КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 20 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.11.2022 залишено без задоволення клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_10 , про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту до підозрюваного ОСОБА_7 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати місце проживання цілодобово до закінчення строку досудового розслідування, строком на 60 днів з моменту постановлення ухвали, із зобов`язанням у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду, та з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених п. 2, п. 3, ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із с. Брилівка Білоцерківського району Київської області без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

_____________________________________________________________________________________

Справа № 357/10628/22 Слідчий суддя - ОСОБА_11

Апеляційне провадження № 11-сс/824/4790/2022 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

Визначено строк дії ухвали до 18.01.2023.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник вказував на відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Зокрема, у доданих до клопотання слідчого матеріалах відсутня автотехнічна експертиза, яка б встановлювала наявність вини водія у дорожній пригоді, із посиланням на пункти правил дорожнього руху, які порушено водієм.

На переконання апелянта, пішохід рухався з порушенням правил дорожнього руху, а саме п.п. 4.1, .4.4., оскільки ОСОБА_12 рухався в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості в попутному напрямку по проїзній дорозі передбаченій для руху автомобілів, був одягнений в темний одяг, без використання світлоповертальних елементів (стрічки, наклейки, жилета тощо), не був одягнений в одяг, який має світлоповертальні елементи, що унеможливило своєчасне виявлення та реагування водія ОСОБА_7 на дорожню обстановку аж до повної її зупинки в умовах місця пригоди.

Органом досудового розслідування не доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зокрема, можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування спростовується тим, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, характеризується позитивно, вважає себе невинуватим та має намір доводити свою невинуватість в суді.

Підозрюваний не може впливати на свідків,оскільки свідки прямого механізму дорожньо-транспортної пригоди відсутні, а особи, які і можуть бути свідками, бачили лише наслідки дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, ОСОБА_7 був за кермом і цього не заперечує.

Крім того, підозрюваний позбавлений можливості знищити,сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки всі речові докази вилучені органом досудового розслідування.

Клопотання слідчого не містить обґрунтування неможливості запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, а саме особистого зобов`язання.

Захисник звертав увагу на те, що ОСОБА_7 є онкохворим, що підтверджується довідкою медичного закладу від 22.11.2022 та медичною карткою з історією хвороби.

На думку захисника, медичне лікування в умовах цілодобового домашнього арешту є неможливим, оскільки ОСОБА_7 потребує постійного медичного спостереження та лікування, тобто відвідування різних медичних установ та організацій.

Також, не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою продовжити підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

В апеляційній скарзі прокурор зазначала, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків слідчого судді, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт вказувала на помилковість висновків слідчого судді про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання слідчого судді на те, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду обґрунтований лише тяжкістю покарання, яке загрожує підозрюваному ОСОБА_7 , є безпідставним.

Станом на день постановлення оскаржуваної ухвали, питання про арешт тимчасово вилученого майна у даному кримінальному провадженні вирішено не було, а тому твердження слідчого судді про відсутність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляну на те, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_7 вилучено в ході огляду місця ДТП, є безпідставним.

Слідчим суддею не взято до уваги те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також те, що під час дорожньо-транспортної пригоди загинула малолітня дитина - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з багатодітної родини, на утриманні батьків останнього перебуває ще 7 дітей, вказана родина є тимчасово переміщеною з Херсонської області.

Крім того, підозрюваний самостійно підтвердив факт перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши в режимі відеоконференцзв`язку доводи прокурора підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та зеперечували проти апеляційної скарги прокурора, вислухавши думку прокурора ОСОБА_5 , яка просила задовольнити подану прокурором апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим Білоцерківського РУП Головного управління Національної поліції у Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0003015 від 18.11.2022, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що 18.11.2022, близько 17:20 год., водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, керуючи автомобілем марки «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Вишнева, с. Брилівка, Білоцерківського району, Київської області, зі сторони с. Попружна в напрямку смт. Ставище, де неподалік будинку № 32, вул. Вишнева, в порушення вимог п.п. 1.7, 2.3 «б» Правил дорожнього руху, не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, в порушення вимог п.п. 12.1, 12.2, 12.3 проявив злочинну самовпевненість, не був уважним, не вибрав безпечну швидкість, щоб мати змогу постійно контролювати рух, у темну пору доби не вибрав безпечну швидкість у межах видимості дороги, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого, допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався попереду автомобіля марки «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 в попутному напрямку, по правому краю проїзної частини дороги.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Згідно даних долученого до клопотання протоколу затримання від 18.11.2022, складеного старшим слідчим слідчого відділу Білоцерківського РУП ГУ НП у Київській області ОСОБА_14 , 18.11.2022 о 23 год. 00 хв. затримано ОСОБА_7 згідно ч. 4 ст. 208 КПК України.

