Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000106 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2022 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ловище Турійського району Волинської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, працюючий вантажником, раніше не судимий:
засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, без позбавленням права керування транспортними засобами.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання/роботи.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та цивільні позови.
ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він всупереч вимогам Правил дорожнього руху, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відведення, 15.03.2018, о 18:25 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Карпенка-Карого зі сторони вул. Дубнівської, поблизу повороту на вул. Чорновола в м. Луцьк Волинської області, перевищуючи максимально дозволену швидкість руху автомобіля в межах населеного пункту, чим порушив вимоги п.12.4 Правил дорожнього руху України, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, чим порушив вимоги п.п.2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, з моменту виникнення небезпеки для руху пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перетинали проїзну частину дороги з права на ліво відносно руху автомобіля, який об`єктивно спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, чим порушив п.12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив наїзд на останніх.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи № 167 від 22 червня 2018 року трупа гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання отримала тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення і як ставшими безпосередньою причиною смерті потерпілої ОСОБА_11 .
Крім того, згідно висновку судово-медичної експертизи № 257 від 28 березня 2018 року, у гр. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок дорожнього-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби.
В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_8 п.п.2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. Посилається на те, що звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке вчинено у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, наслідків які настали, смерть людини, а також спричинено потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того, заподіяну шкоду обвинувачений повністю не відшкодував. Також судом безпідставно не застосовано до обвинуваченого додаткового покарання, оскільки ОСОБА_8 працює вантажником, такий вид діяльності не пов`язаний із керуванням транспортним засобом. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 , призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
В запереченні на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 зазначає, що призначаючи обвинуваченому покарання, а також звільняючи від його відбування, судом першої інстанції враховані всі обставини справи, а тому подана апеляційна скарга є необґрунтованою. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та заперечення до неї, прокурора, який підтримував подану апеляційну скаргу і просив скасувати вирок суду та ухвалити новий, представника потерпілого ОСОБА_6 , яки апеляційну скаргу підтримав лише в частині застосування додаткового покарання, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу заперечували та просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також безпідставне застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини, також іншій потерпілій спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому суд не міг застосовувати до нього положення ст.75 КК України є безпідставними, оскільки вказані обставини, не є такими, які виключають можливість застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, за наявності для того законних підстав.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
З огляду на ці положення кримінального закону, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, а також звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинуваченого, як про особу, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнав повністю, має постійне місце проживання, за яким характеризується із позитивної сторони, має на утриманні малолітню дитину та батьків похилого віку, частково відшкодував завдану шкоду потерпілій і остання просила суд суворо не карати ОСОБА_8 , при цьому обвинувачений зобов`язався в найкоротші строки відшкодувати завдану моральну шкоду.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд обґрунтовано визнав щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Врахувавши зазначені пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, які його обтяжують, з урахуванням даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_8 інститут звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченого давала місцевому суду обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_8 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, а саме те, що даний злочин вчинено ОСОБА_8 з необережності.
Також під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що під час судового розгляду обвинувачений сплатив потерпілій ОСОБА_13 4031 Євро, що складає 149711, 34 грн. (т.2 а.к.п.133), та після постановлення вироку ОСОБА_8 сплатив потерпілій ОСОБА_13 у відшкодування завданої шкоди 200 доларів США, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Допитана під час розгляду справи місцевим судом потерпіла ОСОБА_14 вказувала, що будь яких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_8 не має та просила суд суворо його не карати, оскільки він приходив та вибачився.
Відповідно до показань потерпілої ОСОБА_13 , які вона надала під час розгляду справи судом першої інстанції, вона просила суд суворо не карати ОСОБА_8 та не наполягала на позбавленні волі.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілих у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке наближене до мінімального, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
З урахуванням обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутності обставин, які обтяжують покарання, позитивних даних про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнав повністю, має постійне місце проживання, за яким характеризується із позитивної сторони, має на утриманні малолітню дитину та батьків похилого віку, частково відшкодував завдану шкоду потерпілим, і як наслідок вони не наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання, місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах максимального трьохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом з урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином вмотивований, внаслідок чого обвинуваченому призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про особу обвинуваченого та конкретним обставинам справи.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляції прокурора про безпідставне не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання, у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з таких підстав.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року у кожному випадку призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України, судам необхідно обговорити питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення про призначення обвинуваченому покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки останній до даної дорожньо-транспортної пригоди працював на посаді водія і це є його основним заробітком, а призначення додаткового покарання позбавить ОСОБА_8 можливості якнайшвидше відшкодувати моральну шкоду потерпілій та забезпечувати свою сім`ю.
Як вбачається з вироку суду, в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, є зокрема порушення ОСОБА_8 12.4 Правил дорожнього руху (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.).
Відповідно до висновку експерта №161 від 20.04.2018, з технічної точки зору, швидкість автомобіля марки «Рено Дастер» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_8 , на момент початку гальмування автомобіля була не меншою ніж 51,8 54 км/год. (Т.1 а.м.к.п.185-187).
Також місцевим судом було взято до уваги і обставини даної ДТП, згідно яких потерпілі перебігали проїзну частину, яка складається з декількох смуг, в недозволеному місці, тобто поза пішохідним переходом у вечірній час, коли на вулиці сутеніло. При цьому вуличне освітлення включене не було.
Вказані обставини у своїх показаннях суду першої інстанції повідомили очевидці події свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (Т.2 а.к.п.239 зворот, 140).
З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні додаткового покарання обвинуваченому та про невідповідність його призначення ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є також необґрунтованими.
З урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що всупереч доводам апеляційної скарги, мета покарання, передбачена ч.2 ст.50 цього Кодексу, а саме виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, може бути досягнута без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, а тому погоджується з прийнятим рішенням про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування або зміни вироку суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: