ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1538/23 Справа № 229/1404/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07.03.2023 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07.03.2023 року, задоволено клопотання прокурора, відмовлено в задоволенні клопотань обвинуваченого та захисника.

Продовжено відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти на 60 днів до 05.05.2023 року включно.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_6 який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та оскаржив її в апеляційному порядку вважаючи її необґрунтованою та незаконною, такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що в прокурора була відсутня мета для обрання запобіжного заходу оскільки в жовтні 2022 року обвинувачений самовільно залишив місце дислокації військової частини, а 22.12.2022 року добровільно, самостійно повернувся та був прийнятий для продовження несення військової служби. 13.01.2023 року обвинуваченому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та вручено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, станом на 13.01.2023 року обвинувачений не будучи затриманим повністю розумів можливість настання наслідків у вигляді взяття під вартою. Незважаючи на це останній продовжив добросовісно виконувати покладені на нього обов`язки пов`язані з несенням військової служби. Вважає, що ризик переховуватися від суду спростовується тим, що останній добровільно повернувся для подальшого проходження військової служби та з моменту повернення 22.12.2022 року до дня обрання запобіжного заходу 23.01.2023 жодним чином ні слідчим, ні командуванням військової частини не було зафіксовано будь-яких спроб тим чи іншим способом спроб переховуватися або виконувати покладені обов`язки. Також вважає, що в клопотанні прокурора про ризик впливати на свідків, відсутнє посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, якими прокурор ґрунтує цей ризик. Вважає, що ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, в клопотанні та в усних поясненнях прокурор не зміг обґрунтувати фактичними обставинами. Вважає, що ризик вчинити нове кримінальне правопорушення нічим не підтверджується та спростовується тим, що обвинувачений в разі скасування ухвали буде проходити військову службу у бойовій військовій частині, в судовому засіданні зазначений ризик об`єктивно прокурором обґрунтовано не було. Вважає, що ризик переховування підозрюваного від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для застосування запобіжного ув`язнення. Вказує, що обвинувачений проживає разом зі своєю сім`єю і не має наміру покидати їх, перешкоджати розслідуванню кримінального провадження перебуваючи на військовій службі, через активний військовий стан виїзд за кордон не можливий. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За неможливості відмови в застосуванні запобіжного заходу встановити розмір застави у в сумі, що відповідає 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, так як такий розмір застави є посильним для обвинуваченого.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляджу апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, а саме у самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем.

Згідно матеріалів, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою з 23 січня 2023 року.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність кожного заявленого ризику передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою враховуючи ч.8 ст.176 КПК України.

Суд першої інстанції встановив, що обраний відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який спливає, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, що справа не розглянута судом, беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочину, дані про особу обвинуваченого, а також, враховуючи, що на час розгляду клопотання прокурора не відпали ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які враховувалися при обранні міри запобіжного заходу обвинуваченому під час досудового розслідування, суд прийшов до висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, але на строк, що не перевищує 60 днів.

Судом враховано положення ч. 8 ст. 176 КПК України, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст. 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тобто тримання під вартою. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не спроможне запобігти доведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до виділених матеріалів провадження, на розгляді Дружківського міського суду Донецької області перебуває обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Згідно із ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Пункт 5 ч. 1 ст. 176 КПК України передбачає запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Так, обвинувачений може переховуватися від суду, оскільки ОСОБА_6 , підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, санкція якого передбачає покарання до 10 років позбавлення волі, що полягає у самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем ( крім строкової служби), що свідчить про ризик за п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia) п. 102 від 08.02.2005 р. тяжкість вчиненого кримінального правопорушення є суттєвим елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду.

Також обвинувачений може впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які є військовослужбовцями, оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Із Реєстру матеріалів досудового розслідування у цьому кримінальному проваджені слідує, що під час досудового розслідування допитувались свідки, що підтверджує наявність ризику за п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо добровільного повернення обвинуваченого після самовільного залишення місця дислокації військової частини, не зменшують існуючих ризиків, а також така поведінка обвинуваченого ніяким чином не зменшує обсяг пред`явленого йому обвинувачення, а може лише свідчити про його ставлення до вчиненого при доведенні його вини. Окрім того, дана позиція сторони захисту була предметом розгляду в судовому засіданні при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , чому суд першої інстанції дав належну та правильну оцінку в оскарженій ухвалі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував, що підозрюваний також може перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення, наявність яких також була обґрунтована в клопотанні прокурора, крім того, на їх існування вказує ігнорування встановлених законодавством України вимог щодо порядку несення військової служби та те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення під час воєнного стану, що вказує на високу суспільну небезпечність обвинуваченого, тому ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України мають місце.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та їх відсутності на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням встановлені в суді першої інстанції.

Наявність та міцність соціальних зв`язків і дані, що характеризують обвинуваченого, не спростовують і не зменшують ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Ці обставини існували і на час вчинення інкримінованого обвинуваченим злочину, та жодним чином не виступили стримуючим фактором в його поведінці.

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Крім цього, ОСОБА_6 обвинувачується за ч. 5 ст. 407 КПК України, тому щодо нього, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно із ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

В силу ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно із ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про неможливість скасуванню обраного запобіжного заходу оскільки у такому разі, не можна забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07.03.2023 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді