У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002451, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2023 року відносно

ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кінецьпіль Первомайського району Миколаївської області, зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачена ОСОБА_5 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2023 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 850 грн.

Ухвалено, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнити ОСОБА_5 від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачена ОСОБА_5 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати її за ч. 1 ст. 125 КК України.

Захисник ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за відсутністю складу злочину.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 наголошує на тому, що підозра не вручалась їй особисто, а вручена понятому ОСОБА_8 , який є наркозалежною особою без певного місця мешкання та який не зобов`язаний був її передавати, а тому вона вважається не врученою. Відтак, і зміна повідомлення про підозру від 17.08.2018 р. не могла бути вручена, оскільки інкримінована подія мала місце 14.11.2019 р., що свідчить про порушення органами досудового розслідування вимог закону.

При цьому, ані повідомлення про підозру від 17.08.2018 р., ані обвинувальний акт не містять її підпису, що також підтверджує факт невручення вказаних процесуальних документів.

Звертає увагу суду на те, що за фактом нанесення тілесних ушкоджень Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 15.03.2021 р. ухвалено вирок відносно ОСОБА_9 , яку визнано винною за тими самими подіями у той самий день та час.

Зауважує, що потерпіла ОСОБА_9 звернулась до поліції лише через 4 дні після події, за рекомендацією односельців, аби із неї не стягнули кошти.

Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів на підтвердження нанесення нею тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , оскільки вказані обставини не підтверджені показаннями свідків, які підтвердили лише те, що саме ОСОБА_9 наносила їй удари.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_5 вважає, що обставини, встановлені судом першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки потерпіла ОСОБА_9 не зустріла її біля під`їзду, а заздалегідь приготувалася до нападу та чекала на неї. Після того, як вона підійшла до під`їзду, звідти раптово вийшла ОСОБА_9 , вилила на неї воду та, в подальшому, почала наносити удари по голові і обличчю, та виривати волосся.

З урахуванням кількості та локалізації нанесених ударів, а також знаряддя їх нанесення металевий казан, вважає, що це був замах на її життя, оскільки удари наносились з великою силою, ненавистю та жорстокістю.

Зауважує, що судом першої інстанції умисно зазначено про її перебування на денному лікуванні, незважаючи на те, що вона лікувалась стаціонарно.

Вважає, що кримінальне провадження відносно неї сфабриковано працівниками поліції та розслідувалось з обвинувальним ухилом, оскільки направлення на судово-медичну експертизу було надано лише 21.11.2019 р., тобто через 7 днів після події, а висновок складено ще через 5 днів 26.11.2019 р., на відміну від освідування ОСОБА_9 , яку оглянули та надали висновок судово-медичного експерта у день її звернення до поліції.

Наголошує на тому, що між нею та ОСОБА_9 ніколи не було конфлікту, оскільки вони цілком різні люди, різних поглядів, а саме побиття це помста за зауваження, яке вона одного разу зробила останній за те, що та кликала сусідку шляхом стуку по вентиляційній трубі.

Зазначає, що до показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 слід ставитись критично, оскільки вони не були безпосередніми очевидцями події, а надавали покази зі слів ОСОБА_9 . При цьому, вона також робила зауваження як ОСОБА_13 , так і його матері ОСОБА_11 , які неодноразово перебували у стані алкогольного сп`яніння та поводили себе неадекватно.

Апелянт вважає, що судом безпідставно відкинуто показання свідка ОСОБА_14 , з тих підстав, що він є родичем ОСОБА_9 , оскільки вказана особа була безпосереднім очевидцем подій від їх початку до кінця та пояснював, що наразі вони не є родичами із потерпілою, оскільки їх діти розлучились досить давно.

З приводу показань свідка ОСОБА_15 , зауважує, що остання умисно надала неправдиві покази та, в подальшому, надавала фактичну довідку щодо виїзду закордон, з метою недопущення її допиту у суді, у зв`язку з чим, переховується у батьків чоловіка.

