В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю:

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 травня 2019 року за № 0004923 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, громадянин України, з вищою освітою, не одружений, не працює, адреса: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу (далі КК) України,

у с т а н о в и в :

Суть питання, що вирішується судом

Згідно обвинувального акта, складеного 31 травня 2019 року слідчим СВ № 2 Шевченківського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_6 та затвердженого того ж дняпрокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 , слідує, що ОСОБА_5 у період з кінця лютого 2019 року до 28 травня 2019 року незаконно придбав, носив та зберігав бойові припаси, без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Тобто, особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення ?;(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення його винуватості ?

Суд надаючи відповіді на наведені питання зауважує, що відповідає негативно на питання перше (потреба надавати відповідь на інші питання не постала в силу відсутності ствердної відповіді на попереднє), з огляду на наступне.

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним

Так, ОСОБА_5 , згідно даних обвинувального акта, обвинувачується у тому, що наприкінці лютого 2019 року, в денний час доби, точний час в ході досудового розслідування не встановлений, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , знайшов на землі та підняв, тобто без передбаченого законом дозволу придбав 21 (двадцять один) предмет схожий на патрони, які приніс додому.

Після чого, усвідомлюючи заборону вільного обігу боєприпасів та його карність, не маючи дозволу на зазначені боєприпаси, в порушення Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства Внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, ОСОБА_5 почав без передбаченого законом дозволу зберігати вказані боєприпаси у тільки йому відомому місці в житловій кімнаті, за місцем його проживання, за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 28 травня 2019 року в період часу з 08 години 57 хвилин по 13 годину 07 хвилин, під час проведення санкціонованого обшуку, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року, за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , в житловій кімнаті останнього виявлено та вилучено 21 предмет схожий на патрони.

Вказані предмети належать ОСОБА_5 , який їх незаконно придбав переніс та зберігав без передбаченого законом дозволу, та, згідно висновку експерта № 8-5/397 від 31 травня 2019 року, 21 патрон вилучений у ОСОБА_5 належить до боєприпасів.

Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винуватість у якому обвинуваченого не встановлено

Згідно ч. 1 ст. 263 КК в ній йдеться про носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут […], бойових припасів, […] без передбаченого законом дозволу.

Об`єкт злочину

Об`єктом даного злочину є громадська безпека в частині убезпечення від порушення правил обороту бойових припасів.

Предметом злочину є бойові припаси. Пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 26 квітня 2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» регламентує, що бойовими припасами визнаються патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів та інші вироби в зібраному вигляді, споряджені вибуховою речовиною і призначені для стрільби з вогнепальної зброї чи для вчинення вибуху.

Об`єктивна сторона злочину

Об`єктивна сторона злочину полягає у:

? носінні - це дія з переміщення зазначених предметів, їх транспортування особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо);

? зберіганні - це володіння будь-яким із зазначених предметів, що перебувають не при особі, а в обраному нею місці;

? придбанні - це дії, пов`язані з набуттям цих предметів (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) у результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання в подарунок, на відшкодування боргу тощо.

Суб`єктивна сторона злочину

Із суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений тільки з прямим умислом.

Позиція сторін та показання обвинуваченого

Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у ході судового розгляду підтримав висунуте обвинуваченому обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК, позаяк у ході обшуку квартири проведеного за участю обвинуваченого було вилучено 21 патрон, котрі належать до бойових, у силу експертних висновків.

Захисник ОСОБА_4 зауважив, що, як вбачається з ч. 1 ст. 2 КК, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбачене цим Кодексом. Обов`язковими елементами складу будь-якого злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії, які оцінюються не є злочином. У цій справі, враховуючи показання обвинуваченого та свідків, відсутні обов`язкові елементи складу злочину за ч. 1 ст. 263 КК, а саме суб`єкт та не доведена об`єктивна сторона діяння, що вказує на слушність настання наслідків передбачених ч. 1 ст. 373 КПК.

Обвинувачений ОСОБА_5 , будучи допитаним у порядку ст. 351 КПК, надав покази, в яких указав, що висунуте йому обвинувачення не є дійсним та доведеним з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», зокрема, зауважив, що дійсно в день обшуку він був у батька та за його участю проводилась ця слідча дія, однак до описаних в обвинувальному акті обставин вчинення злочину відношення не має.

За адресою: АДРЕСА_2 він не проживає, позаяк мешкає зі своєю цивільною дружиною за адресою: АДРЕСА_1 .

Адреса, де був обшук, це місце проживання його батька.

Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного в своїх висновках.

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

В цій справі, з числа доказів наданих сторонами судом встановлено таке.

СВ № 2 Шевченківського УП ГУ НП у місті Києві проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР 12 грудня 2018 року за № 0013126 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК та з нього, згідно постанови прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_7 28 травня 2019 року, виділено матеріали відносно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263 КК, яким нині і є це провадження.

Згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_8 від 14 травня 2019 року у справі № 761/19631/19 у межах кримінального провадження за № 0013126 надано дозвіл на обшук за адресою: АДРЕСА_2 за епізодами діяльності, котрі витікають з розслідування факту можливого вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК.

З ухвали про надання дозволу на обшук витікає, що згідно довідки з КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» власником квартири АДРЕСА_2 , є ОСОБА_9 .

Будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_10 вказала, що обвинувачений є її цивільним чоловіком та у період з кінця лютого 2019 року до 28 травня 2019 року не проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Він проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

28 травня 2019 року у період з 08:37 до 13:07 год., згідно протоколу обшуку від наведеної дати, слідчим ОСОБА_11 проведено відповідний обшук за вказаною адресою на підставі ухвали слідчого судді у межах кримінального провадження за № 0013126 в т.ч. за участю ОСОБА_5 .

У кімнаті № 1, де розміщено також балконне приміщення в ході обшуку було виявлено: щонайменше предмети сході на пістолет (3 штуки), на гвинтівку, бойові гранати, набої/патрони в кількості понад 450 штук, частини зброї.

ОСОБА_5 у ході слідчої дії вказав, що дані речі зберігаються для колекціонування, позаяк всі вони є дуже рідкісні.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 вказав, що проводив, як слідчий, розслідування кримінального провадження та в т.ч. обшук в обвинуваченого. Обшук був проведений з дотриманням вимог ст. 236 КПК України.

Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, вказав, що був понятим під час обшуку та засвідчив факт вилучення речей вказаних у протоколі в самій квартирі.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_9 вказав, що він є власником квартиру у якій проводився обшук та власне є володільцем майна та речей, котрі знаходились в квартирі в час обшуку, в т.ч. тих, котрі було вилучено слідством 28 травня 2019 року. Обвинувачений з ним у цій квартирі не проживає та своїх речей не зберігав.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_13 від 28 травня 2019 року у справі № 761/21575/19 у межах кримінального провадження за № 0013126 призначено судово-балістичну експертизу та направлено на дослідження предмети схожі на патрони.

В ухвалі вказується в т.ч., що розслідування проводиться за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК, тобто на цей час в ЄРДР відомості за ст. 263 КК не вносились, оскільки з витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0004923 слідує, що епізод за ст. 263 КК щодо вилучених у ході обшуку предметів схожих на бойові припаси внесено в реєстр 28 травня 2019 року.

Згідно висновку експерта № 8-5/397 від 31 травня 2019 року, сформованого у межах кримінального провадження за № 0013126, слідує, що:

? з числа наданих на дослідження об`єктів: 9 патронів належать до боєприпасів до бойової нарізної вогнепальної зброї с бойовими проміжними патронами калібру 5,45х39 мм споряджені кулями «ПС» зразка 1974 року зі сталевим осердям, що виготовлені промисловим способом;

? 54 патрони не належать до боєприпасів - є довгими патронами Флобера кільцевого запалення калібру 4 мм, що виготовлені промисловим способом, фабрика «Rheinisch - Westfalische Sprengstoff A.G.» Нюрнберг, Німеччина (фірма Dynamit Nobel);

? 12 патронів належать до боєприпасів є переробленими довгими патронами Флобера кільцевого запалення калібру 4 мм, що виготовлені шляхом переробки саморобним способом довгих револьверних патронів флобера калібру 4 мм виробництва фабрика «Rheinisch - Westfalische Sprengstoff A.G.. Нюрнберг, Німеччина (фірма Dynamit Nobel), переробки полягають у спорядженні зарядної камори гільзи пороховим зарядом масою 0,03 г;

? 394 патрони не належать до боєприпасів є короткими патронами, Флобера кільцевого спалаху калібру 4 мм, промислового виробництва, фірма «Selier&Bellot». Чехія. Патрони до стрільби придатні та призначені для стрільби з револьверів калібру 4 мм Флобер, а саме «МЕ-38 Magnum -4R». «Alfa mod. 440», «Alfa mod. 461». «Arminius HW T4», «Arminius HW4». «SAFARI РФ420», «SCHMEISSER model 430».

