КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №359/8986/21 Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3921/2022
Категорія: ст. 331 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні №0001146 стосовно обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3ст. 146, ч. 3 ст. 27 ч. 2ст. 127 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
смт. Андрушівка Житомирської області, проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, до 10 грудня 2022 року включно.

Таке рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні умисних тяжких насильницьких злочинів, покарання за вчинення яких у разі доведення його винуватості передбачено у виді позбавлення волі на строк до 10 років. Обвинувачений переховувався від слідства, у тому числі шляхом використання підроблених документів, не має постійного джерела доходів, міцних соціальних зв`язків, а наявні не є стримуючим фактором його процесуальної поведінки. Отже виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе запобігти існуючому на даний час ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2022 року та залишити без задоволення клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Вважає, що судом було порушено право ОСОБА_9 на захист, оскільки судове засідання відбулося без участі захисника, який належним чином не повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду. Крім того, звертає увагу на те, що обвинувачений та захисник взагалі не отримували клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, таке клопотання в порушення п. 20-5 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України надійшло до суду в день судового засідання 11 жовтня 2022 року, водночас суд не перевірив його відповідність вимогам ст. 184 КПК України.

Захисник також стверджує, що задовольняючи клопотання прокурора, суд керувався тільки позицією сторони обвинувачення, взявши до уваги доводи прокурора про те, що ОСОБА_9 протягом тривалого часу переховувався від слідства, але він постійно перебував у СІЗО, начебто використовував підроблені документи стосовно своєї особи, хоча такого обвинувачення йому не висувалося.

Звертає увагу захисник і на те, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області вже перебуває на розгляді кримінальне провадження №000643, де ОСОБА_9 , який не має жодного запобіжного заходу, висунуто обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 3, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 255, ст. 340, ч. 4 та ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України, в тому числі й аналогічне за змістом обвинувачення, яке розглядається судом в окремому провадженні. Такі обставини відомі головуючому судді ОСОБА_1 з огляду на повідомлення судді ОСОБА_10 до Вищої ради правосудді та Генерального прокурора про вручання у діяльність судді, та свідчать про упередженість судді ОСОБА_1 по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_9 .

За позицією захисника суд першої інстанції порушив низку засад кримінального провадження; не врахував практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема і в частині того, що зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободі і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані; не оцінив в сукупності всі обставини провадження та відомості щодо особи ОСОБА_9 , його соціальні зв`язки, тощо.

Як вважає захисник, прокурором не було доведено існування жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, отже судове рішення є незаконним та необґрунтованим,

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить її залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стверджуючи про існування ризику втечі, прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений переховувався від слідства 6 років шляхом використання документів на інше ім`я, в чому йому сприяла дружина, і це було встановлено після затримання ОСОБА_9 .

Що стосується невручення обвинуваченому клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то прокурор зазначає, що 05 жовтня 2022 року ОСОБА_9 відмовився його отримувати. Крім того, у строк понад три години до засідання копія вказаного клопотання була направлена захиснику, який був обізнаний про дату судового засідання 11 жовтня 2022 року, але в суд не прибув, тому судове засідання було відкладено на 12 жовтня 2022 року, про що останнього було повідомлено шляхом смс-повідомлення та телефонограмою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора стосовно апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України (в редакції на час розгляду клопотання) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 127 КК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою та заслухавши з цього приводу позиції сторони обвинувачення і сторони захисту, дійшов висновку, що продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, і лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від суду, тому продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою до 10 грудня 2022 року включно.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки вони є обґрунтованими та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність обґрунтованої підозри з огляду на те, що аналогічне обвинувачення раніше висувалося ОСОБА_9 та розглядається судом в іншому провадженні, оскільки, розглядаючи питання щодо запобіжного заходу, суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті за результатами дослідження згідно з вимогами ст. 23 КПК України усіх наданих сторонами доказів та перевірки дотримання процесуальної процедури їх отримання, а також з`ясування інших питань, які стосуються виконання вимог кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування. Не віднесено до компетенції суду апеляційної інстанції також питання про об`єднання двох кримінальних проваджень.

Доводи захисника про те, що прокурор не довів існування жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а суд формально підійшов до розгляду клопотання прокурора та залишив поза увагою низку обставин, які мають істотне значення для вирішення цього питання, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має обґрунтувати свій висновок про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, суд першої інстанції врахував характер і тяжкість висунутого йому обвинувачення та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень, які характеризуються підвищеною суспільною небезпекою та до цього часу мають суспільний інтерес, оскільки пов`язані з подіями, які відбувалися під час Революції Гідності.

Взяв до уваги суд і всі дані про особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, сімейний та майновий стан, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що соціальні зв`язки ОСОБА_9 не є достатнім стримуючим фактором, а стан здоров`я не перешкоджає утриманню під вартою.
На переконання колегії суддів, прокурор довів в суді, що обвинувачений тривалий час, переховуючись від органів досудового розслідування, користувався документами на інше ім`я, а та обставина, що в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_9 не висунуто за таким фактом обвинувачення, не спростовує існування самої події, водночас такі відомості переконливо свідчить про те, що на даний час ризик переховування від суду не зменшився та виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що застосування менш суворішого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_9 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити зазначені дії.

Отже, всупереч твердженням захисника, судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та/або обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом рішення про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою колегією суддів не встановлено.

Доводи захисника про те, що стороні захисту не вручалося клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та суд розглянув таке клопотання у відсутність обраного обвинуваченим захисника, отже порушив право обвинуваченого на захист, є безпідставними.

Із наданих прокурором документів слідує, що на виконання вимог ч. 2 ст. 184 КПК України прокурором направлялося зазначене клопотання до ДУ «Київській слідчий ізолятор» для вручення ОСОБА_9 , проте останній відмовився його отримувати, що підтверджується актом від 05 жовтня 2022 року.

З матеріалів провадження також вбачається, що в судове засідання, заздалегідь призначене на 11 жовтня 2022 року, не прибув захисник ОСОБА_8 . У зв`язку з необхідністю розгляду клопотання прокурора до закінчення строку дії обраного щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу, розгляд справи було відкладено на 12 жовтня 2022 року та судом вживалися необхідні заходи для належного повідомлення про це захисника, зокрема шляхом направлення телефонограми та смс-повідомлення. Однак захисник ОСОБА_8 не прибув у наступне судове засідання, отже процесуальні дії суду, пов`язані із залученням захисника із регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ґрунтуються на вимогах ст. 53 КПК України та вчинені з метою дотримання права обвинуваченого на захист.

Що стосується доводів захисника, які зводяться до припущень сторони захисту про упередженість головуючого судді під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , то порядок вирішення питання про відвід судді місцевого суду регламентований ст. 81 КПК України та це питання розглядається без втручання суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, за відсутності достатніх підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу на менш суворий, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, до 10 грудня 2022 року включно без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4