19.11.2022 ОСОБА_7 вручено повідомлення у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що спричинили смерть потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 286-1 КК України.

19.11.2022 старший слідчий СВ Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із клопотанням, погоджене прокурором Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_10 , в якому просив застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.11.2022 залишено без задоволення клопотання слідчого, та застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту до підозрюваного ОСОБА_7 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати місце проживання цілодобово до закінчення строку досудового розслідування, строком на 60 днів з моменту постановлення ухвали, із зобов`язанням у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду, та з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених п. 2, п. 3, ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із с. Брилівка Білоцерківського району Київської області без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання. Строк дії ухвали визначено до 18.01.2023.

Постановляючи ухвалу про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя вказав про недоведеність органом досудового розслідування існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, та зазначив, що прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не здатний запобігти існуючому у справі ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97 ВР (далі - Конвенція) визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції, законними є арешт або затримання особи, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно пунктів 57-59 рішення Європейського суду з прав людини «Корнійчук проти України» від 30.01.2018, суд нагадує, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади. Обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання - на додаток до наявності обґрунтованої підозри - покладається на неї з моменту ухвалення першого рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, тобто «негайно» після затримання (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova [GC]), заява № 23755/07, пункти 87 та 102, ЄСПЛ 2016 (витяги)). Більше того, вирішуючи питання про звільнення або подальше тримання особи під вартою, органи влади зобов`язані розглянути альтернативні заходи забезпечення її явки до суду (див. рішення у справі «Ідалов проти Росії» [ВП] (Idalov v. Russia [GC]), заява № 5826/03, пункт 140, від 22 травня 2012 року).

До обґрунтувань, які відповідно до практики Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами, входять такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Ара Арутюнян проти Вірменії» (Ara Harutyunyan v. Armenia), заява № 629/11, пункт 50, від 20 жовтня 2016 року, з подальшими посиланнями).

Презумпція завжди діє на користь звільнення. Національні органи судової влади повинні, з дотриманням принципу презумпції невинуватості, дослідити всі факти, що свідчать на користь чи проти існування згаданої вимоги про громадський порядок або виправдовують відступ від норми статті 5, та мають навести їх у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення. По суті, саме на підставі причин, наведених у цих рішеннях, та встановлених фактів, зазначених заявником у своїх скаргах, суд має дійти висновку про наявність або відсутність порушення пункту 3 статті 5 (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova [GC]), пункти 89 та 91). Аргументи на користь чи проти звільнення не повинні бути «загальними та абстрактними» (див. рішення у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), заяви №№ 46133/99 та 48183/99, пункт 63, ЄСПЛ 2003-IX (витяги)). Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав продовження тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункт 84 in fine, від 26 липня 2001 року).

Як убачається з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Перевіряючи доводи та обставини, на які посилався слідчий у клопотанні, слідчим суддею з`ясовано, що наведені у клопотанні дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та органом досудового розслідування доведено наявність у кримінальному провадженні ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні.

Обгрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, підтверджується наявними у матеріалах судового провадження доказами, зокрема даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.11.2022, протоколу слідчого експерименту від 18.11.2022, довідки медичного огляду від 18.11.2022, поясненнями свідків.

На основі наданих органом досудового розслідування матеріалів, які обґрунтовують клопотання, колегія суддів встановила, що зазначені у клопотанні обставини підозри підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов висновку про те, що клопотання не містить переконливого обґрунтування існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, та прокурором не доведено підстав для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З такими висновками колегія суддів не погоджується.

Як встановлено колегією суддів, слідчим у клопотанні та прокурором в судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливості підозрюваного ОСОБА_15 переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

У контексті Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з захисту прав людини, на початкових етапах розслідування можливість перешкоджати правосуддю обвинуваченим обґрунтовує перебування такої особи під вартою. Для належного оцінювання ризику знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, що є суттєвими в контексті встановлення обставин кримінального правопорушення, також мають значення обставини, які характеризують особу обвинуваченого. Якщо у зв`язку з власною професійною діяльністю або за наявності ділових чи інших зв`язків особа має доступ до відповідних документів чи речей, існує ймовірність, що вона скористається нагодою та вчинить зазначені дії.

