Справа № 465/2671/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/433/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2022 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Суховоля, Городоцького району, Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_7

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вироком Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2022 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за ч. 1 ст. 366 КК України за відсутністю в його діях події зазначеного злочину на підставі п.1 ч.1 ст. 373КПК України.

Цим же вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано за ч.4 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України за відсутністю в його діях події зазначеного злочину на підставі п.1 ч.1 ст. 373КПК України.

Вирішено питання про речові докази.

Не погоджуючись із вказаним вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати цей вирок та ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки; ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує незаконністю оскаржуваного вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 370, п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Прокурор не погоджується із наведеними у вироку мотивами суду та вважає, що кримінальне провадження № 0000100 від 24.03.2017р. щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровано та досудове розслідування у ньому проведено з дотриманням усіх вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 постановою прокурора від 30.03.2017р. було виділено в окреме провадження матеріали з кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016р., які слугували підставою для обвинувачення вказаних осіб в інкримінованих злочинах. Крім цього, з матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що таке було зареєстровано 24.03.2017р. на підставі рапорту слідчого у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016р. У подальшому, після реєстрації вказаного провадження, прокурор визначив обсяг матеріалів, якими обґрунтовується підозра ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень та які підлягають виділенню, згідно вимог ст. 217 КПК України.

Також в апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись із мотивами суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом протокол за результатами НСРД від 04.01.2017р. та додаток до нього магнітний носій інформації, зазначає, що у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наявне клопотання та відповідна ухвала суду апеляційної інстанції про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні, що відповідає вимогам ст.ст. 86, 257 КПК України. Однак, незважаючи на це, суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не надано ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_9 в межах кримінального провадження № 0000195, та визнав вказані докази недопустимими. При цьому, місцевий суд відмовив у клопотанні сторони обвинувачення про тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 0000195 з метою дослідження судом ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_9 , чим порушив вимоги ст. 22 КПК України щодо забезпечення сторонам кримінального провадження рівних прав на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Крім цього, прокурор вважає, що висновок суду про відсутність у матеріалах НСРД, наданих прокурором в якості доказу, розмов, з яких можна було б зробити висновок про причетність ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до інкримінованих злочинів, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що з протоколів вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 протягом декількох розмов обговорюють можливість уникнення ОСОБА_9 притягнення до адміністративної відповідальності шляхом підбору з осіб, знайомих ОСОБА_9 в якості водія автомобіля «БМВ», який був винуватцем ДТП 22.10.2016р. В ході проведення НСРД, дозвіл на використання яких надано згідно положень ст. 257 КПК України, отримано фактичні дані про розмови між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а саме: ОСОБА_9 мав намір запропонувати ОСОБА_8 для складання протоколів про вчинення вказаних адміністративних правопорушень різних осіб, в тому числі ОСОБА_9 вирішив, що особою на яку ОСОБА_8 складе протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень буде його дружина ОСОБА_12 про що 14.11.2016р. близько 12.25 год. повідомив телефоном ОСОБА_8 , який у подальшому, згідно їхньої з ОСОБА_9 домовленості, склав протоколи про адміністративні правопорушення на дружину останнього - ОСОБА_12 .

Прокурор звертає увагу, що в ході допиту в якості обвинуваченого в судовому засіданні, ОСОБА_9 визнав факт того, що шукав можливість надання іншого водія правоохоронному органу в якості такого, що був за кермом автомобіля «БМВ» під час вчинення ДТП 22.10.2016р. у м. Львів-Винники на вул. Грушевського, а тому остаточно вирішили з ОСОБА_13 , що цим водієм буде його дружина - ОСОБА_12 , на яку і було у подальшому складено відповідні протоколи про адміністративні правопорушення.

Крім цього прокурор вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимим доказом висновок експертизи № 1680 від 19.04.2017р. з тих підстав, що надані на експертне дослідження взірці рукописного тексту підписів ОСОБА_8 , відібрано у межах кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016. Так, у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 постановою прокурора від 30.03.2017р. було виділено в окреме провадження матеріали з кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016р., які слугували підставою для обвинувачення вказаних осіб в інкримінованих злочинах, у тому числі було виділено протокол отримання зразків підпису у ОСОБА_8 від 17.03.2017р. в межах кримінального провадження №0000195. Звертає увагу, що на виконання вимог ст. 217 КІІК України прокурором правомірно та законно виділено вищевказаний протокол отримання зразків підпису у ОСОБА_8 з метою подальшого проведення експертизи у кримінальному провадженні №0000100 від 24.03.2017. Прокурор вказує, що оскільки протокол отримання зразків підпису у межах кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 складено 17.03.2017р. та виділено згідно постанови прокурора в кримінальне провадження № 0000100, яке зареєстровано 24.03.2017р., то призначення експертизи та отримання відповідного висновку здійснювалось у межах останнього. Звертає увагу, що згаданим висновком судової експертизи встановлено, що рукописні тексти та підписи у відповідних графах протоколів про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 та БР № 258748 від 14.11.2016р. за ст.ст. 122-4, 124 КУпАІІ виконані ОСОБА_8 .

Прокурор покликається, що місцевий суд всупереч вимогам кримінального процесуального закону не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Водночас взяв до уваги лише покази ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_12 .

