КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

підозрюваного ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17.04.2023 задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , та застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Визначено, що ухвала слідчого судді діє 60 днів до 15.06.2023 включно.

Встановлено, що для утримання підозрюваний ОСОБА_6 підлягає направленню до Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Цією ж ухвалою визначено ОСОБА_6 заставу в межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 80 520,00 грн., та на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покладено на нього, у разі внесення застави, наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого за першою вимогою; не відлучатися із місця свого проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

___________________________________________________________________________

Справа № 759/6847/23 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3006/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Визначено двомісячний термін дії обов`язків, покладених на підозрюваного, у разі внесення застави, з дня внесення застави.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, підозрюваний ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою та підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду.

17.04.2023 йому вручено письмове повідомлення про підозру та клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу.

Застосований слідчим суддею запобіжний захід є занадто суворим, а визначений розмір застави непомірним для нього, а тому, на думку апелянта, до нього можливо застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання.

Апелянт звертав увагу на те, що додані до клопотання слідчого докази, а саме протокол пред'явлення особи для впізнання від 05.04.2023 та дозвіл на огляд його телефону, отримані органом досудового розслідування із застосуванням психологічного тиску та фізичного насильства.

Зокрема, 05.04.2023 працівники поліції забрали його разом з мамою ОСОБА_10 з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та відвезли до відділу поліції № 2 Святошинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Кольцова, 22-А. При цьому його завели до службового приміщення, а ОСОБА_10 не пустили.

Також апелянт стверджував, що на нього надягли кайданки та відібрали пояснення щодо подій, які відбулися 31.03.2023, останній зазначав про перебування у цей день зі своєю дівчиною. Однак, працівники поліції роздрукували пояснення зовсім іншого змісту, які підозрюваний відмовився підписувати. Після чого у нього взяли відбитки пальців та продовжили утримувати до приїзду потерпілого для проведення впізнання.

Крім того, один з працівників поліції вийшов до його матері та повідомив їй про те, що останній зізнався у вчиненні кримінального правопорушення та погодився співпрацювати, а тому необхідно зайти до її будинку для вилучення викрадених речей, однак ОСОБА_10 не погодилася пускати працівників поліції до свого помешкання. Після чого, зазначений працівник поліції повернувся та застосував до підозрюваного фізичне насилля, зокрема два удари коліном по грудній клітині, декілька ударів по голові та в область правого вуха. Інші працівники поліції також застосовували фізичне насилля.

Апелянт звертав увагу на те, що під час впізнання потерпілий не впізнав нападника, а лише повідомив про те, що у нього схожа статура. Після проведення впізнання працівники поліції до нього не застосовувати фізичне насилля, а лише тиснули психологічно.

Підозрюваний вказував на те, що у його помешканні не виявлено жодних речей, які заборонені або отримані злочинним шляхом. При цьому за місцем його проживання проходила процесуальна дія, яку орган досудового розслідування назвав слідчим експериментом, а не обшуком.

05.06.2023 о 17 год. 30 хв. працівники поліції його відпустили та вручили повістку про виклик до слідчого відділу Святошинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві на 10 год. 00 хв. 06.04.2023. Одразу після того як його відпустили, він звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва, де йому надали першу медичну допомогу. Також цього дня о 18 год. 30 хв. підозрюваний звернувся до травмпункту КНП «Київська міська клінічна лікарня № 7», де зафіксовано травму та встановлено діагноз параорбітальна гематома на правому оці, забій грудної клітини справа, що підтверджується довідкою № 3234 від. 05.04.2023.

Крім того, апелянт пояснював, що 06.04.2023 о 09 год. 00 хв. він зателефонував на лінію 102 та повідомив про неможливість прибуття до слідчого відділу Святошинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, у зв`язку із поганим самопочуттям. 07.04.2023 він звернувся до сімейного лікаря, який зафіксував забій грудної клітини та травму правого вуха, дав йому направлення до травматолога та отоларинголога. Також у найближчий вільний час, а саме 10.04.2023, він відвідав даних лікарів, які підтвердили раніше зазначені діагнози.

Підозрюваний звертав увагу на те, що його не затримували, а він добровільно погодився поїхати з працівниками поліції, він не переховувався та не перешкоджав роботі останніх.

