Житомирський апеляційний суд
Справа №277/105/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.176 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 січня 2023 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на строк 60 днів до 03.03.2023 року (включно).

в с т а н о в и л а:

На розгляді Новоград- Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, що слугували підставою для обрання таких запобіжних заходів, на думку прокурора, не зникли і існують на даний час.

Ухвалою Новоград- Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 січня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 03 березня 2023 року включно.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що розгляд справи не розпочався, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, віднесене до категорії тяжких злочинів та передбачає покарання у виді позбавленням волі, та обвинувачений може переховуватися від суду, суспільну небезпечність вчинення кримінального правопорушення.

На вказане рішення захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03.01.2023 в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 скасувати частково та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Вказує, що задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції не взяв до уваги, що прокурор жодним чином не підтвердив існування такого ризику як переховування від суду,

не послався на жодний доказ, який би вказував, що обвинувачений схильний до порушення своїх обов`язків, не навів жодного обґрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, та взагалі проігнорував той факт, що обвинувачений під час слухання справи в суді першої інстанції у повній мірі виконував процесуальні обов`язки і до нього не було застосовано жодного запобіжного заходу.

Посилається на те, що судом першої інстанції грубо порушено абзац 8 ч.4 ст.183 КПК України при прийнятті рішення щодо не визначення розміру застави.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу просив її задовольнити.

Разом з тим повідомив, що обвинувачений ОСОБА_8 обізнаний про дату, час та місце розгляду провадження та не заперечував щодо розгляду у його відсутність. Апеляційну скаргу підтримує.

Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення. Щодо розгляду провадження у відсутність обвинуваченого не заперечив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 29 Конституції України регламентовано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно із ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до ч.1ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Відповідно до вимог ст.199 КПК при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, суд зобов`язаний впевнитися в тому, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Дані вимоги закону судом виконані не в повному обсязі.

Приймаючи рішення про продовження строків тримання під вартою, суд послався на те, що ризики, що слугували підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли і існують на даний час. Також зазначив, що розгляд справи не розпочався, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, віднесене до категорії тяжких злочинів та передбачає покарання у виді позбавленням волі, та обвинувачений може переховуватися від суду, а також на суспільну небезпечність вчинення кримінального правопорушення.

Однак з вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись в повному обсязі.

Перевіривши наявність ризиків, на які посилається прокурор, та які враховані судом першої інстанції, як підстави для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, та з`ясувавши питання про те, чи підтверджується наявність зазначених у клопотанні прокурора підстав для продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що матеріали клопотання містять дані щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, однак не містять переконливого обґрунтування, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Апеляційний суд вважає, що саме лише посилання у клопотанні прокурора на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також ймовірне в майбутньому покарання у виді позбавлення волі не свідчить про безумовне недотримання ним процесуальних обов`язків, які на нього можуть бути покладені при обранні іншого, більш м`якого, запобіжного заходу.

Аналогічні твердження неодноразово знаходили своє відображення і у ряді рішень Європейського суду з прав людини.

Зокрема ЄСПЛ у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила сталі 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Не може утримання підозрюваного під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у виді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летіли проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Вирішуючи питання про запобіжний захід, суд повинен враховувати вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема справи «Харченко проти України», «Комарова проти України», «Калашніков проти Росії», в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання осіб під вартою, а саме:

- тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі;

- у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 самостійно з`являвся до суду першої інстанції для участі в судових засіданнях по розгляду кримінального провадження, при цьому зазначив, що не має наміру уникати судових засідань, вчиняти інші кримінальні правопорушення, будь-яким чином впливати на хід розгляду справи, як і впливати на учасників даного кримінального провадження.

Наведені вище пояснення захисника прокурором спростовані не були і будь-яких даних про вірогідність вчинення ОСОБА_8 протилежного в матеріалах справи немає.

Той факт, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення сам по собі не є вирішальною обставиною для продовження йому найсуворішого запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що обвинувачений з`являвся на розгляд кримінального провадження до суду першої інстанції, не чинив перешкод в розгляді провадження та не вживав заходів щодо впливу на учасників провадження, має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Крім того, запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_8 первісно в даному кримінальному провадженні не обирався, та органом досудового розслідування не ініціювалось питання про його обрання, а обрано його лише Верховним Судом під час перегляду вироку суду першої інстанції та ухвали Житомирського апеляційного суду, які були скасовані та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Також, з часу вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_8 , останній кримінальних правопорушень не вчиняв, протиправної поведінки не допускав, жодного тиску на інших учасників кримінального провадження не чинив, від суду не ухилявся, що не заперечувалося прокурором в апеляційному суді.

За сукупності зазначених умов висновок суду про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою не відповідає вимогам статей 177, 178, 199 КПК України, як менш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.191 КПК України зможе запобігти встановленим в клопотання прокурора ризикам.

Відповідно до положень ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певній період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Виходячи з змісту вказаного кримінального процесуального закону, він не забороняє до обвинуваченого ОСОБА_8 застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби.

Підстав вважати, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною обвинуваченим залишати житло в певний період доби не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, немає.

За таких обставин, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 слід задовольнити частково, скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 і постановити в цій частині нову ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 січня 2023 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням на нього наступних обов`язків:

1)не відлучатися з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 в період часу з 22.00 по 06.00 наступного дня;

2)з`являтися за кожною вимогою до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області;

3)утриматися від спілкування зі свідками та потерпілою в кримінальному провадженні;

4)здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту встановити до 03.03.2023 включно.

Контроль за виконанням ОСОБА_8 обов`язків, покладених на

нього судом, покласти на орган Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: