Номер провадження: 11-сс/813/1303/23
Справа № 947/9718/23 1-кс/947/9037/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000753 від 31 жовтня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 14 вересня 2023 року в межах строку досудового розслідування.

Визначений в якості альтернативного запобіжного заходу розмір застави - 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 684 000 гривень - залишений без змін.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, або змінити визначений розмір застави зменшивши його до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 214 720 гривень.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що визначений підозрюваному розмір застави є завідомо непомірний для нього, який він не має можливості сплатити.

ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має цивільну дружину та малолітню дитину, на утриманні у нього знаходяться його пристарілі батьки.

ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просила скасувати оскаржену ухвалу та застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту, або особистого зобов`язання, або змінити визначений розмір застави.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала аналогічно доводам захисника ОСОБА_7 , при цьому зазначила, що відсутні будь-які ризики для застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Так, ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а саме: незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичного засобу, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до клопотання слідчого, у невстановлений слідством час ОСОБА_9 вступив в попередню злочинну змову з невстановленими особами, направлену на придбання, зберігання психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну з метою подальшого збуту, шляхом розкладання так званих «закладок».

Далі, при невстановлених обставинах, ОСОБА_9 , діючи відповідно до попередньої змови з невстановленими особами, у невстановлений час, при невстановлених обставинах, придбали невстановлену кількість психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетаміну, яку останній переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став незаконно зберігати з метою подальшого збуту.

29.03.2023 року у ході проведення санкціонованого обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено 50 згортків з липкої стрічки чорного кольору, з речовиною білого кольору, яка згідно експрес-тесту «IDenta» є психотропною речовиною, обіг якої обмежено - амфетаміном.

Оскільки в апеляційній скарзі захисники не оскаржували обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, апеляційний суд не переглядає оскаржену ухвалу слідчого судді у цій частині.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді, який звернув увагу на те, що ОСОБА_9 підозрюється у придбанні, зберіганні, з метою збуту психотропних речовин, вчинене за попередньою змовою групою осіб. На систематичність даної діяльності вказують зібрані докази, а також той факт, що в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 було вилучено 50 згортків з речовиною («закладок»).

Також слідчий суддя зазначив, що обставини ймовірного вчинення інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та характер такого кримінального правопорушення підтверджують регулярність та перманентність здійснюваної неправомірної поведінки підозрюваним, до того ж вказана діяльність є такою, що ймовірно приносить незаконний дохід підозрюваному, який не працює, але при цьому, як було встановлено у судовому засіданні останній утримує цивільну дружину та батьків.

Крім того, як вбачається з клопотання слідчого, досудове розслідування передбачає проведення великого обсягу слідчих дій, пов`язаних з встановленням місцезнаходження та вилучення відповідних речей та документів, які на даний час ще невиявлені та не вилучені, а тому вірогідність того, що підозрюваний має можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження продовжує існувати, тобто наявний ризик, передбачений п.2) ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про наявність ризику, передбаченого п.3) ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що перебуваючи на свободі ОСОБА_9 матиме можливість здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Разом з тим, слідчий суддя врахував, що досудове розслідування триває та станом на теперішній час органом досудового розслідування не встановлено всіх осіб, причетних до вчинення зазначеного кримінального правопорушення, так, ОСОБА_9 , перебуваючи не під вартою, матиме можливість підтримувати зв`язок із такими особами, тим самим сприяти переховуванню від органів досудового розслідування та, як наслідок, ухилення від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що свідчить про існування ризику, передбаченого п.4) ч.1 ст.177 КПК України.

В свою чергу апеляційний суд враховує, що ОСОБА_9 не має постійного місця роботи, а тому збут наркотичних речовин, вірогідно, є єдиним джерелом його доходу.

Так, відповідно до рапорту ст. о/у УБН в Одеській області ДБН НП України, підозрюваний є визначальною дійовою особою у даній організованій групі, на теперішній час досудовим розслідуванням точна роль ОСОБА_9 не визначена, проте є підстави вважати останнього співорганізатором або організатором даного кримінального правопорушення. Вищевикладене підтверджує регулярність та перманентність здійснюваної неправомірної поведінки підозрюваним, до того ж вказана діяльність є такою, що ймовірно приносить незаконний дохід підозрюваному.

Вищевикладені обставини підтверджують, що продовжує існувати ризик, передбачений п.5) ч.1 ст.177 КПК України, а саме вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення або продовження вчинення кримінальне правопорушення, в якому він підозрюється.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_9 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_9 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 .

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Доводи апеляційних скарг щодо визначення ОСОБА_9 розміру застави у межах, передбачених п.2) ч.5 ст.182 КПК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Частиною 4 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Так, ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, що відповідно до вимог п.2) ч.5 ст.182 КПК України, передбачає визначення застави від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Між тим, згідно абзацу 2 ч.5 ст.182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційний суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді, який, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, вважав, що обраний розмір застави 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 684 000 гривень, зможе стримувати можливу протиправну поведінку підозрюваного.

В свою чергу, апеляційний суд, враховуючи розмір вилучених наркотичних засобів, вважає, що визначений слідчим суддею розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

За таких обставин, доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про наявність підстав для застосування менш суворого запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 та зменшення розміру застави, визначеного слідчим суддею, є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_9 , а визначений розмір застави є необхідним для забезпечення наявних ризиків.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись статтями 117, 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_9 продовжений строк тримання під вартою до 14 вересня 2023 року з визначенням застави - 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 684 000 гривень, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4