ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 683/3989/21

Провадження № 11-кп/4820/247/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

його представника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000208 від 30.09.2021 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 грудня 2022 року,-

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира Житомирської області, українця, громадянина України, одруженого, на утриманні має одну неповнолітню дитину, приватного підприємця, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_10 не застосовано.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_10 та ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 142 500 грн.

У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_10 в частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування моральної шкоди.

Питання речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

За вироком суду, 30 вересня 2021 року о 07 год. 48 хв. ОСОБА_10 , керуючи власним вантажним автомобілем марки «MERCEDES-BENZ» моделі «ATEGO», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Н-03 «Житомир-Чернівці», що пролягає через вул. Меджибізьку, в м. Старокостянтинові, від вул. Першого Травня, в напрямку м. Житомир, навпроти опори лінії електропередач № Л-2, діючи легковажно і самовпевнено, всупереч вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі по тексту Правил), маючи можливість виявити перешкоду для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки, керованого ним, транспортного засобу та не здійснив безпечного для інших учасників руху об`їзду велосипедиста ОСОБА_8 , що рухався у попутному напрямку на велосипеді марки «DISCOVERY», не врахував дорожньої обстановки та всупереч вимогам пункту 13.3 Правил, а саме, під час випередження велосипедиста ОСОБА_8 , не дотримався безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, внаслідок чого допустив удар правим дзеркалом заднього виду, керованого ним автомобіля, в потиличну ділянку голови велосипедиста ОСОБА_8 .

Внаслідок вказаної пригоди велосипедист ОСОБА_8 отримав тілесне ушкодження у вигляді тупої травми живота, травматичного розриву селезінки, гемоперитонеуму (біля 1.0 л), які виникли, від дії - удару тупого твердого предмету, і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння; закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійно-рваної рани потиличної ділянки голови зліва та лівої сідниці, множинні садна обличчя, які виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, і по своєму характеру відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Своїми діями ОСОБА_10 порушив вимоги правил безпеки дорожнього руху, передбачені пунктами 12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 року №1306, зміст яких полягає в наступному:

12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

13.3 Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Вищевказані порушення вимог Правил безпеки дорожнього руху допущені ОСОБА_10 та знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_11 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок місцевого суду змінити, в частині призначеного покарання і стягнення моральної шкоди. Призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, без позбавлення права керування транспортними засобами та зменшити суму моральної шкоди згідно цивільного позову. Сторона захисту не погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, вважає його занадто суворим, оскільки ОСОБА_10 є водієм, тобто основне місце його роботи - здійснення підприємницької діяльності по наданню послуг вантажного перевезення фізичною-особою підприємцем. Вказує, що місцевий суд, позбавивши права керування обвинуваченого транспортними засобами на 1 (один) рік 6 (шість) місяців фактично позбавив його права на працю. Судом першої інстанції, при винесенні оскаржуваного рішення, не враховано наступне:

-водій ОСОБА_10 має професійний водійський стаж 27 років і жодного разу не потрапляв у ДТП;

-жодного разу не притягувався до відповідальності за ст. 130 КУпАП;

-у день ДТП обвинувачений був тверезий, рухався зі швидкістю 50 км/год. при дозволеній швидкості 90 км/год., оскільки враховував дорожню обстановку;

-рухався по середині своє смуги ближче до розподільної лінії.

-після ДТП, відразу, зупинився та викликав швидку медичну допомогу, вжив усіх передбачених заходів по збереженню слідів ДТП тощо;

-у подальшому допомагав донорами крові потерпілому (з м. Житомира доставив 4 донори до м. Старокостянтинів);

- пропонував матеріальну допомогу на лікування потерпілого та на відшкодування моральної шкоди;

-намагався спілкуватися та цікавитися здоров`ям потерпілого, однак цьому перешкодила дружина потерпілого;

-у свою чергу потерпілий далі продовжує займатися свою професійною діяльністю.

Окрім того, уважає що стягнута судом моральна шкода не підтверджується доказами, а тому вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволені безпідставно, так як потерпілий і надалі продовжує займатися професійною діяльністю, та його здібності не погіршилися, на о він посилався у своїй позовній заяві, а вказаний, у вироку, судом розмір моральної шкоди, на думку сторони захисту, було стягнуто виходячи з виду правопорушення, а не з моральних страждань потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора, потерпілого та його представника про законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Подія злочину, доведеність винуватості обвинуваченого у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегією суддів не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість вироку, в цій частині не оскаржувались.

Доводи апеляційної скарги захисника про необхідність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_10 вимог ст.69 КК України та призначення основного покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення прав керування транспортними засобами, зменшення стягнутого розміру моральної шкоди, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Положеннями ст.65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Штраф та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю можуть застосовуватися як основні, так і як додаткові покарання(ч. 3 ст. 52 КК України).

Згідно з ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

Відповідно до усталеної практики, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на певний строк з позбавленням права керування транспортними засобами із застосування ст.ст. 75,76 КК України, судом враховані фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, а також пом`якшуючі і обтяжуючі покарання обставини.