У поданих на апеляційну скаргу прокурора запереченнях захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуваний вирок суду. Зазначає, що у даному випадку є очевидним відсутність як суб`єктивної так і об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки ОСОБА_8 у відповідності до вимог КУпАП та Посадової інструкції, оцінивши наявні у справі докази та взявши до уваги пояснення ОСОБА_12 , які підтвердив ОСОБА_14 , прийняв рішення скласти відносно ОСОБА_12 протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП. За вказаними протоколами ОСОБА_12 було визнано винною постановами місцевого суду, які не скасовувались та набрали законної сили. Крім цього вказує, що місцевим судом встановлено та наведено у своєму рішенні очевидні порушення вимог КПК України щодо реєстрації даного кримінального провадження та проведення у ньому досудового розслідування. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав всі зібрані до реєстрації цього кримінального провадження докази недопустимими, оскільки досудове розслідування здійснювалось незаконно, без внесення відомостей до ЄРДР і такі зібрано в іншому кримінальному провадженні. Захисник вказує, що виділення на підставі постанови прокурора від 30.03.2017р. з матеріалів кримінального провадження № 0000195 в окрема провадження № 0000100 матеріалів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує вину ОСОБА_8 , здійснено за відсутності законних підстав, передбачених КПК України, для виділення матеріалів. Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано та законно визнав недопустимими докази отримані за результатами проведення НСРД щодо ОСОБА_9 . Ухвала Апеляційного суду Львівської області про дозвіл на проведення цих НСРД стороні захисту не відкривалась у порядку ст. 290 КПК України, не була така надана і у судовому засіданні. При цьому, ні в ході досудового розслідування, ні під час судового розгляду сторона обвинувачення не вчиняла будь яких активних дій щодо одержання вказаної ухвали. Захисник вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав правдивими та об`єктивними показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та критично оцінив показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 . Зазначає, що ОСОБА_14 неодноразово допитувався у судових засідання, постійно змінював свої показання, однак все ж таки ствердив, що не бачив хто сидів за кермом автомобіля в момент зіткнення, та не бачив як ОСОБА_9 виходив із автомобіля. Показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 є неспроможними, адже зі слів ОСОБА_17 , він, ОСОБА_16 та Саківська під час події перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а саме у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України, а саме у підбурюванні до вчинення службового підроблення, тобто внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Так, згідно обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи у відповідності до наказу № 223о/с від 08.09.2016 року на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові, маючи спеціальне звання - капітана поліції, будучи у відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу та у відповідності до вимог статей 2,3,8, Закону України «Про Національну поліцію» зобов`язаним забезпечувати публічну безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидіяти злочинності, надавати в межах, визначених законом, послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги, керуватися у своїй діяльності Конституцією України, міжнародними договорами, що ратифіковані Україною, цим та іншими законами України, актами президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно - правовими актами, керуватися у своїй діяльності принципом законності відповідно до якого поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, будучи у відповідності до посадової інструкції старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції уповноваженим розглядати та контролювати роботу щодо матеріалів дорожньо транспортних пригод (ДТП), по яким поліцейськими патрульної поліції не прийнято рішення на місці пригоди, вживати заходи щодо отримання додаткових даних та встановлення усіх обставин скоєння ДТП, а також об`єктивного визначення осіб, які скоїли адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, вживати заходів для розшуку осіб, що зникли з місця ДТП, шляхом використання інформаційно - аналітичних баз даних, відкритих джерел інформації, надсилання запитів про отримання необхідних фото та /або відео фіксації відповідної пригоди, виклику осіб для прибуття до відповідного структурного підрозділу департаменту патрульної поліції або відвідування їх за місцем проживання (перебування) роботи, тобто будучи службовою особою, вчинив службове підроблення за таких обставин.

Так, ОСОБА_8 , 14 листопада 2016 року, перебуваючи в службовому приміщенні Управління патрульної поліції м. Львова за адресою: м. Львів, вул. Перфецького, 19, діючи з прямим умислом щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, будучи підбуреним до вчинення вказаного злочину оперуповноваженим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 , який достовірно знаючи, що саме він вчинив адміністративні правопорушення, які мали місце 22 жовтня 2016 року в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, зокрема те, що він ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_14 , після чого залишив місце вказаної ДТП, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені статтями 122 4 та 124 КУпАП, з метою уникнення проведення службового розслідування стосовно себе, у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_8 скласти протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень на свою дружину - ОСОБА_12 .

Таким чином, достовірно знаючи, що вказане адміністративне правопорушення вчинив ОСОБА_9 , близько 14 год. 45 хв. 14 листопада 2016 року ОСОБА_20 вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст. 124 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що вказане адміністративне правопорушення вчинила ОСОБА_12 , а саме, що 22.10.2016 року близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_12 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 в м. Львів - Винники по вулиці Грушевського, 5-б, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін перед початком руху та зміною його напрямку, не переконалась, що це буде безпечно внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_14 та близько 14 год. 55 хв., вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року за ст. 122 4 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що вказане адміністративне правопорушення вчинила ОСОБА_12 , а саме, що 22.10.2016 року, близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_12 керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_3 .М в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, будучи причетною до ДТП не залишилася на місці пригоди та не повідомила орган чи підрозділ поліції.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи у відповідності до наказу № 45 о/с від 07.11.2015 року на посаді оперуповноваженого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, маючи спеціальне звання «старший лейтенант поліції», будучи у відповідності до вимог статей 2,3,8, Закону України «Про Національну поліцію» зобов`язаним забезпечувати публічну безпеку і порядок , охорону прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидіяти злочинності, надавати в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги, керуватися у своїй діяльності Конституцією України, міжнародними договорами, що ратифіковані Україною, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно - правовими актами, керуватися у своїй діяльності принципом законності відповідно до якого поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, вчинив підбурювання до вчинення службового підроблення за таких обставин.

Так, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом на підбурення старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові ОСОБА_8 , щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, достовірно знаючи, що саме він вчинив адміністративні правопорушення, які мали місце 22 жовтня 2016 року в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, зокрема те, що він, ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , після чого залишив місце вказаної ДТП, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені статтями 122 4 та 124 КУпАП, та з метою уникнення притягнення його до адміністративної відповідальності та проведення службового розслідування стосовно себе, у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_8 скласти протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень на свою дружину - ОСОБА_12 .

В той же час, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що спершу особами, яких ОСОБА_9 мав намір запропонувати ОСОБА_8 для складання стосовно них протоколів про вчинення вказаних адміністративних правопорушень були: товариш ОСОБА_9 ОСОБА_21 , в подальшому невстановлений досудовим розслідуванням чоловік на прізвисько ОСОБА_22 , який з особистих міркувань відмовився, після чого за порадою ОСОБА_23 - батька ОСОБА_9 , останній вирішив, що особою на яку ОСОБА_8 складе протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень буде його дружина - ОСОБА_12 , про що 14 листопада 2016 року близько 12 год. 25 хв. повідомив по телефону ОСОБА_8 .

У подальшому, ОСОБА_8 14 листопада 2016 року, перебуваючи в службовому приміщенні Управління патрульної поліції м. Львова за адресою: м. Львів, вул. Перфецького, 19, діючи з прямим умислом щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, будучи підбуреним до вчинення вказаного злочину оперуповноваженим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 , близько 14 год. 45 хв. вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст. 124 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що вказане адміністративне правопорушення вчинила ОСОБА_12 , а саме, що 22.10.2016 року близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_12 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 в м. Львів - Винники по вулиці Грушевського, 5-б, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін перед початком руху та зміною його напрямку, не переконалась, що це буде безпечно внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_14 та близько 14 год. 55 хв. вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року за ст. 122 4 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що вказане адміністративне правопорушення вчинила ОСОБА_12 , а саме, що 22.10.2016 року, близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_12 керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_3 .М в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, будучи причетною до ДТП не залишилася на місці пригоди та не повідомила орган чи підрозділ поліції.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх захисники заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила таке.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування оскаржуваного вироку у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнати винуватими у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та призначити їм відповідне покарання.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Колегія суддів звертає увагу на положення ст. azakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_194/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1#194" title="КОНСТИТУЦІЯ УКРАЇНИ; нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996">62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України, якими передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст.ст.84-86 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів . Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як вбачається зі змісту положень ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках на потерпілого.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також те, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи, та вважає, що місцевим судом у повній мірі дотримано наведені вище вимоги закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив зібрані під час досудового слідства докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності, дав таким належну оцінку та прийшов до вірного висновку про визнання невинуватими ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України, виправдавши їх за відсутності в їх діях події інкримінованих їм кримінальних правопорушень на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, з достатньою повнотою мотивувавши своє рішення.

З обвинувального акта видно, що ОСОБА_8 обвинувачувався у службовому підробленні, а саме у тому, що він вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року та до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14.11.2016 року завідомо неправдиві відомості про те, що адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124 КУпАП та відповідно ст. 122 4 КУпАП, вчинила ОСОБА_12 , достовірно знаючи про те, що вказані адміністративні правопорушення вчинив ОСОБА_9 .

А ОСОБА_9 обвинувачується у підбурюванні ОСОБА_8 до внесення у вказані вище протоколи завідомо неправдиві відомості про вчинення відповідних адміністративних правопорушень ОСОБА_12 , достовірно знаючи про те, що вказані адміністративні правопорушення вчинив він ( ОСОБА_9 ).

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, у першу чергу, підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за те саме кримінальне правопорушення більше одного разу.

Відповідно до ст. 366 КК України кримінально карним діянням є службове підроблення, тобто складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Аналіз наведеної норми закону визначає, що суб`єктивна сторона складу даного злочину характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Тобто службова особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

При цьому поняття завідомо означає, що винному достеменно відомі правдиві відомості про факти та події, однак він умисно вносить інші відомості, які не відповідають правдивим. Внесення ж до офіційних документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_8 своєї вини в інкримінованому злочині не визнав та пояснив, що станом на жовтень - листопад 2016 року працював на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові, свої обов`язки виконував добросовісно з урахуванням вимог законів та нормативно - правових актів. Ствердив, що у 2016р. до нього потрапили матеріали за фактом ДТП, що мала місце 20 жовтня 2016 року по вулиці Грушевського, 5-б у м. Львів Винники, і ним було встановлено, що автомобіль, який був причетний до ДТП, належить ОСОБА_9 , який був працівником поліції Залізничного району м. Львова. Тоді він для встановлення фактичних обставин зателефонував ОСОБА_9 і той підтвердив факт, що ДТП відбулося за участю його автомобіля. Не пригадує чи говорив йому ОСОБА_9 , що за кермом була його дружина, але ОСОБА_9 просив у нього щоб він трохи почекав і він скаже йому на кого скласти протоколи. Зазначив, що погодився на це, оскільки на той час були відсутні відомості про водія автомобіля «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_1 , за участю якого відбулася ДТП. Пояснив, що змушений був проводити перевірку фактичних обставин, оскільки у своїх поясненнях другий учасник ДТП - ОСОБА_14 путався та не міг чітко вказати хто був за кермом автомобіля «БМВ», чоловік чи жінка. Зауважив, що саме ОСОБА_14 сказав йому, ОСОБА_20 , що за кермом був ОСОБА_9 і те з повідомлення невідомих осіб, оскільки сам не бачив цього. Підтвердив, що обговорював з ОСОБА_9 різні варіанти, і останній дійсно називав йому прізвища інших осіб, учасників ДТП, однак це не означало, що він, ОСОБА_20 , мав намір скласти на них протоколи. Зазначив, що просив ОСОБА_9 скерувати їх, тобто осіб, що були за кермом, до нього для того щоб відібрати пояснення, оскільки йому необхідно було хоч якісь дії вчинити по розшуку автомобіля та водія причетних до ДТП, однак це не означало, що саме на них мали бути складені протоколи, і питання встановлення водія він обговорював не тільки з ОСОБА_9 , але й ОСОБА_14 . Було встановлено, що автомобілем могли керувати ОСОБА_9 , або його дружина ОСОБА_12 . Зауважив, що він особисто на місце ДТП не виїздив і автомобіль не оглядав. Автомобіль оглядав його керівник ОСОБА_19 , і який повідомив його про те, що ОСОБА_9 відмовився давати пояснення щодо обставин ДТП, покликаючись на ст. 63 Конституції України. Коли він викликав ОСОБА_9 вдруге, останній сказав, що за кермом була дружина, але він не хоче щоб на неї було складено протоколи. Зазначив, що у жодній розмові, у тому числі й тих, що зафіксовані у порядку негласних слідчих дій, ОСОБА_9 не сказав, що за кермом був він. У подальшому ОСОБА_9 вказав, що за кермом була його дружина ОСОБА_12 . ОСОБА_8 вказав, що з метою перевірки цієї обставини він, перебуваючи у службовому кабінеті у присутності своїх колег зателефонував ОСОБА_14 та запитав його, чи могла бути за кермом жінка, на що останній відповів, що не бачив хто був за кермом, а тому могла бути і жінка. Тоді він зателефонував ОСОБА_9 та сказав, щоб той скерував до нього дружину. Коли прибула ОСОБА_12 він відібрав у неї пояснення, а остання зізналася та підтвердила, що на момент ДТП за кермом автомобіля була саме вона. Він уточнив їх у ОСОБА_14 і той підтвердив, що так могло бути. Звернув увагу, що він не встановлював вини ОСОБА_12 , а тільки склав на неї протоколи. З встановленими та викладеними у протоколах обставинами погодився суд, який визнав винною саме ОСОБА_12 .

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_9 своєї вини в інкримінованому злочині не визнав та пояснив, що станом на жовтень листопад 2016 року працював на посаді оперуповноваженого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області у званні старшого лейтенанта поліції. Зазначив, що 20 жовтня 2016 року він з дружиною поверталися з гостей у вечірній час. Він запропонував дружині, щоб вона сіла за кермо. Однак дружина не хотіла, але він наполіг і вона послухала його. У ОСОБА_24 вони зупинилися біля магазину, оскільки хотів дещо купити. Ствердив, що коли він повернувся то сів на місце пасажира, а дружина керуючи автомобілем, здійснюючи виїзд на дорогу, не помітила автомобіля «Форд» та здійснила з ним зіткнення. Автомобілі отримали незначні пошкодження. Зазначив, що коли вона зупинилася, він вийшов з автомобіля та пішов до водія «Форда», який знаходився у машині, проте з машини вийшли пасажири, які були п`яні та почався конфлікт. Тоді, з метою уникнути конфлікту він сказав водію, ОСОБА_14 , що розбереться потім та прийняв рішення поїхати з місця ДТП. Пояснив, що коли він повернувся до свого автомобіля, то дружина вже сиділа на місці пасажира, а тому за кермо сів він та поїхав додому. Вказав, що цей день спритного не вживав. У подальшому між ним та дружиною виник конфлікт з приводу того, що вона, дружина, не хотіла щоб її притягали до відповідальності за ДТП, стала звинувачувати його у тому, що це він винуватий, оскільки змусив її керувати автомобілем. ОСОБА_9 зазначив, що він пообіцяв дружині, що вирішить це питання і саме тому намагався знайти особу, яка б погодилася визнати, що саме вона була за кермом автомобіля у момент ДТП. Підтвердив, що дійсно спілкувався з ОСОБА_20 та просив його трохи почекати бо не може знайти особу яка б погодилася, проте у подальшому переконав дружину та сказав ОСОБА_20 щоб той складав протоколи на дружину, що ОСОБА_20 й зробив. Зазначив, що дружина визнана судом винною та притягнута до адміністративної відповідальності. Рішення суду не оскаржувалося, а дружина призначені адміністративні стягнення виконала.

Такі свідчення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підтримані останніми у повному обсязі і при розгляді справи апеляційним судом, знайшли своє підтвердження у подальшому судовому розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції.

Зокрема, свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні місцевого суду зазначив, що ОСОБА_20 є його підлеглим. До виконання обов`язків ставиться відповідально. Ствердив, що оформлення документів ОСОБА_20 відбувалося за його, ОСОБА_19 , розпорядженням. Свідок пояснив, що у випадку коли патрульні на місці ДТП не встановили автомобіля чи осіб причетних до неї то така перевірка і оформлення матеріалів проводиться відділом який він, ОСОБА_19 , очолює. Пригадав, що матеріали по вказаному ДТП спочатку були у провадженні у працівника поліції ОСОБА_18 , а потім він, як начальник, забрав ці матеріали та передав їх ОСОБА_20 . Причини такого рішення не пригадує. Свідок зазначив, що було встановлено належність автомобіля матері ОСОБА_9 - ОСОБА_25 . Повідомив, що ОСОБА_20 викликав ОСОБА_9 і той надав для огляду вказаний автомобіль, який був оглянутий ним, ОСОБА_19 , та ще одним працівником, ким точно не пригадує. Вказав, що через декілька днів дружина ОСОБА_9 ОСОБА_12 ще з одним чоловіком прийшла до них в кабінет. Це був кабінет його та ОСОБА_20 і ще одного працівника. Свідок ствердив, що дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_26 сказала, що за кермом була вона, а ОСОБА_8 з метою перевірки її свідчень зателефонував до ОСОБА_14 , який відповів, що невпевнений хто був за кермом, сказав, що могла бути й жінка. У цей час, він ОСОБА_19 , також був у кабінеті та чув цю розмову. Засвідчив, що ОСОБА_20 були складені протоколи на ОСОБА_26 та матеріали відправлені до Пустомитівського районного суду Львівської області. Заперечив наявність у ОСОБА_20 намірів щось спотворити чи перемінити. Підтвердив, що ОСОБА_20 прийняв рішення про складання протоколів на ОСОБА_12 у зв`язку із зізнанням останньої, а суд прийняв рішення, яким визнав її винною.

