Справа № 465/852/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/631/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 визнано невинною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

В мотивах свого рішення суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не доведено, щоб дії обвинуваченої, які пов`язані з відчуженням належного їй майна будь-яким чином порушили нормальну діяльність уповноважених органів, наділених правом прийняття рішення про застосування цих процедур і встановлення обмеження користування таким майном. Зазначив, що суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України може бути приватна особа, якій майно ввірено на збереження після його опису чи арешту, службова особа, якій майно ввірене на відповідальне зберігання у зв`язку з його описом, арештом чи конфіскацією, представник банківської або іншої фінансової установи, на рахунках якої перебувають арештовані чи конфісковані кошти, а тому, з огляду на те, що стороною обвинувачення не доведено, що арештоване майно відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року було ввірене чи передано на зберігання обвинуваченій, вона не може бути суб`єктом вищевказаного злочину. Суд вказав, що станом на січень 2016 року арешт нерухомого майна було знято. Вказав, що нотаріусом ОСОБА_9 перед посвідченням договорів купівлі-продажу нерухомого майна перевірялися наявність обтяжень на нього та таких не було виявлено.

Згідно з обвинувальним актом, ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_10 від 30 жовтня 2015 року у цивільній справі 465/3127/15-ц (2-з/465/172/15) за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про визнання нікчемним акту розподілу часток (квартир, паркомісць) у будинку; визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартири і паркомісця та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, право власника на котре було обмежене накладенням арешту, а саме на квартири: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та паркомісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , що знаходяться за адресою : АДРЕСА_8 та на час арешту належали на праві власності ОСОБА_7 .

10 листопада 2015 року на вище вказану ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року подано апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_7 10 грудня 2015р. Ухвалою апеляційного суду Львівської області за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_12 ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено. Вище вказана ухвала набрала законної сили, з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягала.

18 січня 2016 року об 18 годині 00 хвилин, будучи власником квартири АДРЕСА_9 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35854897, виданого 02.04.2015року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 58, та відповідно до якого, ОСОБА_7 продала ОСОБА_15 квартиру АДРЕСА_9 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_15 .

У подальшому ОСОБА_7 20 січня 2016 року о 16 годині 30 хвилин, будучи власником квартири АДРЕСА_11 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35992926, виданого 07.04.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_16 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015року, яка 10.12.2015 року набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаної квартири, що зареєстровано в реєстрі за № 73, відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_11 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 20 січня 2016 року о 17 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником квартири АДРЕСА_12 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35747203, виданого 01.04.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 про забезпечення позову, яка 10.12.2015 набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаної квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 81 та відповідно до якого ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_12 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 22 січня 2016 року о 14 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником квартири АДРЕСА_13 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35767832, виданого 01.04.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 року набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаної квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 92, відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_13 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 22 січня 2016 року о 14 годині 20 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником квартири АДРЕСА_14 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35851937, виданого 02.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 року набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаної квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 98, відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_14 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 22 січня 2016 року о 14 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником квартири АДРЕСА_15 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35856920, виданого 02.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 року набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаної квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 104, відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_15 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 22 січня 2016 року о 14 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником квартири АДРЕСА_16 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35976828, виданого 06.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_16 , достовірно знаючи, що на вищевказану квартиру, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 року набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаної квартири, який зареєстровано в реєстрі за № 110, відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_16 . Внаслідок наведеного, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 22 січня 2016 року о 14 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником паркомісця № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35981097, виданого 06.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_16 , достовірно знаючи, що на вищевказане паркомісце, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаного паркомісця, який зареєстровано в реєстрі за № 116 та відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 паркомісце № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 . Внаслідок наведеного, право власності на вказане паркомісце перейшло до ОСОБА_17 .

