ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 404/737/20

провадження № 51-4623 км 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4 ОСОБА_5,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_8

засудженого ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_9 та засудженого на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року стосовно

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Кіровоград, який проживає за

адресою:

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 30 грудня 2019 року приблизно о 23:30, перебуваючи на перехресті вулиць Гайдара та 8-го Березня в м. Кропивницький, та маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, повторно, відкрито, шляхом ривка вихопив із рук ОСОБА_2 мобільний телефон«Xiaomi Redmi 6A2/16 Blaсk» із картою пам`яті «SanDiskmicro SD 512 MB», заподіявши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 1866 грн 76 коп.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

Захисник ОСОБА_9 та засуджений у поданих касаційних скаргах, доводи яких за своїм змістом є аналогічними, не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять їх скасувати, а кримінальне провадження - закрити. Свої вимоги мотивують тим, що суд першої інстанції:

- безпідставно визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він такого злочину не вчиняв;

- безпідставно врахував показання потерпілої, надані під час досудового розслідування, як допустимий та достовірний доказ;

- надав неправильну правову оцінку доказам, зокрема, показанням потерпілої, наданим нею у судовому засіданні;

- не врахував показання ОСОБА_1 про те, що телефон у потерпілої він не викрадав, ОСОБА_2 , яка була у стані алкогольного сп`яніння, віддала його сама;

- ухвалив вирок, який не відповідає вимогам КПК України.

Крім того, захисник та засуджений зазначають про те, що суд апеляційної інстанції:

- не дослідив повторно докази;

- не перевірив належним чином доводів апеляційних скарг захисника й обвинуваченого та безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційні скарги, просили їх задовольнити, скасувати оскаржувані судові рішення, а кримінальне провадження - закрити.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Положенням ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Викладені в касаційних скаргах доводи щодо неправильної оцінки показань потерпілої фактично стосуються переоцінки доказів й неповноти судового розгляду, що не є предметом касаційного перегляду в розумінні ст. 438 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У поданих касаційних скаргах захисник та засуджений ставлять питання про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до безпідставного засудження ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Проте зазначені доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Положеннями ст. 186 КК України передбачено відповідальність за відкрите викрадення чужого майна.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.

Свої висновки про те, що ОСОБА_1 повторно, відкрито викрав майно ОСОБА_2 , суд першої інстанції зробив, урахувавши:

- показання потерпілої про те, що 30 грудня 2019 року приблизно о 23-24 год вона поверталась із корпоративу додому. Дорогою додому на телефон прийшло смс-повідомлення, тому вона дістала телефон, щоб його прочитати. В цей час до неї підійшов ОСОБА_1 , який йшов позаду неї, та сказав дати йому телефон зателефонувати. Отримавши відмову, чоловік вирвав з її рук телефон та почав втікати. Вона просила повернути їй телефон, деякий час переслідувала ОСОБА_1 , однак все було безрезультатно. Крім того, потерпіла вказала, що саме ОСОБА_1 вчинив стосовно неї злочин;

а також дані, що містяться у:

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 січня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 на фото № 3 впізнала ОСОБА_1 , який викрав її телефон;

- протоколі слідчого експерименту від 10 січня 2020 року за участю потерпілої, у ході якого вона зазначила обставини та спосіб, за яких стосовно неї було вчинено злочин;

- висновку експерта № 143/167/20-27 від 17 січня 2020 року, за яким встановлено ринкову вартість: мобільного телефону «Xiaomi Redmi 6A2/16 Blaсk» - 1836, 76 грн та карти пам`яті «SanDiskmicro SD 512 MB»- 30 грн.

При цьому суд першої інстанції дав оцінку показанням ОСОБА_1 про те, що злочину стосовно ОСОБА_2 він не вчиняв, остання сама передала йому телефон, та визнав їх непереконливими, оскільки не встановив того, що потерпіла, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, обмовила ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки її показання узгоджуються з іншими здобутими у кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Суд першої інстанції на підставі вказаних доказів встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, доведена поза розумним сумнівом.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК України.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК України, в межах пред`явленого обвинувачення, та його діям дано правильну юридичну оцінку.

Що стосується доводів касаційних скарг про те, що суд першої інстанції врахував показаннями потерпілої ОСОБА_2 , надані нею під час досудового розслідування, то вони не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_2 від 10 січня 2020 року, проведеного за правилами ст. 240 КПК України, на підтвердження фактичних обставин події, що узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070 кмо 19).

Крім того, надані під час цієї слідчої дії пояснення потерпілої ОСОБА_2 узгоджуються з її показаннями, наданими нею у судовому засіданні.

З огляду на зазначене доводи касаційних скарг про безпідставне врахування показань потерпілої, наданих нею під час досудового розслідування, Суд уважає неспроможними.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу винного, зокрема, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, не одружений, офіційно не працює, раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення злочинів проти власності, а також досудову доповідь органу пробації, тобто дотримався вимог статей 50, 65-67 КК України.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, за апеляційними скаргами, зокрема, захисника та обвинуваченого з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

За результатами перегляду вироку суду першої інстанції суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, належним чином умотивувавши свої висновки.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Що стосується доводів касаційних скарг про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України, то вони також є безпідставними.

Частиною ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Як убачається з технічного запису судового засідання від 31 серпня 2021 року, під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання, заявлене в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10, про повторне дослідження доказів та, вислухавши думки учасників провадження, відмовив у його задоволенні через відсутність підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не порушив вимог щодо безпосередності дослідження доказів.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_9 та засудженого залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 березня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року стосовно ОСОБА_1 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5