Зокрема, враховані така пом`якшуюча покарання обставина, як щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того місцевим судом враховано, що ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений та має на утриманні одну неповнолітню дитину.

Колегія суддів уважає, що під час призначення ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції правильно застосував положення кримінального закону, в тому числі і в частині призначення додаткового покарання, оскільки санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено кумулятивну санкцію, тобто наявність, як основного, так і додаткового виду покарання.

Таким чином, суд, обираючи ОСОБА_10 покарання, в межах своїх дискреційних повноважень, мав підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки останній визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Колегія суддів ураховує й те, що судом призначено ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців, що з урахуванням положень ч.1 ст.55 КК України, є мінімальним. Адже це додаткове покарання відповідно до кримінального закону призначається на строк від одного до трьох років.

З огляду на зазначені вище конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 , та його тяжкі наслідки для потерпілого ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду, в частині призначення йому додаткового покарання, ураховуючи суспільну небезпеку вчиненого, грубе порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, значну шкоду заподіяну здоров`ю потерпілого наслідком якого стала втрата ним органу.

В апеляційній скарзі та апеляційній інстанції захисники вказували на те, що керування транспортним засобом є життєвою необхідністю для сім`ї ОСОБА_10 . Між тим, закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких користування таким правом є необхідністю. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Проте, в даному випадку, така обставина не може бути безумовною підставою для не призначення обвинуваченому додаткового покарання.

Таким чином, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_10 покарання, у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, із застосування ст.ст. 75,76 КК України, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, дотримався вимог статей 65 - 67 цього Кодексу.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_10 має професійний водійський стаж 27 років, жодного разу не потрапляв у ДТП, не притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, у день дорожньо-транспортної пригоди був тверезим, рухався із дозволеною швидкістю ближче до роздільної лінії, після ДТП, відразу ж зупинився та викликав швидку, у подальшому допомагав донорами крові потерпілому, не дають підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_10 покарання, нижче від найнижчої межі, ніж передбачено законом, із застосуванням положень ст. 69 КК України, не є обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого.

Так, застосування ст.69 КК України є правом суду, а не його обов`язком, при вирішенні судом питання про призначення покарання, оскільки суд, при цьому, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого особою кримінального правопорушення та особу винного.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тобто, для переходу до іншого більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, згідно з ст. 69 КК України, необхідна наявність двох підстав: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) наявність обставин, що певним чином позитивно характеризують винного.

На думку колегії суддів підстав для пом`якшення ОСОБА_10 покарання та призначення його, із застосуванням ст. 69 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами, немає, з урахуванням тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та наслідків, які настали у вигляді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , та невідшкодування йому заподіяної шкоди.

На думку суду, призначене ОСОБА_10 покарання, як основне, так і додаткове, у розмірі та за видом, який визначив суд першої інстанції, відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим колегія суддів не знаходить.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про зменшення розміру моральної шкоди слід зазначити наступне.

В силу частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).

У відповідності до ч.2 та ч.5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки. відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з усталеною практикою, розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_8 пред`явлено цивільний позов про відшкодування, зокрема, моральної шкоди у розмірі 142 500,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що через спричинені ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, він втратив селезінку, переніс значний фізичний біль, який існує і на теперішній час, сильні душевні страждання та переживанння, було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження вести активний спосіб життя, вирішувати побутові проблем своєї сім`ї. Потерпілий був змушений докладати величезних зусиль для організації свого життя, а також, що жодна майнова компенсація практично не в змозі відновити попередній стан, який існував до ДТП, та повернути його до попереднього способу життя.

Згідно з вироком суду позовні вимоги потерпілого, зокрема, в частині відшкодування моральної шкоди, в межах позовних вимог, у розмірі 142 500 грн., задоволено та постановлено стягнути з винуватця ДТП ОСОБА_10 .

Зазначені у цивільному позові обставини об`єктивно враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілим вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду, в цій частині, колегія суддів погоджується.

На переконання колегії суддів, визначений судом розмір моральних збитків у сумі 142 500 грн. відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до потерпілого, а тому підстави для зменшення розміру моральної шкоди, на що є посилання в апеляційній скарзі, у колегії суддів відсутні.

Посилання захисника, в апеляційній скарзі, на те, що потерпілий продовжує займатися професійною діяльністю, оскільки його здібності не погіршились, є безпідставними з огляду на характер та чисельність отриманих ОСОБА_8 травм, які віднесенні до тяжких, втрату органу, що не дає підстав для зменшення розміру моральної компенсації для потерпілого виходячи із тих конкретних обставин та наслідків скоєного ОСОБА_10 кримінального правопорушення, про яке зазначено вище.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, під час ухвалення даного обвинувального вироку, виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, через що було постановлене законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника такою, що не підлягає задоволенню.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.407, ч.1 ст.418, ст.419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 грудня 2022 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3