Номер провадження: 11-кп/813/1322/23
Справа № 515/256/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Одесі в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження 0001292 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 20 квітня 2023 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою суду обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вознесенівка Тарутинського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, на строк 60 днів до 18.06.2023 року включно, без визначення розміру застави.

Встановлені судом обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочинів, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, що зумовлює існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілу свідків; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи суворість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 , дані про його особу, що наразі потерпіла та свідки ще не допитані. Приймаючи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, характер і суспільну небезпечність інкримінованого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу виді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про необґрунтованість ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вважає, що ризики, зазначені стороною обвинувачення, недоведені та грунтуються на припущеннях. Апелянт стверджує, що він здатен виконувати обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України. Посилаючись на практику ЕСПЛ, наголошує про те, що тяжкість покарання не може бути підставою для утримання особи під вартою. Зазначає, що він позитивно характеризується, раніше не судимий, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, є інвалідом 3 групи, має постійне місце проживання та не має ніякого наміру переховуватися від суду, зацікавлений у проведення судового розгляду для встановлення істини та ухвалення обґрунтованого та законного судового рішення. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Позиції сторін апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити та обрати ОСОБА_7 інший більш м`який запобіжний захід.

Прокурор в судове засідання не з`явився, його було належним чином повідомлено про час розгляду справи, тому його неприбуття не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Кримінальне процесуальне законодавство не визначає підстав скасування запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту. Скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений. Запобіжний захід може бути скасованим коли це виправдовується обставинами справи, зумовленими виникненням нових обставин після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, а також виявленням тих, які існували раніше, але про які не було відомо сторонам на час прийняття рішення про застосування запобіжного заходу, зокрема, якщо в ході кримінального провадження суттєво змінюються підстави застосування запобіжного заходу, а також обставини, які враховувалися при його обранні (змінилася кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров`я обвинуваченого, тощо).

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити судовому розгляду.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, з конфіскацією майна, і суворість можливого вироку.

Суд зазначив, що вірогідність призначення суворого покарання за вчинення цього злочину зумовлює існування реального ризику переховування від суду обвинуваченого ОСОБА_7 у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, з огляду на характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставин дієвості більш м`якого запобіжного заходу в разі його застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Судом першої інстанції також зазначено про існування ризику впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на потерпілу та свідків, які ще не допитані в судовому засіданні.

Підставою для застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілу, свідків; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також суд прийняв до уваги відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, є інвалідом 3 групи, не має офіційного місця роботи та доходу.

Отже, з урахуванням характеру та ступеня тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, суворості покарання, яке йому загрожує в разі визнання винуватим у його вчиненні, даних про його особу, сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу виді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції та зауважує, що в межах даного кримінального провадження відсутні докази зміни обставин, що стали підставою для застосування щодо ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу.

Аналізуючи характер та обставини злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає, що у випадку незастосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, він може незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої імовірності реалізації ним таких дій. Чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачений обов`язково здійснювати такі дії. Однак суду необхідно встановити, чи обвинувачений наразі має об`єктивну можливість їх реалізувати в майбутньому.

На підставі фактично існуючих даних, суд визнав, що зазначені вище ризики, є реальними, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 на даному етапі має можливість їх реалізації за умови незастосування щодо нього запобіжного заходу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти зазначеним вище ризикам переховування від суду та впливу на потерпілу, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення і забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків та вказане в повній мірі відповідає меті такого запобіжного заходу та меті позбавлення особи свободи, як можливому законному випадку порушення такого права, передбаченому абз. с) ст.5 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод.

За результатами перевірки ухвали суду першої інстанції судом апеляційної інстанції встановлено, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до особистої свободи обвинуваченого ОСОБА_7 та саме запобіжний захід у виді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Суд першої інстанції врахував всі обставини, передбачені ст.178 КПК України, не встановив обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які перешкоджали б застосуванню запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 .

Сам по собі факт заперечення обвинуваченим правових підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не свідчить про незаконність та необґрунтованість постановленої щодо нього ухвали.

Так, колегія суддів не приймає до уваги доводи обвинуваченого про недоведеність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки з огляду на характер та обставини вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 в разі доведення його вини в обсязі висунутого обвинувачення, з урахуванням даних про його особу, що він притягується до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого умисного злочину, є доведеною вірогідність ухилення обвинуваченого від суду, а також незаконного впливу на потерпілу, свідків, які ще не допитані в порядку ст.23 КПК України, в разі незастосування запобіжного заходу.

Апелянтом не спростовано висновки суду про продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, сама по собі тяжкість імовірного покарання є вагомим чинником доведеності можливого ризику переховування особи від органів досудового розслідування та суду з метою його уникнення.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, він позитивно характеризується, раніше не судимий, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, є інвалідом 3 групи, має постійне місце проживання та не має ніякого наміру переховуватися від суду, зацікавлений у проведення судового розгляду для встановлення істини та ухвалення обґрунтованого та законного судового рішення, апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 не має офіційного місця роботи за законного джерела доходу, що ставить під сумнів наявності у нього міцних соціальних зв`язків та в свою чергу не може слугувати запорукою запобігання ризиків, визнаних судом доведеними, здатними забезпечити його належну процесуальну поведінку в разі незастосування запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Апеляційний суд вважає, що у вказаній справі суспільний інтерес превалює над приватним інтересом ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Зважаючи на обсяг висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, його репутацію, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків та законних джерел до існування, колегія суддів не знаходить правових підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Підстав для відмови в застосуванні запобіжного заходу, як про це ставить питання апелянт, суд апеляційної інстанції не знаходить.

Виходячи наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є вмотивованою і обґрунтованою, постановленою у відповідності до вимог закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, в апеляційній скарзі не зазначено доказів про те, що в ході кримінального провадження змінилися підстави застосування чи обставини, що були враховані при обранні запобіжного заходу.

З огляду на викладене вище, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 належить залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 20 квітня 2023 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 на строк 60 днів до 18.06.2023 року включно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4