28.09.2022
Справа № 331/1732/22
Провадження № 1-в/331/64/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» вересня 2022 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4 в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_5

представника ДУ «Запорізький

слідчий ізолятор» ОСОБА_6 в режимі відеоконференції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в режимі відеоконференції із ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» об`єднане провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а також клопотанням про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Світлодолинське Саратського району Одеської області, громадянина України, який на даний утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 , звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення останнього від відбування покарання.

Клопотання обґрунтоване тим, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. а, і, ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215, КК України (в редакції 1960 року) за ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) та призначено остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна. Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справа вищевказаний вирок залишено без змін, а касаційні скарги ОСОБА_4 та інших засуджених залишено без задоволення.

На час звернення до суду із клопотанням ОСОБА_4 продовжує відбувати покарання, призначене вироком суду від 19.04.2002 року (загалом він відбув майже 26 років позбавлення волі) та утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».
Протягом відбуття покарання у вигляді довічного позбавлення волі ОСОБА_4 виявив позитивні зміни, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки в розумінні ч. 1 ст. 6 Кримінально-виконавчого кодексу України. Про наявність вказаних змін свідчить позитивна характеристика на засудженого ОСОБА_4 , відсутність порушень режиму установи виконання покарань протягом тривалого періоду часу, наявність заохочень у вигляді подяки. Вказані обставини у сукупності, на думку сторони захисту, свідчать про те, що засуджений ОСОБА_4 став на шлях виправлення, та з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 і судової практики Європейського суду з прав людини може бути звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_4 через адміністрацію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» також звернувся до суду з клопотанням про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі положень ст. ст. 81, 82 КК України, посилаючись на те, що відбуває покарання за вироком колегії суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року вже більше 26 років і подальше його утримання в установах відбування покарань без надання права на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк буде суперечити вимогам Конституції України, положенням Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 та судовій практиці Європейського суду з прав людини.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 вказані клопотання підтримали за викладеним вище мотивами та обґрунтуванням, наполягали на їх задоволенні.
Прокурор та представник ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» в судовому засіданні заперечували проти задоволення вказаних клопотань з огляду на відсутність законодавчо визначених підстав для їх задоволення.
Заслухавши доводи засудженого, його захисника, думку прокурора та представника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів даного провадження, вироком колегії суддів судової палати про кримінальним справам апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року ОСОБА_4 засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. а, і ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року) та ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України по кримінальним справам від 26 грудня 2002 року вирок апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року відносно ОСОБА_4 залишений без змін.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно інформації, яка міститься в матеріалах даного провадження, ОСОБА_4 утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» у зв`язку із розглядом апеляційної скарги.

Таким чином, ОСОБА_4 знаходячись в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» фактично відбуває там покарання за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року.

За таких обставин клопотання ОСОБА_4 та його захисника можуть розглядатись Жовтневим районним судом м. Запоріжжя.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема статтями 81, 82 КК України визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання; заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема статтями537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.
Згідно з п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
При цьому, питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни невідбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу заявлення відповідного клопотання про вирішення такого питання.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем уст. 1 КПК України, згідно якої на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Завданнями кримінального провадження, згідно зі ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність (пункти 1, 2, 19 ч. 1ст. 7 КПК України).

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частин 1, 3-6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати Кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить Кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми Кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення Кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 пп. 5.4 п .5).
Системний аналіз положень кримінального та кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду на даний час не входить розгляд клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини.
Так само до компетенції судді місцевого суду не входить прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення особи від покарання у вигляді довічного позбавлення волі або про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
При цьому, норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення, керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Судом також враховано, що відповідно до ч. 1ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Отже, застосування вказаного виду покарання у певних випадках прямо передбачено чинним законодавством України про кримінальну відповідальність та не суперечить Конституції України, до того ж, такий вид покарання передбачений і в багатьох Договірних країнах Європейського союзу.
Крім того, метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому, відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.
Суд зазначає, що встановлені рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
Однак, станом на час розгляду клопотань адвоката ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_4 ні чинний КК України, ні чинний КПК України не визначають чітко і однозначно процесуальну процедуру розгляду клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням саме відносно осіб, засуджених до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а суд у даному випадку не має права перебирати на себе не властиві йому повноваження.
Разом з тим, при розгляді справи суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішення від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України»).
Більш того, суд звертає увагу на те, що у рішенні від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов, з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.
На викладене звернув увагу і Конституційний Суд України у рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)2021 року, зазначивши, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Конституційний Суд України зазначив, що з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Разом з тим, на даний час відповідні зміни до законодавства внесені так і не були.
З огляду на викладене, судом не встановлено правових підстав для задоволення клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, а також клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 81, 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1