Версія органу досудового розслідування про нанесення потерпілому удару невідомим предметом у потиличну ділянку, на переконання підозрюваного, є безпідставною, оскільки, як убачається із рапорту зареєстрованого 31.03.2023 за № 17354, лікар ОСОБА_11 на лінію 102 повідомив про надання допомоги потерпілому ОСОБА_12 , у якого забійна рана лобної ділянки. Також із фотографії, де зображений потерпілий, та яку долучено до матеріалів клопотання слідчого, вбачається, що останньому нанесли удар в ліву частину лобної ділянки.

Таким чином, з огляду на локалізацію ушкоджень, удар потерпілому нанесено правою рукою в ліву лобну ділянку голови. При цьому він не міг нанести удар правою рукою не пошкодивши свою праву ключицю, оскільки його права ключиця зі слідами металоостеосинезу, тобто після старої травми зафіксована металевою пластиною з шурупами.

На підтвердження зазначеного факту стороною захисту заявлялося клопотання про долучення до матеріалів судового провадження рентгенограми та рентгенографії, однак слідчим суддею безпідставно відмовлено в задоволенні даного клопотання.

Стороною обвинувачення не доведено наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема він не має наміру переховуватися від органу досудового розслідування та суду, оскільки це може призвести до отримання покарання у виді позбавлення волі, доказів його причетності до інкримінованого кримінального правопорушення до клопотання слідчого не долучено.

Твердження слідчого про наявність ризиків незаконного впливу на свідків та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення є формальними, без надання реальних доказів або наведення реальних фактів такої можливості.

Посилання органу досудового розслідування на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути виключною підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також органом досудового розслідування не доведено неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні слідчого.

Апелянт зазначав, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підозрюваного ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів судового провадження, слідчим відділом Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001454 від 01.04.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, достовірно знаючи, що у країні введено воєнний стан, вчинив умисний злочин за наступних обставин.

Зокрема, ОСОБА_6 31.03.2023 приблизно о 18 годині 30 хвилин, перебуваючи біля гаражного кооперативу «Борщагівський», що за адресою: м. Київ, вул. Якова Качури, 2А, помітив потерпілого ОСОБА_12 та у останнього виник злочинний умисел направлений на відкрите заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Після чого, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, усвідомлюючи той факт, що за його діями може спостерігати потерпілий та інші громадяни, підійшов до ОСОБА_12 та застосовуючи фізичну силу, наніс один удар, невстановленим досудовим розслідуванням предметом, у потиличну ділянку голови потерпілого, внаслідок чого останній впав на землю.

У той момент як потерпілий перебував на землі, ОСОБА_6 дістав з правої кишені штанів ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Tecno KF6n», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , вартістю 6 699 грн., банківську карту банку «ПриватБанк» № НОМЕР_3 та грошові кошти у розмірі 260 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, тим самим відкрито викрав чуже майно, яке належить потерпілому ОСОБА_12 .

В подальшому, вказаним майном ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 6959 гривень.

17.04.2023 о 10 год. 09 хв. ОСОБА_6 вручено повідомлення про підозру у вчиненні грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, скоєного в умовах воєнного стану, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 186 КК України.

17.04.2023 слідчий слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 звернулася до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , в якому просила застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17.04.2023 задоволено клопотання слідчого, та застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Визначено, що ухвала слідчого судді діє 60 днів до 15.06.2023 включно.

Встановлено, що для утримання підозрюваний ОСОБА_6 підлягає направленню до Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Цією ж ухвалою визначено ОСОБА_6 заставу в межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 80 520,00 грн., та на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покладено на нього, у разі внесення застави, наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого за першою вимогою; не відлучатися із місця свого проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Визначено двомісячний термін дії обов`язків, покладених на підозрюваного у разі внесення застави, з дня внесення застави.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як убачається з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Застосовуючи щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчим суддею встановлено, що матеріали провадження містять достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Крім того, слідчим суддею визнано доведеними вказані у клопотанні слідчого ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного, який не одружений, офіційно не працевлаштований, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливості підозрюваного переховуватись від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З урахуванням вказаного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_6 , оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, слідчий суддя, у відповідності до вимог ч. 4, п. 2 ч. 5 ст. 182, ч. 3 ст. 183 КПК України, взявши до уваги дані, які характеризують особу підозрюваного, обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан підозрюваного, дійшов обґрунтованого висновку про визначення застави у межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 80 520,00 грн.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, та вважає, що вказаний розмір застави є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, такий запобіжний захід здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_6 . Підстав вважати його завідомо непомірним для підозрюваного колегія суддів не вбачає.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення, є обґрунтованим, та підстав для застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів не вбачає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, є безпідставними, оскільки ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст.ст. 196, 372 КПК України, та містить обґрунтування і мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали.