На думку обвинуваченої, висновок експерта № 511 від 18.11.2019 р. є неналежним доказом, оскільки огляд ОСОБА_9 проведений через 4 дні після самої сутички, а відтак, вказані тілесні ушкодження могли бути отримані в інший спосіб, в тому числі і від інших осіб, оскільки її не один раз били інші жінки у зв`язку з тим способом життя, який вона веде.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає що приймаючи рішення у справі, судом першої інстанції не надано належної оцінки вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.03.2021 р., яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України.

Під час розгляду вказаного провадження судом беззаперечно було встановлено те, що саме ОСОБА_9 напала на ОСОБА_5 , завдала ударів казаном та виривала волосся з голови потерпілої, тому як би у відповідь ОСОБА_5 і спричинила ОСОБА_9 тілесні ушкодження, то і в цьому випадку ОСОБА_16 мала право на захист та згідно ст. 36 КК України підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, тому що перебувала в стані необхідної оборони.

На думку захисника, про необ?єктивність суду свідчить і те, що за строками давності кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України, підлягало закриттю ще 15.11.2021 р., відповідні клопотання на протязі 2022 та 2023 років ОСОБА_5 направляла до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, який їх не розглядав взагалі і рішення по цім клопотанням не прийняв, порушуючи закон.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

14.11.2019 р., близько 14.00 год., ОСОБА_5 прямувала до місця свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Підходячи до місця свого проживання, ОСОБА_17 помітила ОСОБА_9 . На ґрунті довготривалих неприязних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , розпочалась сварка. В ході словесного конфлікту, у ОСОБА_17 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої. 3 метою реалізації своїх протиправних дій, ОСОБА_17 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, i, бажаючи їх настання, підійшла до ОСОБА_9 та, стоячи навпроти останньої, кулаками обох рук стала наносити чисельні удари по обличчю i тулубу ОСОБА_9 .

В результаті протиправних дій, ОСОБА_5 спричинила потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді садна обличчя, лівої наключичної області, садна правої молочної залози, синця правого плеча, які, за висновком експерта від 18.11.2019 р., відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Нанесення ОСОБА_5 ударів ОСОБА_9 перебувають в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Дії обвинуваченої ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої на підтримку апеляційної скарги, яка не підтримала апеляційну скаргу захисника, думку прокурора який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями обвинуваченої ОСОБА_5 , яка не визнала себе винною, однак не заперечувала факту бійки із потерпілою, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , щодо обставин бійки між нею та обвинуваченою, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 з приводу відомих їм обставин, які передували даному кримінальному правопорушенню, а також інформації, повідомленої зі слів потерпілої ОСОБА_9 , показаннями свідка ОСОБА_20 , яка бачила конфліктну ситуацію, яка передувала бійці та вжила заходів щодо її припинення.

Суд першої інстанції також обґрунтовано врахував як докази дані, які містяться в письмових доказах, зокрема: висновку експерта № 511 від 18.11.2019 р., щодо виявлених у потерпілої ОСОБА_9 тілесних ушкоджень; протоколах проведення слідчого експерименту від 20.11.2019 р., за участю потерпілої ОСОБА_9 , та слідчого експерименту від 28.11.2019 р., за участю свідка ОСОБА_15 .

Апеляційний суд вважає, що ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, поза розумним сумнівом та є достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно неї.

