Провадження № 11-кп/824/994/2023 Суддя в II-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, українця, з повною середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин;

вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 , 13 березня 2021 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин, перебуваючи в магазині «Сільпо», що знаходиться за адресою: пр-т Тичини, 1-в, в м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_8 численні удари по різним частинам тіла, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений указав на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість. В обґрунтування доводів скарги указав, що в його діях відсутній прямий умисел, що є основою складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Апелянт зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що обвинувачений є єдиним годувальником в сім`ї, має на утриманні малолітню доньку та дружину, працює не офіційно, а відбування покарання у виді громадських робіт позбавить можливості утримувати родину. Просив вирок змінити в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначити покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

обвинуваченого, який апеляційну скаргу підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити;

прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок залишити без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Розгляд обвинувального акта у суді першої інстанції розглядався у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні за правилами ст.ст. 302, 381 КПК України, у зв`язку із чим встановлені досудовим розслідуванням обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження, судом апеляційної інстанції не перевірялися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги відповідно до ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині необґрунтованості вироку в частині призначеного покарання, то вони, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3)враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно з ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин, суд першої інстанції не повною мірою дотримався вказаних вимог закону.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який неодружений, офіційно не працює, раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, а також врахував його вік та стан здоров`я. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Врахувавши наведене, місцевий суд прийшов переконання про необхідністьпризначення ОСОБА_7 покарання в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

Між тим, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт, всупереч положенням ст. 65 КК України, суд першої інстанції не взяв до уваги зокрема те, що у нього на утриманні перебуває дружина та малолітня дитина, які матеріально залежні від обвинуваченого та відбуваючи покарання у виді громадських робіт, останній на визначений час втратить можливість матеріально забезпечувати свою родину.

Крім цього, колегія суддів зважає на те, що врахована місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_7 обставина - його судимість, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, із яких вбачається те, що ОСОБА_7 не має судимостей (а.п. 95-96).

Також колегія суддів вважає необґрунтованим врахування місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_7 його стану здоров`я. Так, матеріали кримінального провадження не містять медичної документації або інших джерел для визначення стану здоров`я ОСОБА_7 . Між тим, судом не обґрунтовано як вказана інформація повинна була вплинути на висновок щодо призначеного йому покарання.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів приходить до переконання про необхідність зміни вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання шляхом його пом`якшення до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Саме таке покарання, на переконання колегії суддів відповідатиме меті покарання, визначеної ч. 2 ст.50 КК України, сприятиме виправленню обвинуваченого та буде достатнім для попередження нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 підлягає зміні в частині призначення покарання, а апеляційна скарга - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Врешті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення.

СУДДІ

____________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4