печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання Прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0008561,-

ВСТАНОВИВ:

12.07.2023 року у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання Прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0008561. Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась. У судове засідання прокурор не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити. На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна. Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність не з`явившихся осіб, оскільки їх не прибуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів. Вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, надходжу до наступних висновків. З матеріалів клопотання вбачається, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за процесуальним керівництвом Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні за № 0008561 від 09.11.2016, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що на підставі рішення Одеської міської ради №1536-XXII від 10.08.2000 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» вилучено із землекористування Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» (за згодою Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія») земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , та передано її у приватну власність. На підставі вказаного рішення Одеської міської ради № 1536-XXIII від 10.08.2000 року ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000. При цьому, 27.04.2005 прокурором Одеської області старшим радником юстиції ОСОБА_5 було винесено протест № 7/1-65 исх-05 на рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-XXII з вимогою скасувати, як незаконне рішення Одеської міської ради № 1936-XXIII від 10.09.2000 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва». Протест прокурора мотивовано порушенням Одеською міською радою порядку передачі землі у власність фізичній особі. Рішенням Одеської міської ради № 4250-IV від 15.07.2005 «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 № 7/1-65 исх-05» (із внесеними змінами відповідно до рішення Одеської міської ради № 4425-IV від 29.09.2005 (Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 № 4250-IV) було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради № 1536-ІІІ від 10.08.2000 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 для дачного будівництва» та скасовано рішення Одеської міської ради № 1536-IIІ від 10.09.2000. В подальшому установлено, що 17.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер :52:020:0119, за адресою АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності проведена на підставі договору дарування земельної ділянки № 86 від 03.02.2005 укладеного нібито між представником ОСОБА_4 громадянином ОСОБА_7 (який діяв на підставі довіреності) та громадянином ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 . Допитаний ОСОБА_4 повідомив, що ніколи довіреності на ім`я ОСОБА_7 не підписував, та правом розпоряджатись його майном, вказаного громадянина ніколи не наділяв, про вказану особу чув вперше. Про факт дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 йому також нічого не відомо, ОСОБА_8 також не знайомий. Допитана приватний нотаріус ОСОБА_9 , яка пояснила, що зразок договору, підпису, печатка їй не належить (на договорі дарування земельної ділянки № 86 від 03.02.2005), а за зазначеним номером № 86 міститься взагалі інший договір. Крім того, 01.07.2011 рішенням Приморського районного суду міста Одеси задоволено позов прокуратури Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на дачні будівлі від 20.07.2000 № 477 на 14/100 дачної будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 та державний акт на право приватної власності на землю № 4451 від 25.10.2000 за адресою АДРЕСА_1 виданого на ім`я ОСОБА_4 . Зазначене рішення 21.06.2012 апеляційним судом Одеської області залишено без змін. 16.04.2013 Приморським районним судом міста Одеси винесено додаткове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визначення недійсним рішення сесії Одеської міської ради № 4250-IV від 15.07.2005 відмовлено. Зазначене рішення 20.03.2014 апеляційним судом Одеської області залишено також без змін. В подальшому, 18.11.2016 проведено реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 433 укладеного між представником ОСОБА_8 громадянина ОСОБА_10 (який діяв на підставі довіреності) та громадянином ОСОБА_11 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 . Надалі, ОСОБА_11 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та складання відповідних документів, передбачених Порядком ведення Державного земельного кадастру, що будуть результатом видачі відповідних документів, що підтверджують реєстрацію права власності на такі новосформовані дві земельні ділянки з виділом їх в натурі, площею - 0,0577 га та площею - 0,0030 га. На підставі зазначеної заяви, 27.12.2016 державним реєстратором Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» ОСОБА_14 внесено відповідні зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме зареєстровано право власності на новосформовані дві земельні ділянки з виділом їх в натурі, площею - 0,0577 га та площею - 0,0030 га за кадастровими номерами :52:020:0120 та :52:020:0121 відповідно. Таким чином невстановлені особи, шляхом надання до органів реєстрації завідомо підроблених документів та недостовірних відомостей, незаконно заволоділи шахрайським шляхом земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :52:020:0120 та :52:020:0121 зареєстроване за громадянкою України ОСОБА_15 РНОКПП НОМЕР_1 . Слідчий вказує, що на даний час в органу досудового розслідування є підстави вважати, що організована група, яка здійснювали незаконне видобування корисних копалин, може вчинити дії спрямовані на приховування обставин вчиненого злочину, продаж вказаної техніки, приховування та її знищення з метою уникнення кримінальної відповідальності та застосування спеціальної конфіскації, оскільки вказаний злочин є тяжким. Ураховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його суспільний резонанс, зухвалості вчинених дій та відкритого ігнорування вимог чинного законодавства, застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених главою 17 КПК України є необхідним для збереження речових доказів, а також для забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98). Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Відповідно до вимог до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Крім того, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу. Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом. Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання про задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на нерухоме майно, які є речовими доказами в даному кримінальному провадженні, з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, що зможе одночасно забезпечити запобігання можливості його приховування, відчуження. Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити. Накласти арешт у кримінальному провадженні №0008561 з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування майном, у тому числі але не виключно: проведення будь-яких будівельних, земельних, реконструкції, шляхових та інших робіт земельних ділянок, а саме:

- земельна ділянка кадастровий номер :52:020:0120, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0.003 га, реєстраціи?нии? номер об`єкта нерухомого маи?на 101, яка зареєстрована за ОСОБА_15 РНОКПП НОМЕР_1 ;

- земельна ділянка кадастровий номер :52:020:0121 що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0.0577 га, реєстраціи?нии? номер об`єкта нерухомого маи?на 101, яка зареєстрована за ОСОБА_15 РНОКПП НОМЕР_1 .

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого, прокурора, у кримінальному провадженні №0008561.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1