Провадження №1-кп/127/329/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №13 в м. Вінниці кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , раніше судимого:

- 09.05.2015 вироком Вінницького районного суду Вінницької області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі вісімсот п`ятдесяти гривень, яке 29.04.2016 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області було змінено на покарання у виді п`ятдесяти годин громадських робіт,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, відомості про який внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0006249 від 11.08.2016,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, тобто в ухиленні засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт, вчиненому ним за наступних обставин.

Так, згідно зміненого обвинувального акту від 05.04.2023, зазначено, що ОСОБА_4 засуджений 09.06.2015 Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят гривень, який набув законної сили 10.07.2015. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.04.2016 замінено покарання призначене вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 09.06.2015 у виді штрафу на покарання у виді громадських робіт строком на п`ятдесят годин, вказана ухвала набула законної сили 10.05.2016.

В подальшому, 29.10.2016 працівниками Вінницького міського відділу кримінально-виконавчої інспекції УДПтС у Вінницькій області ОСОБА_4 було роз`яснено порядок та умови відбування покарання, а також він був попереджений, що у разі ухилення від відбування покарання може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України, про що він надав відповідну підписку.

Незважаючи на роз`яснення порядку та умови відбування покарання, а також винесене попередження, ОСОБА_4 31.10.2016 без поважних на те причин в категоричній формі відмовився отримувати направлення для відбування покарання у виді громадських робіт та їх відпрацьовувати, про що власноручно зазначив у своєму письмовому поясненні.

Також, ОСОБА_4 був ознайомлений з постановою старшого інспектора Вінницького МВ КВІ УДПтС у Вінницькій області про встановлення днів явки на реєстрацію, а саме другий та четвертий вівторок кожного місяця, однак на чергові реєстрації до Вінницького МВ КВІ УДПтС у Вінницькій області 08.11.2016 та 22.11.2016 безпідставно, умисно не з`являвся, чим порушив порядок відбування покарання.

Таким чином, ігноруючи ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 29.04.2016 та вимоги працівників Вінницького відділу кримінально-виконавчої інспекції УДПтС у Вінницькій області, із призначених ухвалою суду 50 годин громадських робіт ОСОБА_4 , в період з 31.10.2016 по 08.12.2016 включно, умисно, без поважних на те причин не відбув жодної години покарання у виді громадських робіт та не вжив будь-яких заходів для їх відпрацювання, що свідчить про його ухилення від відбування покарання.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, суду пояснив, що він дійсно не виконав покарання, призначене йому за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 09.06.2015, у зв`язку з відсутністю у нього коштів для сплати штрафу. В подальшому вказане покарання було йому замінене ухвалою суду на громадські роботи, які він не відпрацював, оскільки виїхав до м. Києва на заробітки. Також зазначив, що всі п`ятдесят годин, які були призначені судом він відпрацював, після направлення на розгляд суду даного кримінального провадження.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона працювала старшим інспектором у Вінницькому міському відділі пробації, куди на виконання надійшов вироку суду стосовно ОСОБА_4 , яким його було засуджено до покарання у виді штрафу. ОСОБА_4 рішення суду не виконав, штраф не сплатив, в зв`язку з чим йому було замінено покарання ухвалою суду на громадські роботи. Після чого, нею неодноразово було здійснено виклики ОСОБА_4 з метою направлення його для відбування громадських робіт, однак він не з`являвся, а коли його було знайдено, йому було надано направлення, роз`яснено умови відбування покарання та наслідки за ухилення від відбування, однак він повідомив, що немає можливості відбувати покарання, тому що не має місця проживання у м. Вінниці, а перебуває на роботі у м. Києві, де і проживає. Конкретного місця проживання не зазначив, тому не можливо було надіслати особову справу для подальшого відбування покарання. Крім того, було встановлено, що в ОСОБА_4 є місце проживання в м. Вінниці та він умисно ухиляється від відбування покарання. На даний час ОСОБА_4 повністю відбув замінене покарання у виді громадських робіт.