З числа наданих на дослідження об`єктів:

? 9 патронів призначені для стрільби з бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 5,45х39 мм, а саме автоматів «АК-74», «АКС-74», «АКС-74У», «РПК 74», «АК 12», «АК 107», даний перелік не є вичерпним;

? 54 патрони призначені для стрільби з револьверів калібру 4 мм Флобер, а саме «ME-38 Magnum -4R», «Alfa mod. 440», «Alfa mod. 461», «Arminius HW T4», «Arminius HW4», «SAFARI РФ420», «SCHMEISSER model 430», 12 перероблених патронів можуть бути використані для стрільби з 3 револьверів калібру 4 мм Флобер, а саме «МЕ-38 Magnum -4R», «Alfa mod. 440», «Alfa mod. 461», «Arminius HW T4», «Arminius HW4», «SAFARI РФ420». «SCHMEISSER model 430»;

? 394 патрони призначені для стрільби з револьверів калібру 4 мм Флобер, а саме «МЕ-38 Magnum -4R», «Alfa mod. 440», «Alfa mod. 461», «Arminius HW T4», «Arminius HW4», «SAFARI РФ420», «SCHMEISSER model 430.

З постанови слідчого ОСОБА_11 від 31 травня 2019 року витікає, що вилучені у ходів обшуку 9 патронів було визнано речовими доказами лише 31 травня 2019 року, тобто після проведення експертизи, та цього ж дня ОСОБА_5 повідомлено про підозру за ст. 263 КК.

Щодо долі 12 патронів (котрі належать до боєприпасів є переробленими довгими патронами Флобера кільцевого запалення калібру 4 мм, що виготовлені шляхом переробки саморобним способом довгих револьверних патронів флобера калібру 4 мм виробництва фабрика «Rheinisch - Westfalische Sprengstoff A.G.. Нюрнберг, Німеччина (фірма Dynamit Nobel), переробки полягають у спорядженні зарядної камори гільзи пороховим зарядом масою 0,03 г) та набуття ними статусу речових доказів, то такі дані у справі за наслідками її розгляду так і не встановлено.

Інших доказів суду не надано, а тому дослідивши наведені докази, як кожен окремо, так і в їх сукупності, у порядку ст. 94 КПК, Суд не встановив факту вчинення певних дій обвинуваченим, щодо тих, котрі описано в обвинувальному акті.

Цей висновок Суд обумовлює таким.

Оцінка наведених доказів

а. За критерієм належності та допустимості

Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано, а тому Суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом вище докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні таких висновків Суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, порушень вимог ст. 234 КПК під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

Доводи захисту щодо недотримання вимог ст. 104-107 КПК стосуються питання якості формування протоколів слідчих дій (питання якості їх змісту, зазначення/не зазначення певних даних), однак не містять у собі посилань на порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Відповідно ці докази не можуть вважатися недопустимими на підставах описаних стороною захисту, оскільки не витікають з порушень ст. 87 КПК та не враховують того, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. Більш того, впостанові від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

Інші доводи захисту наведених висновків суду не спростовують, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, що у разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процессуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення, позаяк, в цьому випадку, не встановлено випадків, коли б певне недотримання процедури проведення слідчих дій призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини, в т.ч. таких фундаментальних порушень не встановлено і в ключі норм вимоги ст. 236 КПК.

В силу ст. 236 КПК (йдеться про редакцію чинну на дату обшуку) слідчий має право заборонити будь-якій особі залишити місце обшуку до його закінчення та вчиняти будь-які дії, що заважають проведенню обшуку. Невиконання цих вимог тягне за собою передбачену законом відповідальність, а тому учинення таких дій у відношенні учасника слідчої дії ОСОБА_5 витікає з норм статті.

Ба більше, вказана норма статті передбачала, що обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. За рішенням слідчого може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження. Слідчий під час проведення обшуку має право відкривати закриті приміщення, сховища, речі.

Слідчий, відповідно до ст. 236 КПК, не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення.

