Номер провадження: 11-кп/813/1524/22
Справа № 522/3250/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суд м. Одеси від 10 червня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року відносно
обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,
обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,
обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України,
обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою продовжено строки тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 60 днів. Строк дії ухвали закінчується 09.08.2022 року.
Відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що прокурором доведено наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені, з огляду на тяжкість покарання, яке їм загрожує у випадку доведеності вини:
можуть здійснити спроби переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають офіційного джерела прибутку, оспорюють обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення;
можуть незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, яких ще не допитано, не відшкодували потерпілим заподіяну шкоду та за відсутністю інших обставин, які б свідчили про негативну оцінку обвинуваченими дій, що їм інкримінують, відсутність будь-якого каяття;
можуть вчинити інше кримінальне правопорушення з огляду на висунутий їм обсяг обвинувачення, кількість епізодів.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що:
- прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, жодним чином доведено не було;
- посилання прокурора на її не працевлаштування є недоречними, з огляду на те, що її працевлаштування унеможливлює саме перебування під вартою;
- посилання на тяжкість інкримінованих злочинів саме по собі не може бути єдиною підставою для обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;
- безперервне перебування її під вартою протягом майже 6 років є незаконним та безпідставним;
- вона вже перебувала під цілодобовим домашнім арештом, протягом якого від суду не переховувалась, суду та слідству не перешкоджала;
- обвинувачена має постійне місце проживання, троє дітей, онука, хвору мати, яка перебуває на утриманні обвинуваченої.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити їй запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що:
- ризики, заявлені прокурором, відсутні;
- безперервне перебування її під вартою протягом майже 6 років є незаконним та безпідставним;
- вона вже перебувала під цілодобовим домашнім арештом, протягом якого від суду не переховувалась, суду та слідству не перешкоджала;
- обвинувачена має постійне місце проживання та джерело доходу;
- за час перебування під вартою, де вона перебуває без належного лікування, у неї значно погіршився стан здоров`я.

Позиції учасників судового розгляду.

Відповідно до положень ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строк тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Враховуючи неявку учасників процесу в судове засідання апеляційного суду, належним чином та своєчасно сповіщених про дату, час та місце апеляційного розгляду, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності учасників провадження та фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває об`єднане кримінальне проваджені №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016 відносно

ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненнізлочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненнізлочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненнізлочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України,

ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненнізлочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187 КК України.

Посилання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на недоведеність прокурором існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та їх відсутність апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив його належність в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим не зменшились та виправдовують подальше тримання під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченої, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003року по справі «Смирнов проти Росії» наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.
Відхиляючи зауваження обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що основною підставою обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою була тяжкість інкримінованих їй злочинів, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що, приходячи до висновку про достатність підстав вважати, що ОСОБА_6 може вчинити спроби переховування, впливу на свідків чи іншого кримінального правопорушення в подальшому, суд першої інстанції, окрім тяжкості інкримінованих обвинуваченій злочинів, також прийняв до уваги відсутність будь-якого каяття з боку обвинуваченої, те, що свідків у кримінальному провадженні ще не допитано, а обвинуваченою не було відшкодовано завданої потерпілим шкоду.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що тяжкість покарання не була єдиною підставою для висновку суду про доведеність, заявлених прокурором ризиків, окрім того, зважаючи на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, найтяжче з яких відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, на переконання апеляційного суду, тяжкість покарання у даному випадку є достатнім мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також слід зазначити, що посилання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на дотримання, покладених на них зобов`язань під час застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики та жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченою спроб переховування, впливу на свідків чи вчинення іншого кримінального правопорушення в подальшому.
Соціальні зв`язки обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду наявність місця проживання не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики та жодним чином не свідчать про неможливість вчинення обвинуваченими спроб переховування, впливу на свідків чи іншого кримінального правопорушення в подальшому.
Виходячи з вищевикладеного відхиляє апеляційний суд і посилання ОСОБА_7 на власний майновий стан.
Обставини ж щодо потребування опіки обвинуваченої ОСОБА_6 її дітьми, онуком та хворою матір`ю належними доказами стороною захисту підтверджені не були, сам по собі факт наявності у особи дітей та онуків, як і наявності хвороб у батьків не підтверджують прийняття участі у їх утриманні.
Крім того, обвинуваченою не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо її працевлаштування, джерел її доходів, а відтак і її здатності утримувати будь-яких осіб. Апеляційний суд приймає доводи ОСОБА_6 про те, що, перебуваючи під вартою, вона позбавлена можливості працевлаштування, втім майновий стан обвинуваченої є обставино, яку відповідно до положень п.7 ч.1 ст. 178 КПК України суд зобов`язаний оцінити при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу.
Апеляційний суд також відхиляє посилання обвинуваченої ОСОБА_7 на власний стан здоров`я, як на підставу для зміни обраного їй запобіжного заходу, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачена не можуть отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленою на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку, як і негативної динаміки у рівні її здоров`я.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинувачених під вартою, апеляційним судом також не встановлено.
Апеляційний суд відхиляє зауваження обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на обрані іншим обвинуваченим у рамках даного кримінального провадження запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту, звертаючи увагу на те, що суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України, зміст якої не передбачає застосування судом запобіжного заходу до особи, виходячи з запобіжних заходів, застосованих до інших осіб, що є обвинуваченими/підозрюваними у межах одного кримінального провадження.
Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження обвинувачених щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачені постійно перебувають під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2022 року у об`єднаному кримінальному проваджені №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15 п.п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.146 КК України,та ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчененні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185 КК України, залишити без змін.
Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду даної справи, передбачених ст. 28 КПК України.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4