Справа № 135/1219/17
Провадження № 1-в/135/70/23
У Х В А Л А

іменем України

30.08.2023 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижині Вінницької області клопотання адвоката ОСОБА_5 про звільнення від призначеного покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 засуджений вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.11.2017 за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України.

24.08.2023 захисник ОСОБА_5 звернувся до суду з даним клопотанням, вимоги якого обґрунтовує тим, що іспитовий строк закінчився, а тому ОСОБА_4 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 78 КК України.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання за викладених у ньому обставин підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити з огляду на те, що іспитовий строк закінчився та будь яких обвинувальних вироків за вчинення кримінальних правопорушень під час іспитового строку, відносно його підзахисного не ухвалювалось, а тому перешкод у застосуванні вимог ч. 1 ст. 78 КК України не має.

Представник органу пробації ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд клопотання проводити без її участі, клопотання за викладених у ньому обставин підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити.

Засуджений ОСОБА_4 клопотання за викладених у ньому обставин підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання не заперечував, просив його задовольнити.

Дослідивши докази, беручи до уваги думку учасників справи, суд вважає, що дане подання обґрунтоване і підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 78 КК України та ч. 2 ст. 165 КВК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що іспитовий строк, встановлений засудженому ОСОБА_4 за вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.11.2017, закінчився.

За даними матеріалів особової справи ОСОБА_4 під час іспитового строку зарекомендував себе задовільно, обов`язки покладені на нього судом виконав у повному обсязі, тричі притягувався до адміністративної відповідальності, що не носить систематичного характеру.

Згідно довідки-характеристики за місцем проживання ОСОБА_4 зарекомендував себе з позитивної сторони, компрометуючі матеріали відносно нього відсутні.

Під час іспитового строку, а саме 01.06.2018 відносно ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження №0000118 за його обвинуваченням за ч. 3 ст. 185 КК України, яке на момент розгляду даного клопотання не розглянуте. Обвинувальний вирок щодо ОСОБА_4 в даному кримінальному провадженні судом не ухвалювався.

Згідно зі ст. 62 Конституції України та п.2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Однією з загальних засад кримінального провадження, встановленою статтею 17 КПК України є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якої, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.04.2010 у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку.

Отже, будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, тобто відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Як зазначив Конституційний Суд Українив у абзацах другому, третьому підпункту 2.3 пункту 2 розділу II мотивувальної частини Постанови від 27 червня 2016 року № KT19-№ 10/2016 - особливо важливо, щоб державні органи та їх посадові особи дотримувалися презумпції невинуватості, щоб останні утримувалися від поводження з особою як зі злочинцем доки особу не буде визнано винною у вчиненні злочину рішенням суду, що набрало законної сили, та відповідно до процедури, встановленої законом".

Конституційний принцип презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За частиною першою статті 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини); необґрунтоване кримінальне переслідування є посяганням на гарантоване статтею 28 Конституції України право кожного на повагу до його гідності (абзаци другий - четвертий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2022 року № 3-р(II)/2022)

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України»: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …, або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

В ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі №5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних справах ВССУ зазначила, що оскільки в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, тому суд першої інстанції вірно зробив висновок про необхідність звільнення особи від відбування покарання у зв`язку зі спливом іспитового строку.

Таким чином наявність самого обвинувального акту за вчинення кримінального правопорушення в період іспитового строку не є підставою для відмови у задоволенні клопотання, а тому суд вважає, що подання підлягає задоволенню.

Інших злочинів ОСОБА_4 не вчиняв та не притягувався до кримінальної відповідальності.

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ОСОБА_4 виконав у повному обсязі обов`язки покладені на нього судом.

Проаналізувавши викладені обставини в сукупності, суд дійшов до висновку, що є достатні підстави вважати ОСОБА_4 таким, який довів своє виправлення, а тому він підлягає звільненню від відбування кримінального покарання.

Керуючись ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально - виконавчого кодексу України, на підставі ст. ст. 369 - 372, 376, п. 9 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_5 про звільнення від призначеного покарання ОСОБА_4 , - задовольнити.

Звільнити на підставі ч. 1 ст. 78 КК України, у зв`язку із закінченням іспитового строку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання, призначеного вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.11.2017 за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення через Ладижинський міський суд.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя