УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 288/1665/22

провадження № 51-4720 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 17 травня 2023 року,

встановив:

Вироком Попільнянського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 відповідно), раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 17 липня 2022 року біля 09 години 30 хвилин, перебуваючи поблизу магазину у АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, у ході словесного конфлікту, реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов до ОСОБА_6 та умисно наніс йому не менше п`яти ударів кулаком правої руки в область голови. В подальшому ОСОБА_5 , продовжуючи свої протиправні дії, у вказаний день, час та місці, схопив ОСОБА_6 за ліву ногу, внаслідок чого останній впав зі сходів на землю, та умисно наніс потерпілому не менше п`яти ударів руками в область голови та ногами в область ніг, чим умисно спричинив ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 17 травня 2023 року вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог захисник, аналізуючи докази і викладаючи власну версію подій, стверджує, що в основу обвинувального вироку судом покладено неналежні та недопустимі докази, а тому винуватість засудженого у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального проступку не було доведено поза розумним сумнівом, а конкретно факт нанесення засудженим потерпілому легких тілесних ушкоджень.

На думку захисника, висновок суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку ґрунтується на припущеннях та суперечливих показаннях свідків. При цьому захисник вказує, що судом взято до уваги показання свідків на стадії досудового розслідування, які не відповідають їхнім показанням, наданих ними в судовому засіданні. Водночас в судовому засіданні свідки чітко не відповіли на питання, чи дійсно ОСОБА_5 наносив удари ОСОБА_6 . При цьому згідно протоколів допиту свідків не міститься посилання, що дані показання були прочитані свідками перед їх підписанням.

При цьому потерпілий звернувся до поліції за направленням на медичне обстеження для встановленням у нього тілесних ушкоджень майже через 48 годин після події, тому він міг отримати тілесні ушкодження при інших обставинах. Крім того, в акті судово-медичного обстеження міститься посилання на падіння ОСОБА_6 з драбини, що не взято до уваги судом. Стверджує, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стався словесний конфлікт, в результаті чого останій намагався вдарити ОСОБА_5 ногою, а той, в свою чергу, тільки захищався, внаслідок чого ОСОБА_6 упав і ОСОБА_5 не наносив жодних ударів.

Також захисник акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що конфлікт був розпочатий саме ОСОБА_6 , а засуджений лише захищався від його нападу, внаслідок чого ОСОБА_6 впав, тому ОСОБА_5 діяв у стані самооборони, що виключає кримінальну протиправність його дій.

Водночас захисник вказує про те, що висновок судово-медичної експертизи № 228 від 11 серпня 2022 року містить посилання на акт № 218 судово-медичного обстеження (освідування) від 28 липня 2022 року, який був оформлений на підставі направлення інспектора - чергового ВП № 2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 , який не наділений повноваженнями звертатися до медичного закладу із вищевказаним клопотанням, тому вказана експертиза є недопустимим доказом, що було залишено поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, захисник вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання засудженому безпідставно не застосовна ст. 75 КК України, оскільки в повній мірі не враховано фактичні обставини справи, вік винного активну співпрацю з органом досудового розслідування, позитивні характеристики, відсутність судимостей та дані про будь-які правопорушення в цілому.

Захисник стверджує, що на вказані порушення апеляційний суд належної уваги не звернув, а тому рішення цього суду не відповідає вимогам КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги захисника, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на вимоги ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Стосовно доведеності вини засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку належними та допустимими доказами, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом, порядку їх отримання.

Як слідує із копій рішень суду першої та апеляційної інстанцій, будучи допитаним у судовому засіданні в суді першої інстанції, засуджений не визнав своєї вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та стверджував, що ніяких тілесних ушкоджень потерпілому не наносив. Натомість ОСОБА_6 стояв на сходах та замахнувся на нього ногою, хотів його вдарити, а з метою самозахисту засуджений схватив потерпілого за ногу і той впав.

Проте суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, критично віднісся до показань винного та не взяв їх до уваги, оскільки вони не є правдивими та послідовними в динаміці розвитку подій, не узгоджуються з обвинуваченням, показаннями потерпілого, свідків та іншими матеріалами кримінального провадження.

Суд ретельно перевірив та належно оцінив аналогічні зазначеним у касаційній скарзі доводи щодо недоведеності винуватості та невстановлення факту нанесення потерпілому, саме засудженим, легких тілесних ушкоджень. Зазначені доводи повною мірою спростовані показаннями потерпілого, свідків й іншими доказами, які доповнюють один одного та у своїй сукупності і взаємозв`язку обґрунтовано визнані судом достатніми для висновку про доведеність обвинувачення поза розумним сумнівом.

Так, потерпілий ОСОБА_6 , який був допитаний у судовому засіданні, суду першої інстанції пояснив, що він 17 липня 2022 року вранці о 09.30 годині йшов в магазин, по дорозі зустрів ОСОБА_8 та вони йшли разом та розмовляли. Через деякий час він почув гуркіт автомобіля і побачив, що за кермом даного автомобіля був ОСОБА_5 , якому він зробив зауваження. ОСОБА_5 зупинився та запитав у нього, що він від нього хотів та поїхав далі. Вони з ОСОБА_8 підійшли до магазину, він піднявся на сходи даного магазину, також там стояли ще жінки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . ОСОБА_5 під`їхав до магазину, підійшов до нього, схватив його за одяг та вдарив рукою з лівої та правої сторони в голову три - п`ять разів. Потім схватив його за ліву ногу і він впав зі сходів на землю, ОСОБА_5 продовжував наносити йому удари руками та ногами по різних частинах тіла. В даний конфлікт втрутився ОСОБА_12 , який відтягнув ОСОБА_5 від нього.

При цьому суд, визнаючи ОСОБА_5 винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку обґрунтовано послався у вироку на послідовні показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Досліджені судом показання потерпілого та свідків є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості, а у своїй сукупності з іншими доказами підтверджують те, що ОСОБА_5 заподіяв легке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_6 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього.

Крім цього, винуватість засудженого підтверджується дослідженими в судовому засіданні іншими письмовими доказами, яким судом першої інстанції надано належну оцінку, зокрема:

-висновком експерта № 228 від 11 серпня 2022 року з якого вбачається, що при судово-медичному обстеженні та згідно записів представлених медичних документів у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: садна та забою лівого колінного суглобу, синця правої стопи, синця скроневої ділянки та струсу головного мозку; що утворились від дії твердого тупого предмету/предметів/, можливо в термін та за обставин, що вказує освідуваний та вказані в описовій частині постанови, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Можливість утворення даних тілесних ушкоджень внаслідок падіння на виступаючі тверді предмети з положення стоячи - виключається. В судовому засіданні 07 лютого 2023 року допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_16 , який підтвердив висновки судово - медичної експертизи, проведеної ним, та зазначив, що тілесні ушкодження, які були виявлені у потерпілого ОСОБА_6 , заподіяні при обставинах, вказаних у матеріалах кримінального провадження. Особа потерпілого встановлювалась при його освідуванні;

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05 серпня 2022 року, надану ОСОБА_6 ;

- заявою ОСОБА_6 від 05 серпня 2022 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18 серпня 2022 року з фотоілюстрацією до протоколу за участю потерпілого ОСОБА_6 , який розповів та показав як ОСОБА_5 було спричинено йому тілесні ушкодження;

- протоколами проведення слідчих експериментів від 18 серпня 2022 року з фотоілюстрацією до протоколу за участю свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які розповіли та показали як ОСОБА_5 наносив удари руками та ногами по обличчю та частинах тіла ОСОБА_6 .

Таким чином, зібрані у справі докази у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а доводи захисника про неналежне встановлення події та обставин цього кримінального проступку є непереконливими.

Твердження сторони захисту про те, що наявні у кримінальному провадженні докази, не доводять винуватість засудженого у нанесенні потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього, є неспроможними та такими, що спростовується сукупністю досліджених доказів.

У підсумку, колегія суддів вважає, що суди, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у його вчинені.

За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судами приписів статей 84, 91,94 КПК України в касаційній скарзі не наведено та з копій судових рішень не вбачається.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що судом взято до уваги показання свідків на стадії досудового розслідування, які не відповідають їхнім показанням, наданих ними в судовому засіданні, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 95 КПК України, послався на показання свідків, які він безпосередньо отримав під час судового засідання. Посилання захисника на те, що свідки не зазначали точної дати події, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки сторона захисту не оспорювала, що вказана подія сталася саме 17 липня 2022 року, біля 9.30 год., поблизу магазину у с. Паволоч Попільнянської ОТГ Житомирської області (вул. Містечко, 31).

Твердження захисника про те, що потерпілий звернувся до поліції за направленням на медичне обстеження для встановленням у нього тілесних ушкоджень майже через 48 годин після події, тому потерпілий міг отримати тілесні ушкодження при інших обставинах, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно копій судових рішень, відповідно матеріалів ЄО № 2606 від 19 липня 2022 року потерпілий звернувся за медичною допомогою та до ВП №2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області з заявою про вказану подію 19 липня 2022 року. Висновком експерта №228 від 11 серпня 2022 року також підтверджується, що тілесні ушкодження, які виявлені у потерпілого ОСОБА_6 спричинені в термін та за обставин, що вказує потерпілий та вказаний в описовій частині постанови про призначення судово-медичної експертизи від 06 серпня 2022 року.

Доводи скарги захисника про те, що висновок судово-медичної експертизи № 228 від 11 серпня 2022 року містить посилання на акт № 218 судово-медичного обстеження (освідування) від 28 липня 2022 року, який був оформлений на підставі направлення інспектора - чергового ВП № 2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 , який не наділений повноваженнями звертатися до медичного закладу із вищевказаним закладу, тому вказана експертиза є недопустимим доказом, що було залишено поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, є необгрунтованними.

Як встановлено апеляційним судом, експертиза була призначена та проведена належним суб`єктом та з дотриманням вимог ст. ст. 242, 244 КПК України і вказаному доказу судом першої інстанції надано відповідну оцінку з точки зору достатності та взаємозв`язку з іншими доказами.

Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1 ст. 50 КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2 ст. 50 КК України).

Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та особі винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді обмеження волі, згідно з вимогами ст. 65 КК України з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінального проступку, його суспільну небезпечність, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, думку потерпілого, який просить покарати винного по закону, інші обставини справи.

На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, конкретних обставин кримінального правопорушення та усіх обставин, що характеризують засудженого (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків, тощо) суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, без звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, з чим погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на зазначене, покарання засудженому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення тапопередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального проступкута особі засудженого.

Інші доводи касаційної скарги не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 17 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3