідають вимогам щодо їх отримання, проведення та оформлення, складені уповноваженими процесуальними особами відповідно, узгоджуються між собою, та не викликають сумнівів у суду. Порушень вимог КПК України, які б могли спростувати висновки суду, під час розгляду справи не встановлено.

Крім того, судом визнано загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню у межах даного провадження, що тимчасова окупація з боку рф частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року та повномасштабного вторгнення рф на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексія з боку рф частини території України є загально-відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами рф, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.

Отже загальновідомим та таким, що не потребує окремого доказування є факт того, що територія м. Ізюм, Ізюмського району Харківської області була окупована підрозділами держави - агресора з березня 2022 року з встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту та звільнена силами оборони України на початку вересня 2022 року.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, врахувавши, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, суд вважає повністю доведеною вину ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України - добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Щодо доводів обвинуваченого, що в період окупації м. Ізюм він виконував покладені на нього обов`язки, перебуваючи на посаді не добровільно, а через погрози, фізичну розправу, фізичне насильство, що, на думку захисту, виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_5 за ч. 7 ст. 111-1 КК України, суд вважає їх безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 111-1 КК, відповідно до статей 39 і 40 КК України.

Суду не надано доказів, що ОСОБА_5 у вказаний період часу виконував покладені окупаційною владою обов`язки, перебуваючи на посаді незаконного правоохоронного органу, під безпосереднім впливом:

а) фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками (йдеться про катування - в розумінні ст. 127 КК, тобто спричинення сильного фізичного болю, побої, мучення тощо з певною метою);

б) фізичного примусу, внаслідок якого вона могла керувати своїми діями, а також психічного примусу, за сукупності таких умов:

такі дії цієї особи були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом правам її або інших осіб, або суспільним інтересам чи інтересам держави,

цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами та

при цьому не було спричинено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці). Шкала видів шкоди відсутня, але є один виняток - шкода життю людини завжди є більш значною, ніж шкода, не пов`язана з посяганням на життя людини; при цьому життя однієї людини не може цінуватися вище, ніж життя іншої.

З аналізу викладеного слідує, що позиція сторони захисту щодо того, що у діях ОСОБА_5 відсутня така обов`язкова ознака складу злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, як добровільність, є суперечливою, не узгоджується з дослідженими судом показаннями свідків та письмовими доказами, і є спрямованою на спробу обвинуваченого уникнути покарання.

Ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_5 застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу у період окупації м. Ізюм, внаслідок застосування якого ОСОБА_5 виконував покладені окупаційною владою обов`язки незаконного правоохоронного органу, суду не надано. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 їздив на роботу майже щодня громадським транспортом - автобусом, мав фізичну можливість не працювати незаконному правоохоронному органі окупаційної влади. Натомість, він працював, отримував гроші,харчі, матеріальну допомогу.

З огляду на викладене, суд достовірно встановив, що ОСОБА_5 добровільно, будучи громадянином України, зайняв посаду в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.7 ст. 111-1 КК України.

Лише самого факту добровільного зайняття громадянином України однієї із посад в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, достатньо для кваліфікації відповідних дій за частиною 7 ст. 111-1 КК України. Адже суспільна небезпечність їх є очевидною: особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування державного механізму загалом.

Збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, а також вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, тиску чи примусу, враховуючи що вказане кримінальне правопорушення скоєно під час окупації населеного пункту, у якому проживав обвинувачений, та на які посилається сторона захисту, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд враховує дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Вивченням даних про особу ОСОБА_5 встановлено, що він є громадянином України, раніше не судимий, не одружений, офіційно не працевлаштований, тяжких захворювань чи інвалідності не має, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд не встановив.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд не встановив.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, конкретні обставини та наслідки кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, тому вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання, у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах та з призначенням додаткового покарання, у виді конфіскації всього майна, яке є його особистою власністю.

Суд, враховуючи положення ст. 131, 177 КПК України, вважає за необхідне залишити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Строк відбування призначеного ОСОБА_5 покарання слід рахувати з дня його фактичного затримання, тобто з 29.09.2022.

Питання щодо витрат, пов`язаних із проведенням експертиз по кримінальному провадженню, суд вирішує на підставі ст.124 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись 369, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111 - 1 КК України, та призначити йому покарання у виді 12 (дванадцять) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 10 (десять) років, з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати за проведенням судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/121-22/14157-ПЧ від 03.11.2022 у розмірі 6040, 96 гр.

Строк відбування призначеного ОСОБА_5 покарання рахувати з дня фактичного затримання, тобто з 29.09.2022.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_5 в той же строк, але з моменту вручення вироку.

Суддя ОСОБА_1