Номер провадження: 11-кп/813/449/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» апеляційні скарги заступників керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року, у кримінальних провадженнях внесених до ЄРДР за №0004300 від 03 липня 2016 року, №0003103 від 28 червня 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Владікавказ Північна Осетія-Аланія, громадянина України, із незакінченою вищою освітою, неодруженого та офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який в силу ст.89 КК України не має судимостей,

обвинуваченого у вчиненні у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187; ч.2 ст.187 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та фактичні обставини,

встановлені судом першої інстанції.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187; ч.2 ст.187 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч.1 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч.2 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, з конфіскацією усього майна, яке є його власністю, та з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Згідно з ч.5 ст.72 (в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 року), ст.63 КК України, строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання та з часу поміщення його для відбуття покарання до ДУ «Одеський слідчий ізолятор», та зараховано йому в строк покарання строк його попереднього ув`язнення в період з 29.06.2017 до 25.02.2020 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання з речовими доказами у кримінальному провадженні.

Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили - не обирався.

Оскарженим вироком встановлено, що 02.07.2016 року, приблизно о 16:30 годин, ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку №70, по вул. Кримська, в м. Одесі, підійшов ззаду до раніше незнайомої йому малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , 2004 року народження, схопив її правою рукою за шию та, погрожуючи наявним у нього у лівій руці ножем, який приставив до грудей потерпілої, вимагав від неї передачі йому мобільного телефону, погрожуючи нанесенням їй тілесного ушкодження.

В свою чергу, малолітня потерпіла ОСОБА_11 , перелякавшись та сприйнявши погрозу підсудного ОСОБА_8 застосуванням ножа, як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, віддала тому свій мобільний телефон «Леново А516» імеі НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , в корпусі білого кольору, вартістю 1600 гривень, з сім-картою «МТС» № НОМЕР_3 , заволодівши яким обвинувачений з місця кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду у наведеному розмірі.

Крім того, 28.06.2017 року, приблизно о 16:00 годині, ОСОБА_8 , перебуваючи по вул.11 Суворовська лінія, в м. Одесі, підбіг ззаду до раніше незнайомої йому малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , 2005 року народження, несподівано здійснив напад на неї і підштовхнув, від чого вона втратила рівновагу і впала на землю, при цьому обвинувачений притиснув руками потерпілу до землі та наявним при ньому ножем став розмахувати перед її обличчям. Після чого дістав з кишені потерпілої мобільний телефон марки «Айфон7» імеі НОМЕР_4 , в корпусі рожевого кольору, вартістю 20000 гривень, заволодівши яким з місця кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власним розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду у наведеному розмірі.

Вимоги апеляційних скарг та узагальненні доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції заступники керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , подали апеляційні скарги, доводи яких є аналогічними, та просили оскаржений вирок скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч.1 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч.2 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, із конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Доводи апеляційних скарг обґрунтували тим, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.187 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не призначив додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Крім того, КПК України, зокрема ст. 374 КПК України, до компетенції суду не віднесено визначення у вироку виду установи, де засуджена особа повинна відбувати покарання, у зв`язку з чим це рішення є необґрунтованим та підлягає виключенню з резолютивної частини.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок змінити, застосувавши при призначенні покарання ОСОБА_8 положення статті 69 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та 3 місяці.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції не врахував, що під час судового розгляду ОСОБА_8 визнав вину та щиро розкаявся, критично ставиться до вчинених кримінальних правопорушень, які скоїв під впливом тяжких сімейних обставин, проживає з бабусею 75 річного віку, яка потребує догляду.

Крім того, обвинувачений має хронічні захворювання, а саме епілепсію та гепатит-С.

Позиція учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, проти задоволення апеляційних скарг прокурорів заперечували.

Прокурор ОСОБА_13 підтримав апеляційні скарги заступників прокурора Одеської обласної прокуратури та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційних скаргах не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Доводи апеляційної скарги прокурорів стосовно того, що вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає не обґрунтованими з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

В апеляційній скарзі прокурори не зазначили, які саме обставини свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду апеляційним судом також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що в цій частині апеляційні скарги прокурорів не підлягає задоволенню.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просила апеляційний суд призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень статті 69 КК України.

За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника про те, що наявні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

З оскарженого вироку убачається, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, які, відповідно до положень ст.12 КК України, є тяжкими злочинами корисливої спрямованості.

Також суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання визнання вини та відшкодування завданих збитків шляхом повернення майна.

Обставини, які відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції встановлені не були.

Крім того, суд першої інстанції врахував вчинення обвинуваченим злочинних дій щодо малолітніх осіб та завданої їм психологічної травми, те, що обвинувачений свою провину в суді визнав повністю, але протягом кримінального провадження неодноразово змінював свою позицію, неодружений та не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, позитивно характеризувався за місцем реєстрації й проживання, на диспансерному обліку в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» не перебуває, страждає захворюванням ЦНС.