У подальшому, 22 січня 2016 року о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , будучи власником паркомісця № НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 35978836, виданого 06.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_16 , достовірно знаючи, що на вищевказане паркомісце, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про забезпечення позову, яка 10.12.2015 року набрала законної сили, накладено арешт, маючи умисел на відчуження майна, діючи повторно, у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ОСОБА_14 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_10 , уклала договір дарування вищевказаного паркомісця, який зареєстровано в реєстрі за № 122, відповідно до якого, ОСОБА_7 подарувала своєму синові ОСОБА_17 паркомісце № НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 . Внаслідок наведеного, право власності на вказане паркомісце перейшло до ОСОБА_17 .

Прокурор у апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В мотивах апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що відсутній об`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а саме порушення нормальної діяльності уповноважених органів, наділених правом прийняття рішення про накладення арешту чи опису майна, встановлення обмеження права користування таким майном. Вважає, що суд фактично вказав на відсутність суспільно небезпечних наслідків дій обвинуваченої. Поряд з цим, злочин, передбачений ч. 1 ст. 388 КК України, є злочином з формальним складом, а тому настання суспільно небезпечних наслідків не є обов`язковим елементом об`єктивної сторони його складу. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про те, що обвинувачена не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, оскільки майно, на яке накладено арешт, не було описане та передане державним виконавцем на зберігання обвинуваченій. Суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про визнання недопустимим доказом копії постанови державного виконавця від 02.11.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Вказує, що зазначену постанову на досудовому розслідуванні надав державний виконавець ОСОБА_18 . Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що обвинувачена законно відчужила нерухоме майно, оскільки у Реєстрі обтяжень на нерухоме майно були відсутні відповідні записи щодо вказаного майна, з огляду на те, що обвинуваченій було достовірно відомо про наявність ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про накладення арешту на майно, яка не скасована та виконана Державною виконавчою службою. Звертає увагу на тому, що арешт на вказане майно скасований лише у 2018 році, а тому на момент відчуження майна він продовжував діяти. Зазначає, що потакання свідків, викладені у вироку, зводяться до стенографічного викладу їх допиту без жодного обґрунтування, який чином ці покази підтверджують наявність чи відсутність вини обвинуваченої у вчиненні злочину. Зазначає, що у матеріалах справи відсутня частина аудіо запису судового засідання від 05.02.2019 року, на якому здійснювався допит свідка ОСОБА_9 . Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про виклик та допит свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Звертає увагу на тому, що під час допиту обвинуваченої суд першої інстанції необґрунтовано з власної ініціативи знімав запитання прокурора.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченої та її захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення це один із основних критеріїв ефективності правосуддя. Судове рішення високої якості це рішення, яке досягає правильного результату наскільки це дозволяють надані судді матеріали у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався наведених положень, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування вироку.

Відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
При прийнятті рішення про виправдання обвинуваченої суд першої інстанції зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, в частині незаконних дій з арештованим чи описаним майном, є нормальна діяльність тих уповноважених органів (осіб), які наділені правом прийняття рішення про накладення арешту чи опису майна, встановлення обмеження права користування таким майном, а дії обвинуваченої, пов`язані з відчуженням належного їй на праві власності нерухомого майна, ніяким чином не порушили нормальну діяльність уповноважених органів, наділених правом прийняття рішення про застосування цих процедур і встановлення обмеження користування таким майном.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції фактично вказує на відсутність суспільно небезпечних наслідків дій ОСОБА_7 .
Натомість злочин, передбачений ч. 1 ст. 388 КК України, має формальний склад та є закінченим з моменту вчинення хоча б однієї, зазначеної у диспозиції дії щодо майна, а у даному конкретному кримінальному провадженні в його відчуженні.
Вчинення таких дій порушує порядок виконання рішення суду, пов`язаних із забезпеченням позову у цивільному судочинстві.
Також в мотивах прийнятого рішення про виправдання обвинуваченої суд першої інстанції вказав, що суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України може бути приватна особа, якій майно ввірено на збереження після його опису чи арешту, службова особа, якій майно ввірене на відповідальне зберігання у зв`язку з його описом, арештом чи конфіскацією, представник банківської або іншої фінансової установи, на рахунках якої перебувають арештовані чи конфісковані кошти, а тому, з огляду на те, що стороною обвинувачення не доведено, що арештоване майно відповідно до ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року було ввірене чи передано на зберігання обвинуваченій, вона не може бути суб`єктом вищевказаного злочину.
Предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, є майно, на яке накладено арешт, заставне майно та майно, яке описано.
Таким чином, арештоване майно є окремим предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, та цей Кодекс не містить вимоги щодо його опису чи передачі на зберігання.
З огляду на це, суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а саме вчинення незаконних дій щодо майна, на яке накладено арешт, може бути особа, на майно якої накладено арешт, та яке перебувало у її володінні.
Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, може бути лише приватна особа, якій майно ввірено на збереження після його опису чи арешту, у даному конкретному кримінальному провадженні є необґрунтованими.
Враховуючи вищенаведене, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту.

