УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року

м. Київ

справа № 161/11515/22

провадження № 51-31ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08листопада

2022 року,

встановив:

Згідно з вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст.436-2 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 161 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування на строк 2 роки.

За ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 листопада 2022 рокувиключено з резолютивної частини вироку місцевого суду вказівку про призначення

ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування на строк 2 роки. В іншій частині вирок залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень злочин вчинено за таких обставин.

У ході розвитку подій, пов`язаних із військовою агресією Російської Федерації, ОСОБА_5 , сповідуючи ідеї військово-політичного керівництва Російської Федерації щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості й ненависті до української нації та державності, підтримуючи антиукраїнські рухи, спрямовані на відокремлення від України частини її території та населення, й агресивну ідеологічну мотивацію, включаючи роздмухування такої мотивації серед інших, підбурювання до цих злочинів, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, 24 травня 2022 року близько 07:30, прийшовши до будинку священнослужителя ОСОБА_6 , який проживає АДРЕСА_1 , виправдовував, визнавав правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, а також глорифікував осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, негативно висловлюючись при цьому стосовно влади України, переселенців, використовуючи усні вислови: «Приехали жить к националистам и бандеровцам», «Бегут от руского мира», «Стали на бок националистов», «Вы- нацики», «Вы-бандеровци», «Ждите прихода русского мира», «Освободители придут и расправятся с вами», «Скоро придут русские войска и освободят всю Украину, в том числе и с. Дерно, от националистов и фашистов, бандеровцов и украинских попов, которые изменили православной вере предков», «Украина сама спровоцировала ОСОБА_7 на нападение и военное вторжение, поскольку сделала национализм и бандеровщину своей идеологией, всех фашистских прихвостней- своими героями», «После прихода россиян все нацики и представители восточных областей, которые их поддерживают, будут либо уничтожены, либо убегут за границу работать на европейцев, а на этой территории будут властвовать такие, как он, и будет действовать единая русская православная церковь», «Украинскому правительству осталось недолго и скоро придут русские освободители», «Будем резать вас, уничтожать вас, издеваться над вами, вашей семьей, всеми нациками и священниками».

Такі дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 1 ст. 436-2 КК як умисні дії, що виразились у виправдовуванні та визнанні правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, глорифікації осіб, котрі здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації.

Крім цього, ОСОБА_5 своїми умисними діями, які виразились у висловлюваннях, спрямованих на розпалювання національної, релігійної ворожнечі та ненависті, образі почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями, поєднаними з погрозами, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 161 КК.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій підзахисного, просить звільнити засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК з випробовуванням, установивши іспитовий строк 1 рік. На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не визнали обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , вчинення нимкримінальних правопорушень унаслідок збігу тяжких обставин та переживання значного психологічного стресу через вимушений переїзд з постійного місця проживання (с. Роздолівкам. Соледар, Донецька область) у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України. Також суди встановили наявність обставин, які пом`якшують покарання підзахисного, його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що в сукупності дає підстави для звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання з іспитовим строком. Також суди в повному обсязі не врахували того, що засуджений раніше не судимий і до кримінальної відповідальності притягується вперше, добровільно сплатив визначені вироком судові витрати за проведення судової лінгвістичної експертизи у кримінальному провадженні, а також злочини, які вчинив підзахисний, не є тяжкими.

Крім цього, на думку сторони захисту, суди дійшли до помилкового висновку, що наявність обставини, яка обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану дає підстави призначити покарання у виді реального позбавлення волі. Також ст. 75 КК не містить прямої заборони її застосування при наявності обставини, яка обтяжує покарання особи.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 436-2, ч. 2 ст. 161 КК в касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також про можливість застосування ст. 75 КК є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, дотримався наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про його особу, котрий раніше не судимий та не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , суд визнав вчинення кримінального правопорушення з використанням умов воєнного стану.

Крім того, суд урахував обставини вчинення злочину, його наслідки, а також характер протиправних дій.

Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд дійшов висновку про неможливість виправлення винуватого без реального відбування призначеного йому покарання.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційними скаргами прокурора та захисника, вирок місцевого суду змінив. Виключив з резолютивної частини вироку вказівку про призначення ОСОБА_5 додаткового покарання за ч. 2 ст. 161 КК у виді позбавлення права обіймати певні посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування на строк 2 роки, оскільки вчинення кримінального правопорушення, не було пов`язано із службовою або іншою діяльністю.

Обґрунтовуючи свої висновки про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, врахував обставини, які за законом мають правове значення, тобто дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчинених злочинів, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Під час призначення покарання місцевий судурахував обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання,й інші обставини, а саме: ОСОБА_5 раніше не судимий, свою винуватість визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має постійне місце проживання та реєстрації, утримує двох неповнолітніх дітей, непрацевлаштований, вчинив кримінальні правопорушення, які згідно зі ст. 12 КК належать до категорії нетяжких.

Перевіряючи доводи сторони захисту в частині можливості застосування інституту звільнення від відбуття покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК, Суд визнав їх необґрунтованими та зазначив, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.436-2 КК, належить до злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинено ОСОБА_5 під час воєнного стану, що свідчить у сукупності про підвищену суспільну небезпечність скоєних кримінальних правопорушень.

Таким чином, доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам апеляційної скарги захисника в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через незастосування ст. 75 КК, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив, із чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що в цьому кримінальному провадженні призначене ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки відповідає приписам статей 50, 65 цього Кодексу, а за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним вчиненому та його наслідкам, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого й запобігання вчиненню нових злочинів.

Крім цього, касаційна скарга захисника засудженого не містить переконливих аргументів та обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які суди попередніх інстанцій не взяли до уваги або не врахували, що дають підстави для застосування ст. 75 КК.

Доводи захисника про те, що суди безпідставно не визнали обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , вчиненнякримінальних правопорушень внаслідок збігу тяжких обставин та переживання значного психологічного стресу через вимушений переїзд з постійного місця проживання (с. Роздолівкам. Соледар, Донецька область) у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Суд не бере до уваги, оскільки відповідно до обставин, установлених судами попередніх інстанцій, засуджений навпаки виправдовував агресію Російської Федерації проти України. Крім цього, захисник не вказує, яким чином указані тяжкі обставини значною мірою обумовили вчинення підзахисним злочинів.

Таким чином, на думку Суду, відсутні підстави для зміни або скасування оскаржених судових рішень унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3