У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_18 у своїх показаннях підтвердив показання свідка ОСОБА_19 , зокрема те, що перевірку по вказаному ДТП розпочинав він та за вказівкою керівника ОСОБА_19 передав їх ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні місцевого суду підтвердила показання обвинуваченого ОСОБА_9 , зазначивши, що він є її чоловіком. Пояснила, що 20 жовтня 2016 року вони перебували у гостях, а коли вирішили їхати додому ОСОБА_27 сказав їй сідати за кермо. Вона не хотіла але той наполіг. Ствердила, що за кермом їхала вона. Зазначила, що у ОСОБА_28 сказав під`їхати до магазину, щось мав купити, і вона завернула на площадку. Коли прийшов ОСОБА_27 то сів на місце пасажира, а вона керуючи автомобілем здійснюючи виїзд на дорогу не помітила автомобіля «Форд» та здійснила з ним зіткнення. Автомобілі отримали незначні пошкодження. Вона зупинилася і ОСОБА_27 вийшов з автомобіля та пішов до водія «Форда». Тоді почалася суперечка і вона пересіла на місце пасажира. Коли ОСОБА_27 повернувся то сів за кермо і вони поїхали. Свідок вказала, що з місця події поїхала тому, що боялася суперечки, що розв`язалася між ОСОБА_27 і ОСОБА_14 та її наслідків.

У ході судового розгляду суд першої інстанції встановив, що у спеціальний відділ розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові, було передано матеріали по ДТП, яка мала місце 22.10.2016р. у м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, за участю двох транспортних засобів, а саме: між автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , у зв`язку з тим, що працівники патрульної поліції, які виїжджали на місце ДТП, не встановили належним чином учасників ДТП, тобто водіїв автомобілів. ОСОБА_19 , як керівник вказаного відділу станом на жовтень листопад 2016 року, матеріали по вказаному ДТП передав працівнику відділу ОСОБА_18 . У подальшому, ОСОБА_19 , як керівником, було прийнято рішення про передачу цих матеріалів від ОСОБА_18 до ОСОБА_8 , який перебував на посаді старшого інспектора з особливих доручень даного відділу.

ОСОБА_8 , отримавши вказані матеріали розпочав ряд дій по виявленню водіїв автомобілів, за участі яких мала місце ДТП 22 жовтня 2016 року, і у подальшому склав два протоколи на водія ОСОБА_12 - дружину ОСОБА_9 . А саме, ОСОБА_8 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст. 124 КУпАП про те, що 22.10. 2016 року близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_12 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 в м. Львів - Винники по вулиці Грушевського, 5-б, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін перед початком руху та зміною його напрямку, не переконалась, що це буде безпечно, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_14 . Також ОСОБА_8 склав протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14.11.2016 року за ст. 122 4 КУпАП про те, що 22.10.2016 року, близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_12 керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_3 .М в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, будучи причетною до ДТП не залишилася на місці пригоди та не повідомила орган чи підрозділ поліції.

Після оформлення вказаних матеріалів ОСОБА_8 скерував їх до суду, визначивши підсудність за місцем проживання обвинуваченої та місцем події, тобто до Пустомитівського районного суду Львівської області.

21 грудня 2016 року Пустомитівський районний суд Львівської області розглянув справи № 450/3012/16п та № 450/3013/16п за ст. 122 4 КУпАП та відповідно за ст. 124 КУпАП щодо водія ОСОБА_12 та постановами від 21.12.2016р. визнав її винною у вчиненні вказаних вище адміністративних правопорушень, призначивши адміністративні стягнення: за ст. 124 КУпАП у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 6 місяців; за ст. 122 4 КУпАП 40 год. громадських робіт.

Вказані постанови Пустомитівського районного суд Львівської області від 21.12.2016р. про притягнення ОСОБА_12 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та за ст. 122-4 КУпАП не оскаржувались, набрали законної сили та в частині накладених на ОСОБА_12 стягнень відбуті та виконані останньою.

Дані обставини в апеляційному порядку не оспорюються, та свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 у відповідності до своїх прямих обов`язків 14.11.2016р. склав протоколи про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 та серії БР № 258748 щодо ОСОБА_12 про вчинення нею адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП та відповідно ст. 122 4 КУпАП.

При цьому, усі зазначені у вказаних протоколах відомості були перевірені Пустомитівським районний судом Львівської області при судовому розгляді справ № 450/3012/16п та № 450/3013/16п за ст. 122 4 КУпАП та відповідно за ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_12 . За наслідками судового розгляду, складених ОСОБА_8 протоколів щодо ОСОБА_12 , постановами Пустомитівського районного суд Львівської області від 21.12.2016р. ОСОБА_12 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та за ст. 122-4 КУпАП. Вказані постанови не оскаржувались, набрали законної сили і ОСОБА_12 відбула та виконала, накладені на неї даними постановами стягнення.

Крім цього, згідно наявного у матеріалах кримінального провадження Висновку службового розслідування за фактом внесення відомостей до ЄРДР за № 0000100 від 24.03.2017р. за ч. 1 ст. 366 КК України щодо внесення завідомо неправдивих відомостей у вказані протоколи про адміністративні правопорушення старшим інспектором ОСОБА_8 , факт вчинення неправомірних дій ОСОБА_8 під час складання згаданих адміністративних матеріалів не знайшов свого підтвердження (т.2, а.с. 180-192).

Відтак, на переконання колегії суддів, місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги показання обвинувачених та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , оскільки вони узгоджуються між собою, не містять жодних протиріч та підтверджуються, дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема, матеріалами справ про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_12 .

Всупереч апеляційним доводам прокурора, місцевий суд надав належну оцінку показанням свідків сторони обвинувачення, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Згідно наведених у вироку показань ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , наданих у судовому засіданні місцевого суду, критичне ставлення суду до таких свідчень є обґрунтоване.

Зокрема, свідок ОСОБА_14 у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні місцевого суду, спочатку повідомив суд першої інстанції про те, що ОСОБА_9 знає як такого, що здійснив ДТП, в`їхав у його машину. У подальшому ОСОБА_14 зазначив, що не бачив, хто конкретно сидів за кермом автомобіля « БМВ» на момент зіткнення та не бачив, як ОСОБА_9 виходив з автомобіля. ОСОБА_14 повідомив, що не пам`ятає телефонного дзвінка від ОСОБА_8 , щодо можливого перебування за кермом автомобіля «БМВ» жінки, також не пам`ятає чи казав, що хтось інший міг бути за кермом. Однак, у подальшому ОСОБА_14 підтвердив, що йому телефонував ОСОБА_8 і він, ОСОБА_14 сказав тому, що за кермом «БМВ» під час ДТП могла бути й жінка. У ході перехресного допиту ОСОБА_14 з ОСОБА_19 , ОСОБА_14 підтвердив, що не бачив моменту чи виходив після ДТП ОСОБА_29 з «БМВ» через дверку водія, і про те, що ніби вийшов ОСОБА_9 сказали йому якійсь люди.

Щодо показань свідка ОСОБА_15 , то така не була на місці ДТП, а відтак безпосередньо не бачила хто саме був за кермом автомобіля «БМВ» та як на місці відбувались події.

Колегія суддів погоджується також з мотивами критичної оцінки суду першої інстанції показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , які на момент ДТП перебували у автомобілі під керуванням ОСОБА_14 . Так, із наданих у судовому засіданні місцевого суду показань, зокрема, свідка ОСОБА_17 вбачається, що на час ДТП він, хоча і перебував разом із свідком ОСОБА_30 та ОСОБА_31 у автомобілі під керуванням ОСОБА_14 , однак знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння, оскільки, як зазначив свідок, «у той вечір із дівчатами випили досить».

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням допитаних у судовому засіданні свідків та обвинувачених, навівши таку у своєму рішенні.

Також, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив письмові докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і в їх сукупності, а також навів детальний аналіз досліджених доказів, зокрема: постанові про виділення матеріалів досудового розслідування; рапорту слідчого; ухвалі слідчого судді на проведення обшуку; протоколу обшуку від 17.01.2017 року; протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747; протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748; протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 088213; ухвалі слідчого судді про арешт майна; протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 01.03.2017 року; протоколу огляду; оригіналу протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14.11.2016 року; матеріалам адміністративної справи; протоколу огляду; оригіналу протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року; матеріалам адміністративної справи; протоколу отримання зразків для експертизи; протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії; клопотанню про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні; ухвалі про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні; рапорту від 20.04.2017 року; постанові про об єднання матеріалів досудового розслідування; витягу з ЄРДР; постанові про призначення судової почеркознавчої експертизи; висновку експертизи № 1680 від 19.04.2017 року; постанові про визнання речовими доказами; характеризуючим даним на обвинувачених.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що кримінальне провадження № 0000100 від 24.03.2017р. щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровано та досудове розслідування у ньому проведено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а усі зібрані до реєстрації цього кримінального провадження докази є недопустимими, оскільки досудове розслідування здійснювалось незаконно, без внесення відомостей до ЄРДР і такі зібрано в іншому кримінальному провадженні, а саме у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 364 та ч. 3 ст. 369 КК України.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Частинами 1, 2 ст. 214 КПК України встановлено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).

Згідно з пунктом 4.3.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх

справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5 (далі Інструкція), якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується в даному кримінальному провадженні, слідчим або уповноваженим оперативним підрозділом невідкладно складається протокол, що не пізніше 24 годин з моменту виявлення ознак зазначеного кримінального правопорушення надається прокурору, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.

Судом першої інстанції встановлено, що слідчим органом прокуратури Львівської області проводилося досудове розслідування кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 року за фактом зловживання службовим становищем службовими особами ГУ НП України у Львівській області, які увійшли в співучасть з іншими особами з метою прикриття їх злочинної діяльності щодо збуту наркотичних засобів та надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає службове становище, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 364 та ч. 3 ст. 369 КК України.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2016 року у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року надано дозвіл слідчому ОСОБА_32 на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9

17 січня 2017 року у ході проведення вказаного обшуку у межах кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 року було виявлено і вилучено протоколи про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 від 14 листопада 2016 року та серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року, тобто саме ті протоколи, які були складені ОСОБА_8 на ОСОБА_12 та розглянуті судом.

Отже, суд першої інстанції вірно констатував, що результати проведеного у кримінальному провадження № 0000195 від 03.10.2016 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 та результати проведених у цьому ж кримінальному провадженні негласних слідчих (розшукових) дій (протокол НСРД від 04.01.2017р.), якими стороною обвинувачення обґрунтовується висунуте ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000100 від 24.03.2017 року, були відомі слідчому щонайменше 17 січня 2017 року.

Водночас, більше ніж через два місяці, а саме 24 березня 2017 року слідчий в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_33 , начальник другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_34 та начальник слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_35 своїм спільним рапортом на ім`я заступника прокурора Львівської області ОСОБА_36 , звернулися до останнього з проханням надати дозвіл на внесення в порядку ст. 214 КПК України відомостей в ЄРДР по факту наявності у діях ОСОБА_8 ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, при складанні ним вказаних вище протоколів.

При цьому, місцевим судом встановлено, що ОСОБА_8 не мав жодного відношення до кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 року та не мав у ньому будь якого процесуального статусу.

24 березня 2017 року слідчий ОСОБА_37 на підставі вказано вище рапорту вніс відомості в ЄРДР № 0000100 від 24.03.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України, вказавши фабулу, відповідно до якої ОСОБА_8 вніс завідомо неправдиві відомості у протоколи про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 від 14 листопада 2016 року та серії БР № 258747 від 14 листопада 2016 року щодо ОСОБА_12 , достовірно знаючи, що до вказаних адміністративних правопорушень причетний ОСОБА_9 .

