Справа № 489/3405/22
Провадження № 1-кп/489/632/23
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

06 червня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0000694 від 04.11.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новозарицьке Фрунзівського району Одеської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, військовослужбовця військової служби за контрактом, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді головного сержанта - командира міномета 1 мінометного взводу 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат», не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

28.02.2020 ОСОБА_3 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 (три) роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.02.2020 № 54 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду курсанта навчального батальйону з підготовки військовослужбовців.

Відповідно до наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.07.2020 № 69-РС солдата ОСОБА_3 призначено на посаду номера обслуги міномету мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .

Згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.07.2020 № 242 солдата ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2020 № 179 солдата ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, поставлено на всі види забезпечення; визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «солдат».

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.04.2021 № 52 солдату ОСОБА_3 присвоєно військове звання «старший солдат».

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.07.2021 № 150-РС старшого солдата ОСОБА_3 призначено на посаду головного сержанта - командира міномета 1 міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.08.2021 № 223 старшого солдата ОСОБА_3 визначено таким, що справи та посаду головного сержанта - командира міномета 1 міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «старший сержант».

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації, є день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Відтак, з 28.02.2020, тобто з моменту зарахування ОСОБА_3 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Військова частина НОМЕР_1 станом на травень 2022 року на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 залучена до здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії і знаходиться у районі ведення бойових дій на території Миколаївської області у складі створених (діючих) угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, а саме: угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а особовий склад військової частини НОМЕР_1 , зокрема старший солдат ОСОБА_3 , виконував бойові завдання на лінії безпосереднього збройного зіткнення із супротивником у районі проведення бойових дій.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це час, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, з 17.03.2014 по теперішній час в Україні діє особливий період.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення в України воєнного стану» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан, який триває дотепер.

Згідно з п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану старшому солдату ОСОБА_3 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення місця служби останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, старший солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, 31.05.2022 о 07:30 год. старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи військову службу на посаді головного сержанта командира міномета 1 міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), діючи умисно, в порушення вимог вищевказаного законодавства, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення військової служби у тиловому пункті управління військової частини НОМЕР_3 , який тимчасово дислокувався по АДРЕСА_3 , та незаконно перебував за адресою: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце несення військової служби, до 15 год. 00 хвилин 04.11.2022.

04.11.2022 о 15 год. 00 хв. старший солдат ОСОБА_3 добровільно прибув до м. Миколаєва, з`явився до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та повідомив про себе як військовослужбовця, що ухиляється від військової служби.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, вказані в обвинувальному акті, зокрема, що дійсно у 2020 році уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби та був зарахований військовослужбовцем і в подальшому зарахований до в/ч НОМЕР_1 . 31.05.2022, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, в умовах введеного в Україні воєнного стану, він самовільно залишив місце несення військової служби у тиловому пункті управління військової частини НОМЕР_3 , який тимчасово дислокувався по АДРЕСА_3 , та перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 до 04.11.2022, коли сам з`явився до слідчого ДБР, який йому зателефонував та повідомив, що відносно нього розпочате кримінальне провадження, у зв`язку з чим йому необхідно прибути до слідчого, що він і зробив. Зазначив про те, що причиною самовільного залишення місця служби стало те, що він морально не витримав умов несення військової служби в умовах воєнного стану, що було обумовлено тим, що перебував під обстрілами, брав участь в бойових діях, внаслідок чого не витримав психологічного та морального навантаження та переживань. У вчиненому ОСОБА_3 розкаявся, засудив свої дії, вважаючи їх ганебними, наголосив на готовності продовжити несення військової служби.

Крім власного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у скоєному підтверджується також іншими дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Відповідно до контракту від 28.02.2020 ОСОБА_3 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 (три) роки.

Згідно з витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.07.2020 № 179, солдата ОСОБА_3 , призначеного на посаду номера обслуги 2 міномету 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї 11 окремого мотопіхотного батальйону НОМЕР_4 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з 13.07.2020 зараховано в списки особового складу військової частини.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.08.2021 №223, старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_3 з 16.08.2021 приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «старший сержант».

Згідно з витягом з наказу командиру в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.05.2022 №148, старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_3 , головний сержант - командир міномета 1 міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї, вважається таким, що самовільно залишив військову частину з 31.05.2022, внаслідок чого виключений з усіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2022 №163, ОСОБА_3 , головний сержант - командир міномета 1 міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї, увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Із доповіді командира військової частини НОМЕР_1 №2980/1/2/159/201 від 31.05.2022 слідує, що 31.05.2022 ОСОБА_3 , головний сержант - командир міномета 1 міномета 2 мінометного взводу 1 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , самовільно залишив батальйонний район оборони.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд, за клопотанням прокурора та згодою обвинуваченого, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням письмових доказів та документів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також суд роз`яснив учасникам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв самовільне залишення місця служби вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відносяться до тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд відносить щире каяття, яке полягає у тому, що останній повністю визнав свою вину, засудив свої дії, висловив жаль з приводу вчиненого та заявив про готовність продовжити військову службу.

Суд не визнає вказані в обвинувальному акті в якості пом`якшуючих обставин з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки в судовому засіданні сторонами не було доведено існування вказаних обставин. Натомість обвинувачений ОСОБА_3 надав суду показання про те, що фактично з`явився до слідчого ДБР лише після того, як йому зателефонував останній і повідомив про те, що відносно нього зареєстроване кримінальне провадження за фактом самовільного залишення місця служби, та запропонував добровільно прибути до слідчого, що він і зробив. Зазначене, у свою чергу, вказує на те, що обвинувачений фактично з`явився за викликом слідчого, а не вчинив активних дій, направлених на добровільне з`явлення із зізнанням.

Крім того, суду не було надано будь-яких належних та допустимих доказів щодо того, що обвинувачений ОСОБА_3 в ході досудового розслідування активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та в чому саме це полягало, оскільки суду не було надано доказів про те, які саме слідчі дії проводилися з обвинуваченим, окрім власне його допиту в якості обвинуваченого, під час яких він вчиняв активні дії, які свідчать на активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб тощо.

На думку суду, визнання засудженим своєї вини та надання показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а тому ця обставина не визнається судом як пом`якшуюча.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який є військовослужбовцем, раніше не судимий, характеризується позитивно, засудив своє діяння, висловив жаль щодо його вчинення, щиро розкаявся у вчиненому та висловив готовність продовжити військову службу, наявності обставини, що пом`якшує покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про можливість призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України зі звільненням його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням та з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України підтверджується тим, що редакція вказаної статті станом на час закінчення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення (04.11.2022) передбачала можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Визначаючи тривалість строку випробовування, суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, головним чином враховує особу обвинуваченого, який раніше не судимий, повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, характеризується позитивно, засудив свої дії, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, тому зазначені обставини вказують на необхідність встановлення трирічного іспитового строку для виправлення обвинуваченого.

Цивільний позов не заявлявся

Речові докази відсутні.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, обвинувачений не затримувався та відносно нього запобіжний захід не застосовувався.

Оскільки суд прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, тому відсутні підстави для застосування відносно нього запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі статей 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо він протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_3 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 06 червня 2023 року.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набранням вироком законної сили не застосовувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1