УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 127/6328/19

провадження № 51-2908 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2022 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2022 року,

ОСОБА_1 засуджено до покарання:

- за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин, придбав у невстановленої особи 10 згортків з психотропною речовиною, які 25 червня 2018 року, о 14 год 40 хв., забрав із клумби, встановленої поблизу центрального входу до парку Дружби народів по вул. Космонавтів в м. Вінниці, та діючи умисно, незаконно зберігав при собі, з метою збуту.

В цей же день, близько 15 год, поблизу центрального входу до парку Дружби народів по вул. Космонавтів в м. Вінниці, ОСОБА_1 видав працівникам поліції 10 полімерних пакетів із вмістом порошкоподібної речовини білого кольору, яка є психотропною речовиною, обіг якої обмежено - амфетамін, загальною масою 1,176 г.

Крім того, 25 червня 2018 року, о 15 год, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин, діючи повторно, придбав у невстановленої особи 10 згортків з особливо небезпечною психотропною речовиною, які 25 червня 2018 року, в 00 год 45 хв., забрав на проспекті Космонавтів в м. Вінниці із ринви, встановленої на розі будинку № 69 , та діючи умисно, незаконно зберігав при собі, з метою збуту.

Також в цей же день, у період часу з 01 год по 02 год, здійснив розміщення згортків (закладок) з особливо небезпечною психотропною речовиною у полімерних пакетах із пазовою застібкою, із вмістом кристалічної речовини сірого кольору, неподалік від:

будинку № 9 по вул. Хмельницьке шосе в м. Вінниці масою 0,2075 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,200 г;

будинку № 11 по вул. Хмельницьке шосе в м. Вінниці масою 0,2270 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,218 г;

будинку № 4 по вул. Костянтиновича в м. Вінниці масою 0,2182 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,214 г;

будинку № 20 по вул. Хлібній в м. Вінниці масою 0,2162 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,208 г;

будинку № 13 по вул. Хлібній в м. Вінниці масою 0,2193 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,214 г;

будинку № 1 по вул. Гоголя в м. Вінниці масою 0,2363 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,228 г;

будинку № 11 по вул. Писарєва в м. Вінниці масою 0,2355 г, яка містила особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 0,229 г.

Таким чином, ОСОБА_1 продовжив зберігати особливо небезпечну психотропну речовину - PVP, маючи на меті в подальшому відшукати клієнта для її збуту. Цього дня, в період часу з 16 год до 21 год 40 хв., під час проведення оглядів місця подіїза вказаним адресами у нього було виявлено та вилучено працівниками поліції особливо небезпечну психотропну речовину - PVP.

В касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить судові рішення змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В обґрунтування стверджує, що судами безпідставно не застосовано приписи ст. 75 КК України, при цьому не враховано конкретні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_1 раніше не судимий, за попереднім місцем проживання скарг на нього не надходило, проживає разом з матір`ю та малолітніми братом та сестрою, на диспансерному наркологічному та психоневрологічному обліку не перебуває, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на час розгляду справи тривалий час працевлаштований, є особою молодого віку, ознак захворювання на наркоманію не виявляє.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за частинами 1 та 2 ст. 307 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставного незастосування судами першої та апеляційної інстанцій, передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.

Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 ст. 75 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінальних правопорушень) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Разом з цим, як питання призначення покарання так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_1 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відповідно до характеристики з місця проживання скарг від сусідів не надходило, проживає разом з матір`ю, малолітніми братом та сестрою, на наркологічному та психоневрологічному обліку не перебуває, ознак наркологічної патології не виявляє, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку, що необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а за ч. 2 ст. 307 КК України з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо розміру покарання у виді позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, суд врахував наявність двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, та призначив йому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією вказаної норми матеріального права, тобто застосував ст. 69 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, місцевий суд визначив ОСОБА_2 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Непогодившись із вироком суду захисник ОСОБА_6 звернулась із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, як особи, що представляє підвищену суспільну небезпеку, лише за умови ізоляції його від суспільства. На переконання суду апеляційної інстанції, цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Разом з цим, у касаційній скарзі захисник посилається, як на підставу для звільнення від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки судового рішення. Зазначені обставини стали підставою для призначення засудженому покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, проте не свідчать про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин даного кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_1 , призначене йому покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому на переконання Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та сприятиме змінам поведінки, які фактично унеможливлюють вчинення ОСОБА_1 нового кримінального правопорушення з огляду на зміни ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним власної суспільно-небезпечної дії.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2022 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5