Окрім показань обвинуваченого, свідка, судом ретельно та безпосередньо були досліджені наступні докази надані сторонами кримінального провадження, а саме:

- витяг з кримінального провадження №0006249 від 11.08.2016, відповідно до якого було внесено відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 389 КК України, а саме, з приводу ухилення від відбування покарань у виді громадських робіт (т.2 а.с. 44);

- подання про притягнення до кримінальної відповідальності від 18.10.2016, відповідно до якого інспектор Вінницького МВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області, старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_7 звернувся до керівника Вінницької місцевої прокуратури про вирішення питання, щодо введення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 за умисне не виконання ухвали суду, якою йому було призначено покарання у виді громадських робіт (т.1 а.с. 45,46);

- витяг з кримінального провадження №0008585 від 26.10.2016, відповідно до якого було внесено відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 389 КК України, а саме, з приводу ухилення від відбування покарань у виді громадських робіт (т.2 а.с. 47,48);

- постанова про об`єднання кримінальних правопорушень від 03.11.2016, відповідно до якої було об`єднано кримінальне провадження №0006249 від 11.08.2016 та №0008585 від 26.10.2016, з присвоєнням кримінальному провадженню №0006249 (т.1 а.с. 49);

- вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 09.06.2015, відповідно до якого ОСОБА_4 було визнано винним за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі вісімсот п`ятдесяти гривень, який набув законної сили 10.07.2015 (т.2 а.с. 52);

- ухвала Вінницького районного суду Вінницької області від 29.04.2016, відповідно до якої було замінено ОСОБА_4 призначене покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 09.06.2015 на покарання у виді громадських робіт строком на п`ятдесят годин, яка набула законної сили 10.05.2016 (т.2 а.с. 53);

- відповідь на запит №42/3/4970-23 від 04.04.2023, в якому зазначено, що в лютому 2018 року ОСОБА_4 відбув дванадцять годин громадських робіт, а в вересні 2020 року ще тридцять вісім годин, в зв`язку з чим 15.09.2020 він був знятий з обліку Вінницького міського відділу філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області по відбуттю покарання у виді громадських робіт у повному обсязі (т.2 а.с. 60);

- копія пояснень ОСОБА_4 від 31.10.2016, в якому зазначено, що він не з`являється до КВІ з 13.09.2016 по день написання заяви, так як знаходиться в Києві на будівництві, постійного місця проживання немає, так як проживає на різних об`єктах, тому немає можливості відпрацювати громадські роботи та з`являтися на реєстрацію. Також, зазначено, що йому відомо про направлення матеріалів до прокуратури та про наслідки ухилення від відбування громадських робіт йому роз`яснено. З ним проведено бесіду з приводу недопущення скоєння адміністративних та кримінальних правопорушень. Пояснення написані ним власноручно (т.2 а.с. 63);

- копія попередження від 31.10.2016, відповідно до якого ОСОБА_4 було допущено порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт, а саме: не з`явився на реєстрацію 13.09.2016, 27.09.2016, 11.10.2016, 25.10.2016 без поважних причин. Також, зазначено, що з порядком та умовами відбування покарання він був ознайомлений 29.08.2016 та був попереджений про кримінальну відповідальність за порушення умов та порядку відбування покарання (т.2 а.с. 64);

- копія зобов`язання від 29.10.2016, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов`язувався 31.10.2016 з`явитися до Вінницької КВІ (т.2 а.с. 65);

- копія підписки від 29.10.2016, відповідно до якої ОСОБА_4 був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, був попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання, роз`яснено положення ст. 37 КВК України (т.2 а.с. 66);

- копія журналу, відповідно до якого інспекторами КВІ було зроблено відмітки про явку ОСОБА_4 до органу, де зазначено, що він з`явився на реєстрацію: 29.08.2016 та 31.10.2016, а не з`явився: 13.09.2016, 27.09.2016, 11.10.2016, 25.10.2016, 08.11.2016 та 22.11.2016 (т.2 а.с. 67).

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, згідно роз`яснень, викладених в п. 18-19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» слідує, що при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості.

Статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості та підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором.

Європейський суд з прав людини у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (рішення від 18.01.1978 року Ireland v. the United Kingdom, n. 161, Series А, заява № 25), а також неодноразово у рішеннях проти України, зокрема, у справі «Коробов проти України» (рішення від 21.07.2011 року, п. 65, заява № 39598/03), вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», є важливим для постановлення справедливого рішення.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_4 був засуджений вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 09.06.2015 за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі вісімсот п`ятдесяти гривень, який набув законної сили 10.07.2015.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не виконав призначене покарання, 29.04.2016 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області йому було замінено покарання призначене вироком суду від 09.06.2015, а саме несплачену суму штрафу у розмірі вісімсот п`ятдесят гривень на покарання у виді п`ятдесяти годин громадських робіт, яка набула законної сили 10.05.2016.

Як вбачається, з матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_4 , після заміни покарання, не з`явився для відпрацювання робіт, в зв`язку з чим 02.08.2016 Вінницький МВ КВІ звернувся з поданням з приводу не виконання ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт (т.1 а.с. 5), на підставі якого було внесено відомості в ЄРДР під №0006249 від 11.08.2016, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та розпочато досудове розслідування (т.2 а.с. 44).

Згідно наданих суду матеріалів встановлено, що ОСОБА_4 з`явився до органу з питань пробації 29.08.2016, відмітка про що міститься у журналі відвідувань (т.2 а.с. 67), а також зазначено у попередженні від 31.10.2016, відповідно до якого, саме, 29.08.2016 він був ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та був попереджений про кримінальну відповідальність за порушення даних умов (т.2 а.с. 64).

Однак, ОСОБА_4 знову не з`явився до Вінницького МВ КВІ для відбування покарання у виді громадських робіт, зокрема: 13.09.2016, 27.09.2016, 11.10.2016 та 25.10.2016, про що є відмітка в журналі відвідувань (т.2 а.с. 67).

В зв`язку повторними неявками ОСОБА_4 , для відбування покарання у виді громадських робіт, інспектор Вінницького МВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області, старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_7 звернувся до керівника Вінницької місцевої прокуратури з поданням від 18.10.2016 про вирішення питання, щодо введення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 за умисне не виконання ухвали суду, якою йому було призначено покарання у виді громадських робіт (т.1 а.с. 45,46).

На підставі зазначеного подання старшим слідчим ОСОБА_8 було внесено відомості в реєстр за №0008585 від 26.10.2016, за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 389 КК України, а саме, з приводу ухилення ОСОБА_4 від відбування покарань у виді громадських робіт (т.2 а.с. 47).

З наведеного слідує, що на стадії досудового розслідування перебувало два кримінальних провадження, за ухилення ОСОБА_4 від відбування покарання у виді громадських робіт, а саме: за №0006249 від 11.08.2016 та за №0008585 від 26.10.2016, які на підставі постанови прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 були об`єднанні в одне провадження з присвоєнням кримінальному провадженню №0006249 (т.1 а.с. 49).

Незважаючи на наявність кримінального провадження, яке було відкрито на підставі подання Вінницького МВ КВІ від 11.08.2016 та 18.10.2016, представники Вінницького МВ КВІ продовжували викликати ОСОБА_4 до відділу для виконання призначеного йому покарання.

Зокрема, 31.10.2016 ОСОБА_4 з`явився до Вінницького МВ КВІ, про що міститься відмітка в журналі відвідувань (т.2 а.с. 67).

Також, у своїх поясненнях від 31.10.2016, ОСОБА_4 зазначає, що не з`являвся до Вінницького МВ КВІ з 13.09.2016 по день написання заяви, оскільки знаходився у м. Києві, тому не мав можливості відпрацювати громадські робити, а також, знову був повідомлений про умови і порядок відбування покарання та про кримінальну відповідальність за ухилення від їх відбування (т.2 а.с. 64), однак до Вінницького МВ КВІ не з`явився: 08.11.2016 та 22.11.2016, що підтверджується записами у журналі відвідувань (т.2 а.с. 67).

Дані обставини не заперечував сам ОСОБА_4 пояснюючи свою поведінку тим, що на момент виконання вироку суду він виїхав на роботу у м. Київ, де не мав постійного місця проживання, тому зважаючи на його постійне перебування в м. Києві, він не з`являвся для відбування громадських робіт.

Також, показання обвинуваченого узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_6 , яка повідомила, що на виконання надійшов вирок стосовно ОСОБА_4 , якому було призначено покарання у виді штрафу. Однак в зв`язку з несплатою штрафу, ухвалою суду покарання було замінено на громадські роботи, які ОСОБА_4 , також, не бажав відпрацьовувати, ухилявся від виконання покарання та відбув їх лише після направлення до суду обвинувального акту.