Твердження апелянта про те, що визначений слідчим суддею розмір застави є непомірний для нього, колегія суддів вважає надуманими, оскільки з урахуванням обсягу повідомленої підозри, майнового та сімейного стану підозрюваного, колегія суддів приходить до висновку, що застава саме у межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 80 520,00 грн., є такою, що достатньою мірою гарантуватиме виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та спонукатиме до їх виконання належним чином.

Посилаючись на те, що органом досудового розслідування 05.04.2023 щодо нього застосовувався психологічний тиск та фізичне насильство, апелянт не надав доказів на підтвердження вказаних обставин.

При цьому долучені захисником ОСОБА_13 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 у суді першої інстанції під час розгляду клопотання слідчого копії документів, а саме довідки № 3234 від 05.04.2023, виданої черговим травматологом КНП «КМКЛ № 7» ОСОБА_14 , із призначенням лікування, довідки від 07.04.2023, виданої лікарем ОСОБА_15 КНП «ЦПМС № 2» Святошинського району міста Києва, та направлення на обстеження № 4050-3814-3015-1412 від 07.04.2023 (а.с. 73-75), лише вказують на наявність у ОСОБА_6 зазначених ним травм, однак самі по собі не можуть свідчити про вчинення насильства по відношенню до останнього з боку працівників поліції.

Відомості про звернення підозрюваного або його захисника до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення працівниками поліції незаконних дій щодо підозрюваного ОСОБА_6 , у матеріалах судового провадження відсутні.

Посилання апелянта на недоведеність обґрунтованості повідомленої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, є безпідставними, оскільки слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення.

Такий висновок слідчого судді ґрунтується на доданих слідчим до клопотання матеріалах. Останні містять дані, які вказують на причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому, слід зазначити, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, оцінки належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

З наведених підстав, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів причетності ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення, неналежність та недопустимість доказів, зокрема протоколу пред'явлення особи для впізнання від 05.04.2023 та дозволу на огляд телефону ОСОБА_6 , розбіжностей щодо локалізації травми отриманої потерпілим ОСОБА_12 , посилання на неможливість підозрюваним нанести потерпілому тілесні ушкодження у зв`язку із перенесеною ним травмою, незаконність проведених за адресою приживання підозрюваного слідчих дій, колегія суддів вважає передчасними.

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею відмовлено в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів судового провадження рентгенограми та рентгенографії, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки відповідно до положень ч. 4 ст. 193 КПК України дослідження будь-яких матеріалів, що мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу, є правом слідчого судді, а не його обов`язком.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Зважаючи на викладене, а також, враховуючи дані про особу підозрюваного ОСОБА_6 в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим у клопотанні ризику можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки достатніх стримуючих факторів, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, твердження про те, що підозрюваного не затримували, а він добровільно погодився поїхати з працівниками поліції, не переховувався та не перешкоджав роботі останніх, а також про відсутність намірів переховуватися від органу досудового розслідування та суду, самі по собі не забезпечують впевненості у подальшій належній процесуальній поведінці підозрюваного, у випадку застосування щодо нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, колегія суддів виходить із встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Враховуючи конкретні обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, не виключена ймовірність того, що останній у разі, якщо не буде обмежений у спілкуванні із потерпілим та свідками, яким відомі обставини інкримінованого злочину, може здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо наявності ризику впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки він існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та потерпілого та дослідження їх судом.

Матеріали судового провадження містять докази про існування іншого ризику неналежної процесуальної поведінки, зокрема можливості ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, вчинити інше кримінальне правопорушення, вірогідність настання якого, поряд із ризиками можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, є досить високою.

Посилання підозрюваного на те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, не свідчать про зменшення існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та не є достатньою підставою для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 176-178, 183, 193, 199, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3