Провадження № 1-кп/522/2605/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по обвинувальному акту у кримінальному провадженні № 0000942 від 31.08.2022 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, офіційно не працевлаштованого, освіта вища, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ч. 8 ст. 89 раніше судимий,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Чорноморськ, інженер ДП МТП м. Чорноморськ, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000942 від 31.08.2022, за обвинуваченням ОСОБА_6 за ст. 187 ч. 4 КК України та ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Прокурором подано клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . Обґрунтовуючи вказане клопотання прокурор посилався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, внаслідок чого у сторони обвинувачення є підстави вважати, що у ОСОБА_6 можуть виникнути передбачені ст. 177 КПК України спроби: переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_6 не має стійких соціальних зв`язків; незаконно впливати на потерпілих, свідків чи інших учасників судового процесу, оскільки судовий розгляд кримінального провадження не закінчено та не проведено судове слідство, а обвинувачений ознайомлений з матеріалами кримінального провадження і йому відомі анкетні дані (в т. ч місця мешкання) потерпілих та свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, в т. ч. для уникнення кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину; вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий та не має законних джерел заробітку.

Також прокурором подано клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Обґрунтовуючи вказане клопотання прокурор посилався на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, внаслідок чого у сторони обвинувачення є підстави вважати, що у ОСОБА_7 можуть виникнути передбачені ст. 177 КПК України спроби переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків; незаконно впливати на потерпілих, свідків чи інших учасників судового процесу, оскільки судовий розгляд кримінального провадження не закінчено та не проведено судове слідство, а обвинувачений ознайомлений з матеріалами кримінального провадження і йому відомі анкетні дані (в т. ч місця мешкання) потерпілих та свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, в т. ч. для уникнення кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів; вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_7 не має законних джерел заробітку.

У судовому засіданні прокурор підтримав заявлені клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив суд задовольнити їх.

Захисник ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора заперечив, оскільки ризики, на які він посилається у клопотанні прокурором не доведені.

Захисник ОСОБА_8 проти задоволення клопотання прокурора також заперечив оскільки ризики, на які він посилається у клопотанні прокурором не доведені, а тому є всі підстави для відмови стороні обвинувачення у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та зміни ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні повністю підтримали позицію своїх захисників.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав клопотання про зміну запобіжного заходу посилаючись на те, що до ОСОБА_7 мають бути застосовані «пільгові» інститути кримінального права, у зв`язку з наявністю у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, він одружений, має двох малолітніх дітей, доглядає за батьками похилого віку, позитивно характеризується за місцем працевлаштування, раніше не судимий, та до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою призовного віку, що перешкоджає йому перетнути державний кордон. Раніш існуючи ризики значно зменшились та на теперішній час їх не існує. З наведених підстав захисник ОСОБА_8 просив його клопотання задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника ОСОБА_8 та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 підримав клопотання свого захиснка адвоката ОСОБА_8 та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника ОСОБА_8 та просив його задовольнити.

Прокурор заперечував проти заявленого клопотання про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Зважаючи на вищевказані положення Основного закону слід визначити такі обов`язкові вимоги до правомірного тримання під вартою: тримання під вартою має здійснюватися виключно на підставі належним чином вмотивованого рішення суду; підстави та порядок застосування такого запобіжного заходу мають бути визначені в законі та повинні відповідати конституційним гарантіям справедливої судової процедури та принципу верховенства права.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд керується приписами ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, згідно з якими під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України унормовано, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частина 2 ст. 177 КПК України визначає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Отже, виходячи із вищевказаних положень чинного законодавства, звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Таким чином, судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків, які стали підставою для обрання обвинуваченими запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина перша статті 194 КПК України).

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі заявлені органом досудового розслідування та попередньо підтверджені судом ризики, що визначені у частині першій статті 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд зазначає, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Тобто ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених статтею 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Водночас КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При чому ризик кримінального провадження як критерій застосування запобіжного заходу має прогностичний характер, спрямований на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

При цьому, суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику незаконно переховуватися від суду, суд зазначає наступне.

Однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість обвинуваченого, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Дослідивши відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також фактичні обставини справи, суд вважає, що перебуваючи на свободі він може переховуватись від суду, оскільки відповідно до наявних матеріалів провадження він обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років із конфіскацією майна, офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків.

Усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим йому обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчать про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Дослідивши відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також фактичні обставини справи, суд вважає, що перебуваючи на свободі він може переховуватись від суду, оскільки відповідно до наявних матеріалів провадження він обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років із конфіскацією майна.

Проте, наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 дружини та двох малолітніх дітей, хворих батьків похилого віку за якими він доглядає, позитивної характеристики з місця працевлаштування свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків у місті постійного проживання, що може бути підставою для обрання міри запобіжного заходу не пов`язаною з тримання особи під вартою.

Наведений прокурором ризик, визначений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 суд вважає не доведеним.

Після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту обвинувачені дізналися про обсяг зібраних доказів, у тому числі потерпілих та свідків, показання яких можуть підтвердити їх вину у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Разом із цим, вже ознайомившись з матеріалами кримінального провадження в порядку статті 290 КПК України, зокрема, з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням потерпілих та свідків, обвинувачені знають як їх персональні данні, так і зміст наданих ними свідчень на стадії досудового розслідування. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинувачених на потерпілого та свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.

За таких обставин, наведений прокурором ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України суд вважає доведеним.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення умисного тяжкого злочину, суд зазначає наступне.

Суд вважає, що вказаний ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення умисного тяжкого злочину, є доведеним прокурором відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Разом з тим, суд погоджується з доводами захисників та критично ставиться до обґрунтувань прокурором ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у перешкоджанні кримінальному провадженню іншим чином відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки прокурором у клопотанні даний ризик лише формально зазначений, при цьому жодним чином не обґрунтований фактичними даними.

Обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не має законних джерел доходу, що, з урахуванням вчиненого ним кримінального правопорушення, у яком він обвинувачується, дозволяє зробити висновок про його неможливість адаптуватися до загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві, нездатність до пошуку легальних засобів заробітку коштів на власне утримання і, як наслідок, пошуку альтернативних (незаконних) засобів їх набуття та створює підґрунтя до вчинення обвинуваченими нових правопорушень.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Разом з тим, суд погоджується з доводами захисників та критично ставиться до обґрунтувань прокурором ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України відносно ОСОБА_7 , оскільки прокурором у клопотанні даний ризик лише формально зазначений, при цьому жодним чином не обґрунтований фактичними даними.

З приводу того, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлені раніше ризики не зменшились або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання обвинувачених під вартою, суд зазначає, що вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ризики відносно ОСОБА_6 не зменшились та продовжують існувати.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 КПК України (частина 1 статті 184 КПК України).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене суд вважає, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченому ОСОБА_6 , та зможе запобігти ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України, та які були встановлені судом.

Суд уважно ставиться до того, що з плином часу продовжуване тримання обвинувачених під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.

Однак при цьому, суд також враховує, що у рішенні від 26.01.1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Оскільки ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, який, згідно пред`явленого обвинувачення, є насильницьким, суд дійшов висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого переважають інтереси забезпечення поваги до його особистих свобод.

Жодних інших обставин, які б спростовували правомірність подальшого тримання обвинуваченого під вартою судом не встановлено, стороною захисту не доведено.

Відповідно, суд не може визнати обґрунтованими доводи обвинуваченого та його захисників щодо відсутності підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою, оскільки вказані вище обставини в їх сукупності свідчать як про те, що ризики вчинення обвинуваченим вищезазначених дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились, так і про неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку суду, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК Україн, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий.

При цьому, зміна запобіжного заходу може полягати у зміні виду запобіжного заходу, скасуванні, зміні або покладенні додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, чи у зміні способу виконання цих обов`язків.

Підставами для звернення з клопотанням про зміну запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Такими підставами, наприклад, може бути суттєва зміна обставин, що їх було взято до уваги при обранні запобіжного заходу, а саме змінилася кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров`я обвинуваченого, змінився склад його родини чи утриманців, або майновий стан, інші обставини, які мають суттєве значення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Між тим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, у цьому кримінальному провадженні відсутній суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, а тому суд приймає до уваги доводи сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, та наявність обставин, які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, а також, які існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу.

Таким чином, суду, вирішуючи питання щодо зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 враховує тяжкість злочину, в якому він обвинувачується, у сукупності з такими обставинами, як можливість застосування «пільгових» інститутів кримінального права, наявність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, що він одружений, має двох малолітніх дітей, доглядає за хворими батьками похилого віку, а також, позитивно характеризується за місцем працевлаштування, раніш не судимий, працевлаштований та до кримінальної відповідальності раніш не притягувався, цивільний позов до нього не заявлений.

Крім того, він є особою призивного віку, та обмежений комендантською годиною, що виключає вірогідність поведінки обвинуваченим ОСОБА_7 , яка буду направлена на невиконання ним обов`язків, передбачених ст.ст. 42, 194 КПК України.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження переховування від суду, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, та задовольняє клопотання захисників про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 , та відмовляє в задоволенні клопотання прокурору у задоволенні клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 201, 202, 369-372, 392, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» на 60 днів, а саме до 21 лютого 2023 року включно.

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді у тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 скасувати.

Застосувати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки відповідно до ст. 194 ч. 5 КПК України: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місяця роботи; утримуватись від спілкування з свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Суддя:

23.12.2022