Доводи обвинуваченої про недопустимість доказів у справі через порушення порядку вручення зміненого повідомлення про підозру від 17.08.2020 р., належним чином перевірені судом першої інстанції, який цілком вірно зауважив, що вони не підтверджуються дослідженими у справі доказами та спростовані показаннями свідка ОСОБА_21 , який був понятим при врученні ОСОБА_5 повідомлення про зміну підозри від 17.08.2020 р. та під час судового розгляду показав, що впізнає ОСОБА_5 як жінку, яка відмовлялась отримувати та розписуватися у документі, прочитаному їй слідчим уголос, із чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку твердженням обвинуваченої щодо недопустимості протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_15 , оскільки вона не була безпосередньо допитана судом, апеляційний суд зауважує, що із даних протоколу слідчого експерименту від 28.11.2019 р. вбачається, що ця слідча (розшукова) дія була проведена за участю свідка ОСОБА_15 , за участю двох понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , із зазначенням місця їх проживання, роз`ясненням свідку і понятим їх процесуальних прав та обов`язків, попередженням свідка про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст. 385 КК і за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, яка підтвердила достовірність відомостей, відображених у протоколі, поставивши свій підпис, що свідчить про відсутність підстав ставити під сумнів правдивість наданих свідком ОСОБА_15 показів.

З тих самих мотивів апеляційний суд не вбачає підстав ставити під сумнів показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_11 та ОСОБА_19 , які, під час розгляду провадження в суді першої інстанції, будучи належним чином ознайомленими із кримінальною відповідальністю за ст. 384 КПК України, досить чітко, послідовно та детально розповіли про відомі їм обставини неприязнених відносин між обвинуваченою ОСОБА_5 та потерпілою ОСОБА_9 , які передували їх конфлікту.

Надав належну оцінку суд першої інстанції і твердженням обвинуваченої щодо допустимості показань свідка ОСОБА_14 , в частині того, що під час бійки ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , остання не наносила ударів потерпілій ОСОБА_9 , зазначивши, що вони суперечать іншим дослідженим у справі доказам, які об`єктивно узгоджуються між собою. Більш того, суд першої інстанції вірно зауважив, свідок ОСОБА_14 був родичем обвинуваченої, та має усталені неприязні відносини із потерпілою ОСОБА_9 , що може свідчити про необ`єктивність наданих ним показів з метою виправдання дій обвинуваченої ОСОБА_5 .

З приводу тверджень обвинуваченої щодо недопустимості висновку експерта № 511 від 18.11.2019 р., яким встановлено наявність у потерпілої ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, у зв`язку з проведенням огляду через 4 дні після самої сутички, апеляційний суд відзначає наступне.

Згідно п. 4.1. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 р. № 6, судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

Відповідно до п. 4.6 вказаних Правил, судово-медичний експерт, оцінюючи строки порушення анатомічної цілості тканини і органів та їх функцій, виходить із звичайної їх тривалості, навіть у тих випадках, коли потерпілий не звертався за медичною допомогою. Якщо тривалість цього порушення, що зазначена в наявних медичних документах, не відповідає характеру тілесного ушкодження і не підтверджується об`єктивними відомостями, судово-медичний експерт відзначає цю обставину і встановлює ступінь тяжкості, виходячи із звичних термінів.

Зі змісту висновку експерта № 511 від 18.11.2019 р., складеного судово-медичним експертом ОСОБА_24 , зі стажем експертної роботи 20 років, вбачається, що останній провів судово-медичну експертизу ОСОБА_9 1955 р.н., зі слів якої, 14.11.2019 р. їй були спричинені тілесні ушкодження. За результатами вказаної експертизи встановлено виявлення у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а саме: садна обличчя, лівої наключичної області, правої молочної залози та синця правого плеча, які утворилися у строк вказаний обстежуваною від дії тупого (их) твердого (их) предмету (ів) і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Будь-яких підстав ставити під сумів вказані висновки експерта, який, перед проведення дослідження, був попереджений про відповідальність за відмову або ухилення від надання висновку та за надання завідомо неправдивого висновку за ст. ст. 384, 385 КК України, апеляційний суд не вбачає.

В той час як обставини призначення та проведення судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеню важкості тілесних ушкоджень, отриманих обвинуваченою ОСОБА_5 , в ході бійки із ОСОБА_9 , не є предметом перевірки в рамках вказаного кримінального провадження.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку сторони захисту, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги обвинуваченої є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2023 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3