Також, суд першої інстанції зазначив про те, що, хоча обвинувачений не має судимості в силу ст.89 КК України, але раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення аналогічних правопорушень проти власності, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та про неможливість його виправлення в умовах суспільства.

Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.2 ст.187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років з конфіскацією майна, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх пом`якшуючих покарання обставин, на які захисник посилається в апеляційній скарзі, призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років, яке передбачено для такого виду покарань положеннями ч.1 ст.63 КК України.

При цьому, за ч.1 ст.187 КК України, ОСОБА_8 було призначене покарання, яке, на підставі ч.1 ст.70 КК України, було повністю поглинене більш суворим покаранням, призначеним ОСОБА_8 за ч.2 ст.187 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції надав оцінку відносно застосування положень 69 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання.

Так, суд першої інстанції вказав, що наявність у ОСОБА_8 певних обставин, а саме: захворювання ЦНС та утримання ним бабусі похилого віку, яка потребує сторонньої допомоги; визнання ним своєї провини та позитивні характеристики за місцем проживання; відсутність матеріальної шкоди в зв`язку з поверненням потерпілим викраденого майна, та з урахуванням особи обвинуваченого (зокрема, неодноразово попереднє притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність документальних даних щодо зайняття останнім суспільно-корисною працею протягом досліджених подій), кількісного складу інкримінованих кримінальних правопорушень корисливої спрямованості, їх зухвалості та способу вчиненого стосовно нездатних чинити опір осіб (малолітніх), що уявляє їх підвищену суспільну небезпечність та настання, внаслідок скоєного обвинуваченим, психотравмуючих наслідків для потерпілих, а також повернення викраденого майна лише після встановлення правоохоронним органом причетності ОСОБА_8 до правопорушень, у аспекті приписів ст.69 КК України, не містять достатніх даних, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених вказаним підсудним кримінальних правопорушень.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що встановлені у даному кримінальному проваджені обставини, за своєю суттю та соціальної вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим двох умисних тяжких злочинів. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст.69 КК України.

За таких обставин, підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 положень статті 69 КК України, апеляційний суд не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника стосовно незадовільного стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , як підстави призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає зазначити про таке.

Згідно з ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладено апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_8 чи його захисник мають право звернутися до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст.537 КПК України, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно нього.

З огляду на викладене, апеляційний суд звертає увагу на те, що кримінальні правопорушення, вчинені ОСОБА_8 зазіхають на суспільну складову безпечного життя, оскільки формують думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них неправомірних дій з боку суб`єктів, які вчиняють кримінальні правопорушення.

В свою чергу, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як власність, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією усього майна, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

При цьому, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурорів про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.187 КК України, з огляду на таке.

Так, санкцією ч.2 ст.187 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією усього майна.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - Постанова Пленум), визнавши підсудного винним у вчиненні кількох злочинів, відповідальність за які передбачена різними статтями (частинами статей) КК України, суд повинен призначити додаткове покарання окремо за кожний злочин, а потім остаточно визначити його за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК.

Як убачається з резолютивної частини оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст.187 КК України, не визначив додаткове покарання, передбачене санкцією вказаної статті у вигляді конфіскації майна.

Разом з тим, визначаючи ОСОБА_8 остаточне покарання, за сукупністю злочинів, суд першої інстанції вказав про призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

В свою чергу апеляційний суд констатує, що призначення судом першої інстанції додаткового покарання, як і основного, лише за сукупністю злочинів є неприпустимим та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 про те, що КПК України, не відносить до компетенції суду визначення у вироку виду установи, де засуджена особа повинна відбувати покарання, у зв`язку з чим зазначене підлягає виключенню з резолютивної частини оскарженого вироку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення на підставі п.1) ч.1 ст.413 КПК України, є незастосування закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування більш суворого покарання.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та часткову обґрунтованість апеляційних скарг заступників керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у зв`язку з чим вважає за необхідне оскаржений вирок скасувати в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги заступників керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - частково задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187; ч.2 ст.187 КК України, - скасувати в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч.1 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч.2 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років із конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

Виключити з абзацу другого резолютивної частини оскарженого вироку вказівку суду про порядок відбування засудженим ОСОБА_8 покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 відраховувати з моменту набрання вироком законної сили, а саме - з 16 лютого 2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати засудженому ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 29.06.2017 року по 25.02.2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою - у той же строк з моменту отримання копії вироку.

Копії вироку після його проголошення негайно направити в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для вручення засудженому ОСОБА_8 та вручити прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3