А 20 квітня 2017 року слідчий ОСОБА_37 зареєстрував ще одне кримінальне провадження № 0000132 від 20.04.2017 року за ч. 4 ст. 27 ч.1 ст. 366 КК України, вказавши фабулу відповідно до якої, ОСОБА_9 з метою уникнення проведення службового розслідування стосовно себе по ДТП, що мала місце 22.10.2016 року по АДРЕСА_2 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_8 скласти вказані вище протоколи на його дружину ОСОБА_12

20 квітня 2017 року органом досудового розслідування вказані два кримінальні провадження об`єднані в одне з присвоєнням № 0000100 від 24.03.2017 року із зазначенням правової кваліфікації за ч.4.ст.27 ч.1 ст. 366 та ч.1 ст. 366 КК України та в цей же день (20 квітня 2017 року) слідчий повідомив про підозру ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а ОСОБА_9 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.4 ст.27 ч.1 ст. 366 КК України, та 28 квітня 2017 року склав обвинувальний акт, який затвердив прокурор у цей же день.

Зазначені обставини стороною обвинувачення при апеляційному розгляді не спростовані.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими апеляційні доводи прокурора про наявність підстав, що підтверджують реєстрацію кримінального провадження щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та проведення у такому досудового розслідування з дотриманням усіх вимог кримінального процесуального закону, зокрема, положень ст. 214 КПК України.

Щодо покликання прокурора, як на підставу, що підтверджує дотримання органом досудового розслідування вимог КПК України у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на постанову прокурора від 30.03.2017р., згідно якої на підставі ст. 217 КПК України із кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016р. у кримінальне провадження № 0000100 від 24.03.2017 року було виділено матеріали, обсяг яких був визначений прокурором і якими обґрунтовується підозра ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень ч.3 ст. 217 КПК України у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.

Як визначено положеннями п. 12 Глави 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом ГПУ від 06.04.2016р., при виділенні з кримінального провадження матеріалів щодо окремої особи у випадку вчинення кримінального правопорушення групою осіб (усіма її членами) відомості про правопорушення у Реєстрі обліковуються у новоствореному кримінальному провадженні з присвоєнням нового номера. При цьому використовується реквізит «виділено».

Згідно п. 1 Глави 3 Розділу ІІ даного Положення облік відомостей про рух кримінальних проваджень під час досудового розслідування здійснюється шляхом внесення до Реєстру відомостей, зокрема, про виділення досудового розслідування в окреме провадження, якому присвоюється новий номер кримінального провадження.

З наведеного вбачається, що за наявності обставин, передбачених ч.3 ст. 217 КПК України, з кримінального провадження можуть бути виділені матеріали в окреме провадження, якому присвоюється новий номер, тобто утворюється нове кримінальне провадження.

Як вже зазначалось вище 24 березня 2017 року на підставі рапорту слідчого до ЄРДР було внесено відомості за № 0000100 від 24.03.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України щодо ОСОБА_8

30 березня 2017р., тобто через шість днів після реєстрації в ЄРДР кримінального провадження № 0000100 від 24.03.2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 366 КК України, постановою прокурора у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року приймається рішення про виділення з цього кримінального провадження у вже існуюче кримінальне провадження, а саме - № 0000100 від 24.03.2017 року щодо ОСОБА_8 матеріалів, у тому числі і тих якими у подальшому орган досудового розслідування обґрунтував висунуте ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення.

Згідно матеріалів справи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року проводилось за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 364, ч. 3 ст. 369 КК України, у вчиненні яких ОСОБА_8 не підозрювався та не мав жодного відношення до цього кримінального провадження. У межах цього кримінального провадження не проводилось досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Отже, на переконання колегії суддів, стороною обвинувачення не наведено переконливих доводів того, що виділення відповідно до постанови прокурора від 30.03.2017р. із кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016р. у кримінальне провадження № 0000100 від 24.03.2017 року матеріалів, у тому числі і тих якими у подальшому орган досудового розслідування обґрунтував висунуте ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення, здійснено у порядку, передбаченому КПК України та Положенням про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За встановлених обставин, також є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання недопустимим доказом висновок експертизи № 1680 від 19.04.2017р. з тих підстав, що вказане експертне дослідження проводилось за взірцями рукописного тексту підписів ОСОБА_8 , які було отримано відповідно до постанови слідчого від 17 березня 2017 року у кримінальному провадженні № 000195 від 03.10.2016 року, яка у свою чергу була виділена з матеріалів кримінального провадження № 000195 від 03.10.2016 року у кримінальне провадження № 0000100 від 24.03.2016р. на підставі описаної вище постанови прокурора від 30.03.2017р.

При цьому, колегія суддів вважає, що висновки вказаної експертизи про те, що рукописні тексти та підписи у відповідних графах протоколів про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 та БР № 258748 від 14.11.2016р. за ст.ст. 122-4, 124 КУпАІІ виконані ОСОБА_8 , у даному випадку не впливають на встановлені місцевим судом фактичні обставини, адже згідно матеріалів справи ОСОБА_8 не заперечував, що саме він оформляв згадані протоколи про адміністративні правопорушення.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у матеріалах НСРД, наданих прокурором в якості доказу, розмов, з яких можна було б зробити висновок про причетність ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до інкримінованих злочинів.

Як вже зазначалось, згідно пред`явлено обвинувачення ОСОБА_8 вніс до протоколів про адміністративні правопорушення завідомо неправдиві відомості про те, що адміністративні правопорушення вчинила ОСОБА_12 , достовірно знаючи про те, що таки вчинив ОСОБА_9 , а ОСОБА_9 у свою чергу обвинувачується у підбурюванні ОСОБА_8 до вчинення вказаних дій.

Водночас, матеріали НСРД, надані прокурором в якості доказу, насправді не містять розмов, з яких можна б прийти до висновку, що ОСОБА_8 достовірно знав про те, що адміністративні правопорушення вчинив саме ОСОБА_9 . Матеріали НСРД не містять жодних розмов про те, що ОСОБА_9 повідомляв ОСОБА_8 про те, що саме він вчинив адміністративні правопорушення.

Покликання прокурора на те, що у судовому засіданні ОСОБА_9 у своїх показаннях зазначив, що намагався знайти особу, яка б погодилася визнати, що саме вона була за кермом автомобіля у момент ДТП жодним чином не доводить той факт, що ОСОБА_8 достовірно знав, що за кермом автомобіля у момент ДТП перебував саме ОСОБА_9 . Тим більше, що згідно показань ОСОБА_9 він намагався знайти таку особу через те, що б до відповідальності не було притягнуто його дружину.

Згідно апеляційної скарги прокурора, останній не згідний із визнанням судом першої інстанції недопустимим доказом протокол за результатами проведення НСРД від 04.01.2017р. та додаток до нього магнітний носій інформації, адже, як вказує прокурор, у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наявне клопотання та відповідна ухвала суду апеляційної інстанції про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні, що відповідає вимогам ст.ст. 86, 257 КПК України.

Разом з тим, згідно матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав вказаний доказ недопустимим з тих підстав, що стороною обвинувачення не надано ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_9 у межах кримінального провадження № 0000195.

З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія судді, вважаючи такий обґрунтованим.

Так, для оцінки доказів, отриманих в результаті НСРД, необхідно дослідити процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД. Процесуальні документи про дозвіл на проведення НСРД повинні бути взяті до уваги судом, який розглядає справу, оскільки без з`ясування їх змісту неможливо прийняти рішення про допустимість доказів, отриманих в результаті проведення НСРД.

Клопотання та відповідна ухвала суду апеляційної інстанції про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні, на які покликається прокурор, не замінюють процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, а лише підтверджують дозвіл на використання результатів НСРД в інших цілях.

Відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Положеннями п. 5.30 Розділу V Інструкції про організацію проведення негласних слідчих(розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом ГПУ, МВСУ, СБУ, АДПСУ, МФУ, МЮУ № 114/1042/516/1199/936/1687/5 від 16.11.2012р. передбачено, що до розсекречених матеріалів доступ надається разом з іншими матеріалами досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України.

Так, як констатовано місцевим судом, сторона обвинувачення, обґрунтовуючи висунуте ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення, зокрема, даними протоколу про результати проведення у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року НСРД від 04.01.2017р. із додатком до нього у вигляді магнітного носія інформації, не надала ухвали слідчого судді апеляційного суду від 12.10.2016р. про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_9 у межах кримінального провадження № 0000195.

Вказана ухвала слідчого судді апеляційного суду від 12.10.2016р. про надання дозволу на проведення НСРД ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду у порядку ст. 290 КПК України стороні захисту не відкривалась, і така у матеріалах кримінального провадження № 0000100 від 24.03.2017 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 взагалі відсутня.

Відповідно до матеріалів справи адвокат ОСОБА_10 ще у травні 2017р. звертався до прокуратури Львівської області із запитом у якому просив надати йому, зокрема і копію ухвали слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД щодо ОСОБА_9 у межах кримінального провадження № 0000195 (т.3, а.с. 83-85).

Згідно відповіді на адвокатський запит у наданні цього рішення адвокату було відмовлено, оскільки ОСОБА_38 , а також адвокат ОСОБА_10 не є учасниками кримінального провадження № 0000195 (т.3, а.с. 86-88).

Колегія суддів враховує, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було скеровано до місцевого суду для розгляду ще у травні 2017р. Захисник намагався ознайомитись з ухвалою слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД щодо ОСОБА_9 у межах кримінального провадження № 0000195 також ще у травні 2017р.

Водночас, згідно матеріалів кримінального провадження лише 18 лютого 2022 року у судовому засіданні місцевого суду прокурор звернувся до суду із усним клопотанням про тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 0000195 з метою дослідження судом ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_9 , яке було відхилено місцевим судом з огляду на дотримання розумних строків судового провадження та стадії судового слідства.

При цьому, колегія суддів враховує, що у матеріалах кримінального провадження відсутнє письмове клопотання прокурора про тимчасовий доступ до речей і документів, яке подається сторонами кримінального провадження та вирішується судом у порядку, встановленому Главою 15 КПК України.

За встановлених обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що місцевим судом порушено вимоги ст. 22 КПК України, як покликається прокурор в апеляційній скарзі.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що згідно матеріалів кримінального провадження, сторона обвинувачення ні протягом часу проведення досудового розслідування, ні з часу надходження обвинувального акту до місцевого суду (травень 2017р.) не вжила необхідних та своєчасних заходів, спрямованих на отримання ухвали слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД щодо ОСОБА_9 у межах іншого кримінального провадження з метою відкриття даної ухвали стороні захисту та забезпечення виконання положень ст. 290 КПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним рішення суду першої інстанції про визнання недопустимим доказом у кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2017 року протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 04.01.2017 року та додатку до нього у вигляді магнітного носія інформації.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд ретельно перевірив наявні у кримінальному провадженні докази, на підставі яких ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, вірно встановив фактичні обставини справи та дійшов правильного висновку про недоведеність стороною обвинувачення належними та допустимими доказами вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, ухваливши виправдувальних вирок.

Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, крім інших, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Ураховуючи наведене вище, рішення місцевого суду про визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 невинуватими та їх виправдання за пред`явленим обвинуваченням, колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим. В оскаржуваному вироку наведено належні та достатні мотиви і підстави для його ухвалення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції із ухваленням нового вироку щодо ОСОБА_39 та ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2022 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: