Справа № 145/932/20
Провадження №11-кп/801/885/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2022 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
прокурора ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11
представника потерпілих адвоката ОСОБА_12
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000146 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_8 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2022 року, яким засуджено
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , інваліда 2-ї групи, студента Економіко-правового фахового коледжу ПВНЗ "Вінницький фінансово-економічний університет", раніше не судимого,
- за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75, ст. 104 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання, з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки та на підставі ст. 76 КК України зобов`язано його періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.
Стягнути з ОСОБА_7 , а в разі відсутності у неповнолітнього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, із законного представника неповнолітнього обвинуваченого - матері ОСОБА_13 :
- на користь ОСОБА_9 180 000 гривень моральної шкоди та 5000 гривень витрат за надання правової допомоги, а всього 185 000 (сто вісімдесят п`ять тисяч) гривень;
- на користь ОСОБА_10 180 000 гривень моральної шкоди та 5000 гривень витрат за надання правової допомоги, а всього 185 000 (сто вісімдесят п`ять тисяч) гривень;
- на користь ОСОБА_11 185 000 гривень моральної шкоди, та 5000 гривень витрат за надання правової допомоги, а всього 190 000 (сто дев`яносто тисяч) гривень.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат

в с т а н о в и л а:
30 березня 2020 року близько 01 години 12 хвилин неповнолітній ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем «LЕХUS NХ 300 Н», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою із сторони с.Маянів в напрямку с.Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області, на заокругленій ділянці дороги праворуч, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини ліворуч у кювет, де відбулось перекидання вказаного транспортного засобу.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, пасажири автомобіля «LЕХUS NХ 300 Н», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , загинули на місці події.
Відповідно до висновку судово-токсикологічної експертиз № 842 від 07.04.2020, в крові громадянина ОСОБА_7 , виявлено етиловий спирт у концентрації 1.0 о/оо, що свідчить про те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди останній знаходився в стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до висновку експерта № 247 від 16.04.2020 за результатами судової автотехнічної експертизи в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля «LЕХUS NХ 300 Н», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , з технічної точки зору, регламентувались вимогами п. 12.1 Правил дорожнього руху України.
В ситуації, яка склалась, з технічної точки зору можливість попередження виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди у водія автомобіля «LЕХUS NХ 300 Н», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 забезпечувалась відповідністю його дій вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожній обстановці в причинному зв`язку із скоєнням даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору знаходиться втрата контролю за рухом автомобіля «LЕХUS NХ 300 Н», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , тобто невідповідність його дій вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 2.1, 2.9 (а), 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із смертю пасажирів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Адвокат ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2022 про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України скасувати повністю та ухвалити виправдувальний вирок.
На думку адвоката, матеріали провадження не містять доказів повноважень слідчого на здійснення досудового розслідування відносно неповнолітнього ОСОБА_7 спеціально уповноваженим на це слідчим, що є порушенням ст. 484 КПК України, тому слід виключити з числа доказів долучені прокурором до матеріалів кримінального провадження висновки експертів та протоколи проведення слідчих експериментів та визнати ці докази недопустимими.
Також адвокат просить визнати докази, отримані внаслідок проведення досудового розслідування щодо неповнолітнього з 31.03.2020 по 24.06.2020, без участі уповноваженого на це прокурора, в силу п.2 ч.3 ст. 87 КПК, недопустимими, оскільки призначення (визначення) групи прокурорів відбулось тільки 24.06.2020, а повідомлення неповнолітньому ОСОБА_7 про підозру відбулось 29.04.2020.
В порушення ст. 370 КПК України вирок суду є необґрунтованим наявними в матеріалах провадження доказами: анкетними відомостями, згідно яких ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про те, що на час ухвалення вироку став повнолітнім, тому набув повну цивільну дієздатність, а отже судом першої інстанції невірно визначено долю цивільних позовів.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо винуватості обвинуваченого, просить вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 11.07.2022 щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. В решті вирок залишити без змін.
На думку прокурора, суд при призначенні ОСОБА_7 мінімальної міри покарання, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі необґрунтовано звільнив його від відбування даного покарання з випробуванням.
Крім того, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння стало не лише передумовою дорожньо-транспортної пригоди, а є й обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України.
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та представник потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 в своїх апеляційних скаргах також просять призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі який слід відбувати реально, однак на строк 10 років. Цивільні позови задовольнити у повному обсязі виходячи із повного визнання обвинуваченим заявлених вимог потерпілих.
На їх думку, судом неповно з`ясовано обставини справи та характеризуючі особу матеріали, безпідставно визнано пом`якшуючою вину обставину щире каяття, тому вважають вирок занадто м`яким.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його адвоката, які просили вирок суду скасувати та постановити виправдувальний вирок, потерпілих та прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає, що вирок суду слід скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.ст.75,104 КК України та постановити новий вирок виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд зважає, що згідно ст.87 КПК України:
1. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
2. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит.
На думку Суду, даних вимог Закону суд першої інстанції дотримався, та надав належної оцінки зібраним доказам, визнавши їх допустимими, що призвело до прийняття обґрунтованого рішення щодо доведеності вини ОСОБА_7 у скоєнні злочину за ч.3 ст.286 КК України.
Під час апеляційного розгляду прокурором надано наказ заступника начальника ГУНП, начальника слідчого управління ОСОБА_16 від 03.01.2020 «Про закріплення слідчих ГУНП за розслідуванням кримінальних проваджень відносно неповнолітніх», згідно якого слідчий ОСОБА_17 , який розслідував дане провадження, спеціально уповноважений керівником органу досудового розслідування на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх, що спростовує твердження захисту про порушення вимог ч.2 ст.484 КПК під час досудового розслідування справи.
Суд не бере до уваги твердження адвоката, що наказ про уповноваження слідчого на здійснення досудового розслідування щодо неповнолітніх, який додано прокурором в ході апеляційного розгляду не може досліджуватись в судовому засіданні, оскільки його не існувало в межах кримінального провадження станом на час відкриття матеріалів з наступних підстав.
Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Документи, які свідчать про правомірність проведення слідчих дій, не є документами як одним з процесуальних джерел доказів, в розумінні частини другої статті 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб, а тому наказ може бути предметом дослідження в судовому засіданні у випадку виникнення сумнівів щодо допустимості доказів з цих підстав.
Системне тлумачення ст. 290 КПК України дозволяє зробити висновок, що відповідно до ч. 12 ст. 290 цього Кодексу, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів, які є в її розпорядженні, то відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази, однак в наказі немає жодних відомостей, які можуть бути доказами в конкретному кримінальному провадженні. Цей наказ за своєю правовою природою є процесуальною підставою для отримання слідчим доказів. Але сам доказ він не підміняє і у доказ не трансформується.
Наказ повинен досліджуватися судом з метою оцінки допустимості доказів, отриманих у результаті слідчих дій.
На етапі досудового розслідування сторони відповідно до ст. 290 КПК України повинні розкрити всі докази, які є у їхньому розпорядженні. Однак оцінка належності, допустимості кожного із доказів буде здійснюватися судом, і суд, аналізуючи кожен із доказів, повинен дослідити процесуальні підстави (постанови, ухвали, клопотання тощо), які стали підставою для отримання будь-якого з доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.
Не ґрунтуються на матеріалах справи твердження сторони захисту, що досудове розслідування з 31.03.2020 по 24.06.2020, здійснювалось без участі уповноваженого на це прокурора, оскільки призначення (визначення) групи прокурорів відбулось тільки 24.06.2020. Постановою від 24.06.2020 лише вносились зміни до складу групи прокурорів.
Крім того, Суд враховує висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.08.2022 (справа № 756/10060/17), що відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
З огляду на зазначене Суд, вважає, що намагання сторони захисту довести в суді, що процесуальні документи про призначення групи слідчих та прокурорів не відкрито на час ознайомлення з матеріалами справи, а в інших, дата підписання не узгоджується з датами в реєстрі, жодним чином не впливають на допустимість доказів, досліджених судом, оскільки не звузили права обвинуваченого або ж обмежили його в можливостях їх ефективного використання.
Та обставина, що на час постановлення вироку обвинувачений став повнолітнім, не змінює його процесуального становища неповнолітнього обвинуваченого, тому рішення суду щодо стягнення з нього шкоди на користь потерпілих є обґрунтованим. Оскарження рішення в частині цивільної відповідальності ОСОБА_13 виходить за межі повноважень адвоката обвинуваченого та самою ОСОБА_13 не оскаржується, а тому рішення суду в цій частині не може бути предметом перегляду в апеляційному суді відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.
Що стосується апеляційних скарг потерпілих, їх представника та прокурора в частині м`якості призначеного покарання то Суд вважає їх слушними лише в частині звільнення обвинуваченого від його відбування на підставі ст.75 КК України.
Згідно вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, був неповнолітнім на момент вчинення кримінального правопорушення, став інвалідом 2 групи, а тому вірно обрав покарання ч. 3 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі, тому підстав для призначення більш суворого покарання немає. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав наявність щирого каяття як обставину, що пом`якшує покарання. ОСОБА_7 скоїв злочин будучи неповнолітнім, є студентом та інвалідом, а тому не відшкодування ним моральної шкоди не може бути підставою вважати що обвинувачений не розкаюється у скоєному.
Суд звертає увагу на ту обставину, як пояснювали потерпіли в ході апеляційного розгляду, що мати обвинуваченого не приділяла достатньої уваги вихованню сина, внаслідок чого він дозволяв собі керувати автомобілем в стані сп`яніння та жодного разу не вибачилась за його злочин, що також стало причиною оскарження призначеного судом першої інстанції покарання.
Однак згідно ч.1 ст.103 КК України при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього, а тому поведінка матері обвинуваченого жодним чином не може впливати на призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, навпаки свідчить, що саме відсутність належного батьківського контролю стало підґрунтям скоєння злочину.

Що ж стосується звільнення від відбування призначеного покарання відповідно до ст.75 КК України, то Суд вважає це очевидно безпідставним.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції таких вимог Закону не дотримався, зазначивши у вироку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливо досягти без ізоляції від суспільства в умовах здійснення постійного контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання.
Однак, як Суд зазначив вище саме відсутність такого контролю за неповнолітнім і призвела до скоєння ним злочину, а після досягнення ним повноліття контроль за його поведінку є сумнівним.
ОСОБА_7 скоїв злочин за ч. 3 ст. 286 КК України, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, хоча і належить до тих, що вчинені з необережності. Проте необережна форма вини стосується виключно щодо настання наслідків - у даному випадку смерті неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Однак ОСОБА_7 свідомо сів за кермо автомобіля, розуміючи, що не має на це права та знаходиться в стані алкогольного сп`яніння.
Так, у справі № 718/3435/19 Верховний Суд у постанові від 24.12.2020 зазначив, що звільнення від покарання на підставі статей 75, 104 КК України є безпідставним, оскільки винний, усвідомлюючи відсутність у нього водійського посвідчення, що не дає йому права сідати за кермо автомобіля, свідчить про відсутність відповідних навиків керування джерелом підвищеної небезпеки, тим більше перебуваючи в стані сп`яніння, відверто ігноруючи те, що своїми діями він ставить під загрозу життя та здоров`я інших осіб, проявив надмірну самовпевненість та явно переоцінив свої здібності щодо керування транспортним засобом за таких обставин, що в сукупності призвело до травмування двох осіб та загибелі двох осіб.
Таким чином ОСОБА_7 свідомо допущено порушення Правил дорожнього руху України, і такі його дії є умисними та відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №247 від 16.04.2020 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди травмуванням та загибеллю двох осіб.
Вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння стало не лише передумовою дорожньо-транспортної пригоди, а є й обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України.
Крім того, як свідчить судова практика вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК, водієм, який керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, зазвичай виключає застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (див. постанови Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 484/3291/16-к, від 19 березня 2019 року у справі № 393/409/17 від 2 квітня 2019 року у справі № 384/110/18, від 3 вересня 2019 року у справі № 166/753/17).
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Отже, застосування до ОСОБА_7 ст. 75, ст. 104 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання та є недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Щодо вимог апеляційних скарг потерпілих та адвоката ОСОБА_12 , в інтересах потерпілої ОСОБА_11 в частині цивільного позову, то колегія суддів виходить з наступного.
Вирішуючи цивільні позови потерпілих суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення, дотримався норм кримінального процесуального закону.
Зокрема, стягуючи на користь потерпілих моральну шкоду по 180 185 тисяч гривен, суд першої інстанції взяв до уваги не лише факт спричинення моральні страждання потерпілих, але й матеріальне становище самого обвинуваченого, його реальну спроможність відшкодувати шкоду, тому визначений розмір відшкодування моральної шкоди є співрозмірним стражданням потерпілих та ґрунтується на принципах розумності, справедливості і є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.
Підстав для збільшення визначених до відшкодування на користь потерпілим сум моральної шкоди, які належать стягненню з обвинуваченого, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Не вбачає Суд і підстав для скасування рішення в частині відшкодування потерпілим витрат на правову допомогу.
Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 та прокурора задовольнити частково.
Вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 липня 2022 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначення покарання - скасувати.
ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку суду.
В решті вирок залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Даний вирок може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_18