В цій ситуації не встановлено, що у відношенні ОСОБА_5 діяли певні заборони щодо адвоката, або ж, для прикладу, слідчий не допустив до участі в слідчій дії адвоката. Сторона захисту за увесь розгляд так і не вказала суду прізвища того самого адвоката, котрий зазнав дискримінації щодо допуску з боку слідчого під час обшуку та, що слідчий був поінформований про нього.

В частині зроблених заяв ОСОБА_5 із занесенням їх до протоколу, то ця можливість прямо витікає з ч. 8 ст. 236 КПК, яка вказує, що особи, у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку.

Обшук фіксувався за допомогою аудіо- та відеозапису, в той час, як якість запису, не є тим критерієм, котрий вказує на порушення ч. 10 ст. 236 КПК та тягне за собою наслідки окреслені ст. 87 вказаного Кодексу.

b. За критеріями передбаченими ст. 94 КПК

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, […], покладається на […] прокурора […].

В пунктах 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду від 26 квітня 2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» вказано, що під незаконним зберіганням бойових припасів розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.

Незаконне носіння бойових припасів, є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо).

Незаконним придбанням бойових припасів слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку - в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.

За наслідками розгляду провадження є встановленим та доведеним факт, що 28 травня 2019 року в період часу з 08 години 57 хвилин по 13 годину 07 хвилин, під час проведення санкціонованого обшуку, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_2 , в житловій кімнаті виявлено та вилучено 21 предмет, котрі, згідно висновку експерта № 8-5/397 від 31 травня 2019 року, є патронами й належать до боєприпасів.

Однак, за наслідками розгляду провадження жодним доказом не доводиться причетність до певних дій обвинуваченого, зокрема факт того, що він

(1) наприкінці лютого 2019 року, в денний час доби, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , знайшов на землі та підняв, тобто без передбаченого законом дозволу придбав 21 предмет схожий на патрони, які приніс додому;

(2) що після цих дій, усвідомлюючи заборону вільного обігу боєприпасів та його караність, не маючи дозволу на зазначені боєприпаси, в порушення Інструкції розпочав без передбаченого законом дозволу зберігати вказані боєприпаси у тільки йому відомому місці в житловій кімнаті;

(3) що він мешкав за адресою: АДРЕСА_2 ;

(4) вчиняв умисні дії направлені на зберігання бойових припасів.

Понад це, з показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 встановлено, що обвинувачений в наведеній квартирі не проживав та своїх речей не зберігав.

Свідок ОСОБА_9 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, вказав, що в квартирі усі речі його.

Більш того, якщо питання можливого зберігання саме обвинуваченим в наведеній квартирі боєприпасів в ході розгляду не підтвердилось, то доводи сторони обвинувачення щодо придбання та носіння узагалі будь-якими доказами не доводяться, а є просто заявленими (вказаними) в акті, що є неприйнятним у силу ст. 22, 26 КПК.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2021 року в справі № 754/7061/15 зауважила, що розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК України вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК України висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.

В цій ситуації, у порядку ч. 1 ст. 92 КПК, прокурор, за наслідками розгляду провадження, обставини визначені ч. 1 ст. 91 КПК не довів поза розумним сумнівом.

В той час, як кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, […].

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За таких умов, Суд за наслідками розгляду даного провадження в ключі наведеного уважає слушним ухвалити виправдувальний вирок у порядку п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що саме обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Позаяк, наявність розумного сумніву не дозволяє суду, на підставі тих доказів, котрі судом сприйнято особисто визнати обвинуваченого винуватим у вчинені описаних в акті діянь.

Сторона обвинувачення мала б довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою можна пояснити факти, а саме - винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, однак того не сталося, на противагу, ця версія була прямо спростована показаннями свідків, відповідно настали наслідки указані ч. 1 ст. 373 КПК, адже недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням, але в даній справі, така версія зазнала краху в ході розгляду провадження судом.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Процесуальні витрати слід віднести на рахунок держави враховуючи увахлення судом виправдувального вироку,в ключі положень Глави 8.Процесуальні витрати КПК.

Питання щодо речових доказів Суд вирішує у порядку ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленному обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України та виправдати, у зв`язку із недоведеністю, що це кримінальне правопорушення вчинене ним.

Речові докази: 9 патронів - знищити.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1