Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 316/2132/20
Провадження №: 1-і/332/43/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя в режимі відео конференції з приміщенням Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор» клопотання прокурора Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000340 від 21.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відносно обвинуваченого :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, має загальну середню спеціальну освіту, розлученого, який має на утриманні неповнолітню дитину, 2005 року народження, офіційне працевлаштування не доведено, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимий:

- 14.08.2017 року направлено до суду обвинувальний акт за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 310 КК України, який перебуває на розгляді Василівського районного суду Запорізької області,-

ВСТАНОВИВ:

14.03.2023 прокурор Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , який спливає 18.03.2023, оскільки, на думку прокурора, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, на даний час не зникли, не зменшилися, та продовжують існувати, також виключають можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який, так, як альтернативні запобіжні заходи на даний час не зможуть забезпечити належний рівень процесуальної поведінки обвинуваченого. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Строк тримання обвинуваченого під вартою спливає, у той же час, з об`єктивних причин завершити розгляд справи до його спливу неможливо, підстави для скасування або зміни застосованого запобіжного заходу на більш м`який відсутні.

У зв`язку з цим, прокурор просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою. Заявивши клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 , долучивши до матеріалів справи Договір оренди житлового приміщення від 13.03.2023, укладений в його інтересах сестрою - ОСОБА_6 . Дана квартира належить свекрусі сестри - ОСОБА_7 .

Суд, заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

У провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000340 від 21.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обвинуваченням ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 16.06.2020 року відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Відповідно до Указу Президента України № 64/222 «Про введення воєнного стану в Україні» з урахуванням положень ст. 3 Конституції України та на підставі наказу голови Василівського районного суду Запорізької області №3 від 28.02.2022 року Василівським районним судом Запорізької області тимчасово зупинено здійснення судочинства.

На підставі розпорядження Голови Верховного Суду України № 49/0/9-22 від 14.09.2022 року внесено зміни до розпорядження Голови Верховного Суду України № 7/0/9-22 від 14.03.2022 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)", згідно яких визначено територіальну підсудність судових справ Василівського районного суду Запорізької області за Заводським районним судом м. Запоріжжя.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з продовження запобіжного заходу необхідно відмовити, а обвинуваченого необхідно звільнити з-під варти.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п.80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зав`язків з іншою країною, або наявність зав`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Як зазначалося раніше, ОСОБА_4 було взято під варту ухвалою слідчого судді 16.06.2020 року. Тобто, на даний час обвинувачений перебуває під вартою більше двох з половиною років.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги слідчим суддею, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин.

Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу тримання під вартою суд вважає необґрунтованими.

Так, у даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186. Санкція частини другої статті 186 КК України передбачає покарання у вигляді тримання під вартою на строк від 4 до 6 років. ОСОБА_4 , раніше не судимий в силу ст. 89 КК України.

Суд також зауважує, що тривале знаходження обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою (більше двох з половиною років), за фактичною відсутності судового розгляду є неприпустимим. Здійснення судового розгляду в цьому кримінальному провадженні не відповідає його завданням, оскільки не є швидким.

Таке забезпечення розгляду та вирішення справи не відповідає загальним засадам кримінального провадження: верховенства права, законності, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, доступ до правосуддя, забезпечення права на захист.

Водночас ч. 4 ст. 28 КПК України визначає, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

За такої обставини суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 перестало бути розумним, ступень ризиків, вказаних судом зменшилась, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 слід відмовити.

Разом з тим, запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що клопотання захисника ОСОБА_5 є обґрунтованим та підтвердженим, у зв`язку з чим дане клопотання підлягає задоволенню. В той же час в результаті застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту має бути забезпечена належна процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 , а тому, враховуючи вимоги ч. 5 ст. 194 КПК України, суд вважає, що також слід встановити наступні обов`язки: не залишати житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня; прибувати до суду, прокурора за першим викликом; повідомляти суд, прокурора про зміну свого місця проживання; не відлучатися за межі населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду, прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131-132, 176-178, 181, 183, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 - задовольнити.

Змінити обраний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 60 днів.

Заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , з 19 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня.

Визначити строк дії цієї ухвали по 14 травня 2023 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки:

1) прибувати до суду, прокурора за першим викликом;

2) повідомляти суд, прокурора про зміну свого місця проживання;

3) не відлучатися за межі населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду, прокурора.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти та зобов`язати обвинуваченого невідкладно прибути до визначеного в ухвалі місця проживання.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 положення ч.5 ст. 181 КПК України, а саме: працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати засоби контролю.

У разі невиконання ухвали та покладених на обвинуваченого обов`язків суд за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право контролю за обвинуваченим, має право постановити ухвалу про зміну запобіжного заходу, згідно з положеннями КПК України.

Цю ухвалу передати для виконання до Відділу поліції № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 17 березня 2023 року.

Суддя ОСОБА_1