Поряд з цим, суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 388 КК України, характеризується прямим умислом.

Судом першої інстанції під час судового розгляду досліджувалися матеріали цивільної справи №465/3127/15-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 , ОСОБА_7 про визнання нікчемним акту розподілу часток (квартир, паркомісць) у будинку, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року накладено арешт на майно, незаконне відчуження якого, інкримінується обвинуваченій в порядку ст. 152 ЦПК України, для забезпечення позову.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вищевказану ухвалу суду першої інстанції від 30 жовтня 2015 року без змін.

Таким чином, обвинуваченій ОСОБА_7 було відомо про наявність ухвали Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2015 року про накладення арешту на майно, крім того, остання оскаржувала її у апеляційному порядку.

При цьому, з врахуванням обізнаності обвинуваченої про накладений арешт на майно, судом першої інстанції не дано жодної оцінки наявності чи відсутності у її діях щодо незаконного відчуження вказаного нерухомого майна суб`єктивної сторони, інкримінованого їй злочину, а саме прямого умислу.

Натомість суд першої інстанції дав оцінку правомірності діям нотаріуса ОСОБА_14 , яка посвідчувала договори купівлі-продажу нерухомого майна, що значення для встановлення наявності чи відсутності умислу обвинуваченої ОСОБА_7 на вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а саме відчуження майна, на яке накладено арешт, немає.

Обвинувачена ОСОБА_7 в суді першої інстанції показала, що на момент відчуження нею нерухомого майна арешт на нього був знятий.

Так, колегією суддів встановлено, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 19.10.2015 року у справі №461/6110/15-к накладено арешт із забороною відчуження на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та паркомісця літ. НОМЕР_1 , загальною площею 13, 8 кв. м, літ НОМЕР_2 , загальною площею 13, 8 кв. м, літ НОМЕР_5 , загальною площею 13, 8 кв. м, літ. НОМЕР_4 , загальною площею 13, 8 кв. м за адресою: АДРЕСА_8 , що перебувають у власності ОСОБА_7 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.10.2015 року вищевказану ухвалу слідчого судді скасовано та постановою старшого державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_18 від 30.12.2015 року майно ОСОБА_7 звільнено з-під арешту.

Судом першої інстанції для забезпечення повноти судового розгляду не дано оцінки вказаним обставинам, як і не витребувано із Галицького районного суду м. Львова матеріалів справи №461/6110/15-к для з`ясування результату розгляду вказаного кримінального провадження, у якому було накладено арешт на майно обвинуваченої.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Судом першої інстанції у оскаржуваному вироку викладена стенограма показань свідків, допитаних у процесі судового розгляду, проте не дана їм оцінка в сукупності з іншими доказами з зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів, судом першої інстанції була допущені неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповнота судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та відповідно до ст. 404 КПК України, унеможливлює суд апеляційної інстанції перевірити доводи, викладені у апеляційній скарзі, а тому вирок Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2020 року підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати ухвалу суду апеляційної інстанції, перевірити в судовому засіданні доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 412,415, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2020 року відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4