Справа №754/9894/22. Провадження №11-кп/824/2051/2023. Головуючий у суді першої інстанції - ОСОБА_1
Категорія: ч. 5 ст. 407 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 березня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під № 0000747, внесеному до ЄРДР 12.10.2022 року, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

який визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, і призначено йому покарання у виді двох місяців арешту на гаупвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

ОСОБА_6 являючись військовослужбовцем військової служби військової частини НОМЕР_1 на посаді водія другого стрілецького відділення другого стрілецького взводу стрілецької роти, діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби в умовах воєнного стану, та з метою тимчасово незаконного ухилитися від неї, в порушення вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 20.09.2022 року самовільно залишив місце служби військової частини НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 та став проводити час в м. Києві на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину НОМЕР_1 або звернення до правоохоронних органів, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості до цього, поки 02.10.2022 року з власної ініціативи не прибув до розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , чим припинив вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, якій просить вирок Деснянського районного суду міста Києва від 08.12.2022 у справі №754/9894/22 щодо ОСОБА_6 засудженого за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України змінити в частині призначеного покарання призначивши покарання у вигляді штрафу.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує на те, що судом не було враховано з 23 травня 2022 року по 20 червня 2022 року обвинувачений був направлений в зону бойових дій, де отримав бойову черепно-мозкову травму, через що в нього погіршився психоемоційний стан, що призвело до ухилення його від виконання обов`язків військової служби.

Вважає, що в даний час в повній мірі здатний виконувати обов`язки військової служби, але перебування на гауптвахті унеможливить його участь у бойовій роботі.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судове засідання апеляційного суду з`явився прокурор, обвинувачений не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду був належним чином повідомлений, проте у своїй апеляційній скарзі просив проводити розгляд провадження за його відсутності, а тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без участі останнього, оскільки його неявка не перешкоджає проведенню розгляду справи.

Як зазначено у п. 66 справи Європейського суду з прав людини "Смірнова проти України" розумність тривалості провадження повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору (Frydlender v. France, N 30979/96, параграф 43, ECHR 2000-VII). Крім того, відповідно до п. 69 даної справи обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні органи (Mitchell and Holloway v. the United Kingdom, no. 44808/98, параграф 56, рішення від 17 грудня 2002 року).

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просила залишити вирок без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стануза обставин, викладених у вироку, згідно частини 1 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки судовий розгляд проведено без участі сторін в спрощеному порядку, визначеному ст. ст. 381, 382 КПК України, докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченим не заперечуються.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених у вироку, правову кваліфікацію діяння, вчиненого ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів - не виявлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що вирок надто суворий та такий, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (в редакції Постанови Верховного Суду №11 від 6 листопада 2009 р.), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України (2341-14) стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, суд, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначене ОСОБА_6 покарання за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Так, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема, те, що обвинувачений за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, має нормальний стан здоров`я, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, суд вважав за можливе призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, відповідно до положень ст. 69 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України, суд визнав з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції вид покарання із застосуванням ст. 69 КК України, відповідає меті покарання, тяжкості вчиненого злочину, обставинам справи та особі обвинуваченого.

Встановлені судом першої інстанції відомості про обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, на думку колегії суддів, з урахуванням доводів наведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для зміни покарання.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним вирок Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України- залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418 ч. 1, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України,- залишити без змін.

Апеляційну обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4