Справа № 363/2745/20
О К Р Е М А Д У М К А
11 липня 2022 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 363/2745/20 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, пенсіонера, одруженого, не маючого утриманців, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 115 КК України, винесено вирок, згідно якого:
ОСОБА_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування основного покарання з іспитовим строком на три роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Для слухання даного кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України була визначена колегія у складі трьох суддів Білоцерківського міськрайонного суду Київської області:
- суддя ОСОБА_2 , - головуючий;
- суддя ОСОБА_3 ;
- суддя Ірина ДУБАНОВСЬКА.
Користуючись положенням ч. 3 ст. 375 КПК України, заявляю окрему думку щодо вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по даній справі, з огляду на наступні норми процесуального та матеріального права, та фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні.
Так, згідно ч. 3 ст. 375 КПК України кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не проголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Окрема думка є окремим процесуальним документом, який складається у довільній формі, - на погляд особи, яка подає такий документ, а тому викладаю свою окрему думку наступним чином.
Відповідно, ретельно оцінивши докази по кримінальному провадженню, оцінивши докази на підставі ст. 94 КПК України з точки зору їх об`єктивності, належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, керуючись загальними принципами кримінального процесу, - верховенство права, законності, рівності перед законом і судом, поваги до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, недоторканість житла чи іншого володіння особи, недоторканість права власності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, свободи від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні суду своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередності дослідження показань, речей і документів, диспозитивності, мовою, якою здійснюється кримінальне провадження, приходжу до висновку, що:
- слід визнати винуватим та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні ним злочину, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України на підставі ч. 2 ст. 373 КПК України.
Так, згідно ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.
Слід зазначити, що доведення вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим покладається на сторону обвинувачення, так як ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (ст. 17 КПК).
Сторона обвинувачення зобов`язана доводити винуватість особи поза розумним сумнівом у вчиненні злочину. Якщо сторона обвинувачення не доведе вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим - судом беззаперечно ухвалюється виправдувальний вирок.
Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За результатами аналізу зібраних у кримінальному провадженні доказів, оцінок показань потерпілої,обвинуваченого у мене виникло непереборне переконання у наявності обґрунтованої винуватості ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину передбаченому ч.1 с.115 КК України, та відсутності законних підстав зміни кваліфікацію інкримінованого йому злочину судом на ст.118 КК України.
Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» №2 від 07 лютого 2003 року відповідно до якої - умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч.2 ст. 115 КК України, а також без ознак, передбачених статтями 116-118 КК України, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч.1 ст. 115 КК України. Відповідальність за ст. 118 або ст. 124 КК за вбивство чи заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони або перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, настає лише за умови, що
здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.
Об`єктивною стороною вбивства при перевищенні меж необхідної оборони є умисне позбавлення життя того, хто посягає, з метою захисту інтересів чи прав особи, яка захищається, або іншої особи, інтересів суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання чи обстановці захисту.
У ст.27 Конституції України передбачено право кожного громадянина захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Це положення реалізується у ст.36 КК України, в якій розкрито правовий інститут необхідної оборони. Перевищення меж необхідної оборони визначається в умисному заподіянні тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Щоб встановити наявність чи відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суд повинен врахувати не лише відповідність чи невідповідність знаряддя захисту і нападу, але і характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил нападника і того, хто захищався, а також і місце і час, раптовість нападу, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищається, їх фізичні дані (вік, стать, інвалідність, стан здоров`я) та інші обставини. Лише за наявності стану необхідної оборони можна зробити висновок, чи перевищила особа межі необхідної оборони, чи ні.
Необхідно відрізняти необхідну оборону від уявної оборони, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання. Тільки якщо особа, перебуваючи в стані уявної оборони, не усвідомлювала факту відсутності реального посягання, але з урахуванням конкретних обставин повинна була і могла це усвідомлювати і вчинила умисне вбивство потерпілого, перевищивши при цьому межі захисту, допустимого в умовах реального посягання, вона має нести відповідальність за ст.118 КК України.
Підсумовуючи вищевикладене, вважаю що змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_1 з ч.1 ст.115 КК України на ст.118 КК України більшістю колегії суддів не в повній мірі враховані зазначені обставини.
Отже, кримінальне законодавство виконує свої завдання притаманним йому способом, (ч. 2 ст. 1), а саме, - визначає коло та види суспільно небезпечних діянь, називає їх злочинами і встановлює за їх вчинення відповідне покарання. Це означає, що кримінальну відповідальність і покарання тягне за собою тільки така суспільно небезпечна дія або бездіяльність, яка повністю підпадає під ознаки складу злочину, що визначені в законі.
Слід зазначити, що в ст. 2 закріплені основні принципи кримінального права - принцип законності і принцип відповідальності особи за вчинене діяння при наявності її вини.
Характерними ознаками кримінальної відповідальності є:
- її зв`язок лише із спеціальним видом правопорушення - злочином;
- обов`язок особи відповідати перед державою за свої злочинні діяння і бути покараною (зазнати обмежень, втрат);
- міра відповідальності (покарання) особи за вчинений нею злочин визначається лише судом відповідно до закону.
Відповідно, згідно з ст. 2 КК України загальною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у дії або бездіяльності особи усіх юридичних ознак злочину, визначеного КК. Думки, бажання, переконання, хоч би і висловлені у тій чи іншій формі, самі по собі, якщо вони не були втілені у конкретному протиправному діянні, не породжують кримінальну відповідальність.
Кримінальна відповідальність настає за протиправні діяння людини, які були нею вчинені умисно або з необережності.
Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, тобто при наявності об`єктивних (об`єкт, діяння, наслідки, причино вий зв`язок, а іноді, крім того, час, спосіб, місце, обстановка вчинення злочину) і суб`єктивних (суб`єкт, вина, крім того, у ряді випадків, мотив, мета) ознак, які характеризують певне суспільно небезпечне діяння як злочин, що створює таке юридичне поняття, як склад злочину.
Отже, вчинення особою злочину, - це з правової точки зору підстава виникнення кримінальної відповідальності, пов`язаною з появою у особи, яка вчинила злочин, обов`язку перетерпіти певні зміни свого правового становища.
Сукупність зібраних у справі доказів, дають можливість зробити беззаперечний і однозначний висновок про доведеність вини ОСОБА_1 саме у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України - умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.
Суддя
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області Ірина ДУБАНОВСЬКА