Як встановлено судом, в ході розгляду кримінального провадження, першочергово вироком суду ОСОБА_4 було призначено покарання у виді штрафу, яке в подальшому було замінено на громадські роботи.

За змістом ч. 2 ст. 389 КК України (в редакції, яка діяла до набрання чинності ЗУ №1492-VIII від 07.09.2016) передбачено, що відповідальність за ухилення від відбування громадських робіт несуть особи, засудженні до цього виду покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 КПК України засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

На користь такого висновку вказують і положення ч. 5 ст. 52 КК України, відповідно до яких кримінальна відповідальність за ухилення від покарання, призначеного вироком суду, має наслідки відповідальності, передбачену статтями 389 та 390 цього Кодексу.

Отже, з наведеного слідує що суб`єкт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України (в редакції, яка діяла до набрання чинності ЗУ №1492-VIII від 07.09.2016) є спеціальним, а саме ним може бути особа, яка засуджена до відповідного виду покарання обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, а не особа яка відбуває даний вид покарання на підставі інших судових рішень.

Суд погоджується з висновком судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, висловленого в постанові №5-1кс12 від 12.04.2012, відповідно до якого за змістом частини 2 статті 389 Кримінального кодексу України суб`єктом цього злочину може бути лише особа, засуджена до громадських чи виправних робіт, тобто така, якій одне з цих покарань було призначено вироком суду, а не та, яка відбуває це покарання на підставі інших судових рішень.

Цей висновок стосувався ч. 2 ст. 389 КК України в редакції від 05 квітня 2001 року, яка передбачала кримінальну відповідальність за «ухилення від відбування громадських чи виправних робіт особою, засудженою до цього покарання».

Досліджуючи матеріали кримінального провадження, суд зважає на положення ст. 5 КК України про зворотну дію закону про кримінальну відповідальність в часі, а саме те, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

ОСОБА_4 був засуджений до основного виду покарання у виді штрафу й на час заміни невідбутої частини покарання 29.04.2016 діяла редакція ст. 389 КК України, відповідно до якої до кримінальної відповідальності, за ухилення від відбування покарання громадських та виправних робіт, могла бути притягнута лише особа, яка була засуджена до цього виду покарання вироком суду, а диспозиція ч. 2 ст. 389 КК України зазнала змін відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 року, який набрав чинності 08.10.2016.

Вже під час розгляду кримінального провадження в суді, стороною обвинувачення було прийнято рішення про начебто зміну раніше пред`явленого обвинувачення та виключено з обвинувачення період часу з якого фактично розпочалось вчинення кримінального правопорушення.

Доводи сторони обвинувачення, щодо необхідності вважати скоєння кримінальних правопорушень ОСОБА_4 в період часу з 31.10.2016 по 08.12.2016 є надуманими та такими, що суперечать основним засадам кримінального законодавства, а саме, ст. 5 КК України, оскільки кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 389 КК України є триваючим, та розпочалося з моменту коли ОСОБА_4 почав ухилятися від відбування призначеного йому 29.04.2016 покарання, так як після заміни покарання на громадські роботи, він не приступив до їх виконання.

Крім того, в даному випадку ключовим є не дата та час коли ОСОБА_4 почав ухилятися від відбування покарання у виді громадських робіт, а саме час коли йому було призначено та замінено даний вид покарання.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 був засуджений 09.06.2015 вироком Вінницького районного суду Вінницької області до покарання у виді штрафу, в подальшому 29.04.2016 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області покарання було замінено на громадські роботи, а нова редакція ст. 389 КК України набрала чинності 08.10.2016, таким чином на момент призначення та заміни покарання він не був суб`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, в редакції вказаної статті від 08.10.2016.

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі і винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, форми вини, мотиву і мети вчинення злочину, покладається на слідчого, прокурора і лише в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

За змістом ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу, відповідно до вимог ч. 2 якої жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності, взаємозв`язку та переконливості, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов висновку, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, а тому його слід визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 62, 129 Конституції України, ст.ст. 5, 52, 389 КК України, ст.ст. 7-9, 17, 22, 43, 91, 92, 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, відомості про який внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006249 від 11.08.2016 та виправдати.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: