Ухвала

іменем України

13 липня 2023 року

м. Київ

Справа № 357/12670/21

Провадження № 51-4109 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лебяж`є Ленінградської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 8 вересня 2021 року приблизно о 17 годині 10 хвилин ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «CHERY AMULET», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по 1 км автодороги «Фастівське Шосе - с. Дрозди» на території Білоцерківського району Київської області, в напрямку с. Дрозди, в порушення вимог п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху, де вказано: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, невчасно відреагував на її зміну та в порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, де вказано: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», проявив злочинну самовпевненість, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав на ліве узбіччя по ходу руху автомобіля, де допустив зіткнення зі стовбуром дерева.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «CHERY AMULET», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події.

Грубе порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. 2.3 (б) та 12.1 Правил дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 , звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Так, захисник вказує на те, що призначена ОСОБА_5 міра покарання суперечить засадам кримінального судочинства і гуманності та прирікає літню людину на смерть у неволі. Також захисник наголошує на тому, що ОСОБА_5 вину свою визнав повністю та щиро розкаявся; підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення; умислу на вчинення злочину не мав; керував технічно справним автомобілем з допустимою швидкістю, має водійський стаж більше десяти років, ніколи не порушував Правил дорожнього руху; втратив разом трьох своїх близьких людей (дружину та друзів) та вже зазнав максимального покарання за свою необачність і невиправних змін у житті;одразу після скоєння ДТП намагався надати допомогу потерпілим; підтвердив, що потерпілі до нього претензій не мають, відшкодував їм шкоду та буде надалі їм допомагати; після скоєння ДТП не залишав її місця, не переховувався від органів досудового розслідування та суду і, хоча на момент судового розгляду та проголошення вироку він перебував у статусі біженця у Федеративній Республіці Німеччині, сам, з власної ініціативи прийняв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, де був допитаний як обвинувачений та йому оголошено вирок. Також на думку захисника, судом першої інстанції при ухваленні вироку не враховано похилий вік обвинуваченого. Зазначає, що ОСОБА_5 на момент проголошення вироку виповнилось повних 73 роки. Враховуючи наведене, захисник вважає, що виправлення ОСОБА_5 можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків і застосування до нього положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Захисник ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з приписами ст. 75 КК (в редакції Закону України № 1576-IX

від 29 червня 2021 року), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання та вирішенні питання про звільнення від його відбування з випробуванням на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження

в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, а також вирішення питання про те, чи повинен обвинувачений його відбувати (п. 6 ч. 1 ст. 368 КПК), слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання, а також рішення щодо можливого звільнення від його відбування з випробуванням.

Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 вид і розмір покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, ставлення обвинуваченого до вчиненого та його вік. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, визнано щире каяття ОСОБА_5 , а обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Також судом враховано й викладені в поданих до суду заявах позиції потерпілих, котрі не мають до обвинуваченого матеріальних та моральних претензій. Крім того, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили про призначення ОСОБА_5 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, а ОСОБА_11 в частині призначення покарання обвинуваченому покладався на розсуд суду.

Врахувавши вищенаведене, суд дійшов висновку щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України. Що ж стосується додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину, встановлення прямого причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_5 вимог Правил дорожнього руху з вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, дійшов висновку, що воно має бути призначено у межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України.

При цьому суд першої інстанції правильно наголосив на тому, що незважаючи на наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого (визнання винуватості та відсутності матеріальних претензій з боку потерпілих), з урахуванням тяжкості й обставин вчиненого злочину та наслідків у виді смерті трьох осіб, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і зазначив, що в даному конкретному випадку, підстав для застосування ст. 75 КК України немає, оскільки звільнення від відбування покарання, не сприятиме меті покарання

та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також суд зауважив й на тому, що застосування ст. 69 КК України чи норм ст. 69-1 КК України в даному конкретному випадку не буде відповідати характеру вчиненого злочину, його суспільній небезпеці, не буде належним чином сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним інших правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував й положення ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та констатував, що злочинні дії ОСОБА_5 мають істотні незворотні наслідки - спричинення смерті трьох осіб.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що призначене покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статі обвинувачення буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів, воно буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого правопорушення, його наслідками і особою винного та не буде становити особистий надмірний тягар для особи.

Своєю чергою апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка є аналогічною за доводами з його касаційною скаргою, з огляду на всі вищевказані обставини, погодився із таким рішенням місцевого суду та зазначив, що суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_5 покарання, яке відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Також апеляційний суд вказав, що така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії»

від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, з урахуванням ступеня тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до положень, передбачених ст. 12 КК України, є тяжким злочином, конкретних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та незворотних наслідків, які настали внаслідок вчинення ним злочину, а саме спричинення смерті трьох осіб, доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для застосування до засудженого ОСОБА_5 положень, передбачених ст. 75 КК України, з огляду на його вік, щире каяття, позицію потерпілих та даних про його особу, в цілому не спростовують обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для висновку щодо можливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень, передбачених ст. 75 КК України.

А відтак колегія суддів зазначає, що підстав для застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, про що зазначає у касаційній скарзі захисник, не вбачається.

Разом з тим, стверджуючи про несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник не конкретизує свої доводи, з огляду на те, що засудженому призначено покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК України

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 21 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3