Враховуючи дані про особу підозрюваного в їх сукупності, конкретні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винуватості, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування та суду, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Матеріали судового провадження свідчать про існування інших ризиків неналежної процесуальної поведінки, зокрема можливості ОСОБА_7 перебуваючи на волі, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Посилання слідчого судді на ту обставину, що ОСОБА_7 не залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, не свідчить про відсутність наміру переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду під час подальшого досудового розслідування, та не може бути достатньою підставою для переконання про належне виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків в умовах домашнього арешту.

Вказівка слідчого судді про те, що у кримінальному провадженні було вилучено автомобіль та інші речі на місці події, на переконання колегії суддів, не свідчить про відсутність існування ризику знищення, сховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, враховуючи, що досудове розслідування на даний час триває, та органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя не в повній мірі оцінив порушення цінностей суспільства в даному кримінальному провадженні, ступінь суспільної небезпеки, не врахував тяжкість інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення, відповідно до яких, підозрюваному інкриміновано порушення правил безпеки дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до смерті малолітньої особи, не співставив існуючі у справі ризики, характер кримінального правопорушення та його наслідки, з реальною можливістю забезпечити запобіжним заходом у виді цілодобового домашнього арешту впевненість у тому, що ОСОБА_7 не буде порушувати покладені на нього процесуальні обов`язки, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність органом досудового розслідування виняткових обставин, які б виправдовували обмеження права підозрюваного на свободу.

У рішенні «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що національні судові органи повинні брати до уваги усі обставини справи, та зважати на наявність суспільного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

На переконання колегії суддів, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, наведені слідчим у клопотанні ризики є такими, що виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Колегією суддів враховуються посилання захисника на характеризуючі особу підозрюваного матеріали, зокрема медичні документи на підтвердження наявності у ОСОБА_7 онкологічного захворювання та перебування його на обліку у лікаря онколога з 2019 року, довідку про склад сім`ї, позитивну характеристику за місцем роботи.

Однак, вказані відомості про особу підозрюваного не зменшують існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та спростовують сумнівів щодо достатності застосованого судом першої інстанції запобіжного заходу у виді домашнього арешту для забезпечення виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та запобігання установленим ризикам.

Крім того, надані захисником медичні документи не містить відомостей про неможливість утримання ОСОБА_7 під вартою за станом здоров`я.

Посилання захисника у апеляційній скарзі на необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри, є безпідставними, оскільки сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

При цьому, слід зазначити, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, та винуватості особи в його вчиненні, оцінки належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у праві автотехнічної експертизи, яка б встановлювала винуватість водія, посилання на те, що пішохід рухався із порушенням правил дорожнього руху, колегія суддів вважає передчасними.

Інші доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 не є підставою для відмови у застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у кримінальному провадженні, а відтак, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Встановлені під час апеляційного розгляду обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, які колегія суддів вважає доведеними, та не забезпечить виконання підозрюваним ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, про що обгрунтовано зазначив прокурора в апеляційній скарзі.

За таких обставин, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Постановляючи нову ухвалу, колегія суддів, з урахуванням обгрунтованості пред`явленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, тяжкості та конкретних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, даних про особу ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий, є особою пенсійного віку, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також оцінюючи ступінь порушення загальносуспільних прав та інтересів, приходить до висновку про часткове задоволення клопотання слідчого, та застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування, оскільки вважає, що саме такий захід забезпечення кримінального провадження буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів не убачає підстав для визначення підозрюваному розміру застави, оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 196, ч. 1 ст. 197 КПК України, колегія суддів, дійшовши висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважає за необхідне визначити дату закінчення дії ухвали про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування, тобто до 16.01.2022 включно.

На переконання колегії суддів, на даному етапі розслідування лише такий запобіжний захід зможе дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором, що виключає можливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

Ураховуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, ухвала слідчого судді - скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого, та застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 176-178, 183, 194, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2022 року, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у виді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування кримінального провадження № 0003015 до 16 січня 2023 року включно.

Взяти підозрюваного ОСОБА_7 під варту в залі суду негайно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3