Справа № 939/2515/21
Номер провадження 1-кп/373/117/22
УХВАЛА

10 червня 2022 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , секретаря судових засідань ОСОБА_7 , розглянувши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0001636 від 14 серпня 2021 року за ч.3 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України,

встановив:

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України. Кримінальне провадження відносно нього перебувало на розгляді Бородянського районного суду Київської області.

У відповідності до розпорядження голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність справ Бородянського районного суду Київської області змінено на Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

До обвинуваченого ОСОБА_5 на підставі ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який продовжено, в тому числі, ухвалою колегії суддів Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2022 року. Строк дії запобіжного заходу закінчується 10 червня 2022 року.

31 травня 2022 року прокурор Бучанської окружної прокуратури ОСОБА_8 звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 .

В обґрунтування свого клопотання посилається на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, можливість переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення та вплив на свідків чи потерпілого, та зважаючи на особу обвинуваченого, який є неодноразово судимим.

Зокрема, можливість переховування від суду обгрунтовує тим, що обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за вчинений особливо тяжкий злочин, будучи не одруженим, не маючи постійного місця роботи, стійких соціальних зв`язків, може намагатися уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання; ОСОБА_5 , будучи судимим за ч.1 ст.115 КК України та за ч.1 ст.187 КК України, знову обвинувачується у вчиненні умисного, особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що свідчить про систематичність виникнення злочинного умислу. Крім того, потерпілий та свідки в даному кримінальному провадженні ще не допитані, тому існує ризик впливу на них з боку обвинуваченого з метою схиляння до зміни їх показань на свою користь.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав, зазначених в клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечив проти задоволення клопотання прокурора. Однак зазначив, що також би не заперечував проти зміни запобіжного заходу на домашній арешт. При цьому обвинувачений повідомив суд, що офіційно ніде не зареєстрований, проживав в с. Пилиповичі Бучанського району в орендованому будинку, іншого житла чи нерухомого майна у власності не має, чи власник будинку залишився в селі та чи будинок не зруйнований не знає.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 зазначив, що клопотання не підлягає до задоволення, оскільки наявність зазначених прокурором ризиків не підтверджено. Просить змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та захисника, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, слід перевіряти наявність обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою,

Відповідно до вимог п. 1, п. 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, впливати на свідків чи потерпілого, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У судовому засіданні судом не встановлено будь-яких обставин, що вказували б на зменшення ризиків, які існували на час обрання та продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

ОСОБА_5 , будучи раніше неодноразово судимим, має не зняті та не погашені судимості за вчинення злочинів проти власності та проти життя особи, після відбуття покарання знову обвинувачується у вчиненні умисного злочину, що свідчить про систематичність виникнення у нього злочинного умислу та можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Санкція частини 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі довічно. Доводи прокурора дають підстави вважати, що обвинувачений може вчиняти в подальшому дії з метою переховування, а співставлення можливих негативних для нього наслідків переховування у вигляді його можливого ув`язнення із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за вчинений особливо тяжкий злочин, може намагатися уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики суду.

Він не одружений, доказів наявності на його утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, його працевлаштованості, наявності майна чи постійного місця проживання немає, що в сукупності свідчить про відсутність в нього міцних соціальних зв`язків та про можливість ухилення від суду.

Крім того, місцем проживання ОСОБА_5 до взяття під варту був Бучанський район Київської області, де активні бойові дії припинилися лише недавно й багато будинків та життєзабезпечувальних інфраструктур міст та сіл зруйновано. Дана обставина, на думку суду, унеможливлює проживання там, що, з урахуванням відсутності іншого житла, збільшує ризик ухилення обвинуваченого від суду настільки, що його неможливо оцінити та відвернути.

Отже, вважаю, що ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, зважаючи на тяжкість покарання у випадку визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, наявний. Тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року «Харченко проти України»). У справі «Москаленко проти України» (рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року) Європейський суд зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Щодо ризику впливу на потерпілого та свідків, слід зазначити, що в даному кримінальному провадженні триває судовий розгляд, а з врахуванням необхідності безпосередності дослідження доказів під час судового провадження, в тому числі й допиту потерпілої та свідків, вважаю, що ризик впливу на них наявний.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з даних матеріалів кримінального провадження, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати обґрунтованими посилання прокурора на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 та 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Враховуючи роз`яснення, надані Верховним Судом у листі № 2/0/2-22 від 03 березня 2022 року, в тому числі й можливість зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснених судом при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів, зважаючи на підстави передачі даного клопотання до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду, відсутність на час його розгляду в розпорядженні суду матеріалів цього кримінального провадження та причини цього, суд вважає, що доводи сторони захисту не спростовують обґрунтованості необхідності та виправданості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не містять відомостей про обставини, які не були враховані під час вирішення питання про обрання та продовження строку його дії під час досудового слідства та судового провадження.

Таким чином, суд вважає, що клопотання містить обставини справи, які б змусили дійти до висновку про актуальність законодавчо визначених підстав для продовження строку тримання особи під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на даній стадії процесу. Обставин, які б давали підстави для зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт, не встановлено.

Керуючись ст.ст.7, 9, 177, 182, 183, ч. 6 ст. 193, ст.ст.194, 314 КПК України, Законом України «Про правовий режим воєнного стану», суд

у х в а л и в:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 (шістдесят) діб, з 10 червня 2022 року по 08 серпня 2022 року включно, утримуючи його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Управління Державної пенітенціарної служби України.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3