УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року

м. Київ

Справа № 182/2291/19

Провадження № 51-2259 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_9,

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ), громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік і 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту прибуття ОСОБА_1 до виправного закладу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2 40 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Згідно з вироком ОСОБА_1 03 листопада 2018 року, приблизно о 17:10 год., перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_3 (згідно зі свідоцтвом про шлюб від 27 січня 2021 року - ОСОБА_2 ), що виник на ґрунті довготривалих неприязних відносин, схопив останню лівою рукою за шию та умисно завдав ОСОБА_3 не менше семи ударів у різні частини тіла металевим газовим ключом, який тримав у правій руці.

Відповідно до висновку експерта № 143 від 18 березня 2019 року в результаті вказаних дій ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча, синця лівого плечового суглобу, синця лівого ліктьового суглобу, двох синців спини, синця лівого стегна, синця лівої кисті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому нігтьової фаланги 4-го пальця лівої кисті, яке відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я більше ніж 21 добу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог засуджений посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вимог ст. 17 КПК України дійшли необґрунтованого висновку про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки судові рішення ґрунтуються виключно на показаннях потерпілої, які не узгоджуються з показаннями свідків та висновками медичних документів.

Крім того зазначає, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_1 , послався на докази, надані стороною обвинувачення, обмежившись при цьому лише їх формальним перерахунком, чим порушив вимоги ст. 94 КПК України, оскільки не надав оцінки кожному доказу з точки зору їх належності, допустимості та достатності.

Стверджує, що суд першої інстанції у своєму рішенні не проаналізував та не зазначив, з яких підстав, на основі яких доказів та обставин суд прийшов до висновку про наявність у нього умислу та наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення щодо призначення йому надто суворого покарання, не обґрунтував неможливість призначення йому менш суворого покарання, а суд апеляційної інстанції не взяв до уваги порушення, допущенні місцевим судом, у зв`язку з чим необґрунтовано залишив вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 без задоволення.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильної, на його думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.

Щодо доводів засудженого ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не спростував доводів поданої на вирок першої інстанції апеляційної скарги, колегія суддів касаційного суду вважає їх необґрунтованими.

Як убачається з копії вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року, суд першої інстанції, дійшовши висновку про доведеність винуватостіОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, послався насамперед на показання потерпілої ОСОБА_2 , яка пояснила, що обвинувачений її колишній чоловік, з серпня 2018 року з нею не проживає, але приїжджав у її будинок та влаштовував сварки.

03 листопада 2018 року, виїхавши у справах, вона побачила, що ОСОБА_1 прямує в сторону її будинку, тому повернулася додому. Біля будинку стояла машина, в якій сидів ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 в цей час збирав свої речі.

Далі, побачивши, що обвинувачений гайковим ключем відкручує опалювальний котел, вона запитала, що він робить. На це ОСОБА_1 схопив її лівою рукою за горло та почав наносити газовим ключем удари по лівій стороні тіла. В цей час донька потерпілої чула її крики по телефону. Надалі потерпілій вдалося вибігти на вулицю та сховатися від обвинуваченого за ОСОБА_4 . Потім прийшов сусід, до якого зателефонувала донька. В цей час обвинувачений хотів поїхати, але сусіди не давали йому це зробити.

Також суд послався на показання свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що потерпіла його сестра, з ОСОБА_1 особистих неприязних відносин у нього не було, очевидцем події він не був. Восени 2018 року до нього зателефонувала сестра і попросила допомогти перевезти холодильник, а ввечері вона телефоном попросила його, щоб він їхав швидше, бо обвинувачений її вбиває. Приїхавши, він побачив, що обвинувачений та інші люди (чоловіки, сусіди та сестра) стояли на території подвір`я. ОСОБА_2 трималася за руку і говорила, що вона болить, Які ще у неї були тілесні ушкодження, він не знає.

Крім цього, суд послався на показання свідка ОСОБА_6 , який вказав, що у нього дружні відносини й з обвинуваченим, і з потерпілою. В листопаді 2018 року вони з обвинуваченим приїхали до його будинку з метою перевірити будинок. Він залишився у автомобілі, а ОСОБА_1 пішов до будинку забрати особисті речі. Пізніше він побачив потерпілу, яка привіталася та пішла на територію подвір`я будинку. Потім він вийшов з автомобіля та ходив по вулиці. Зазначає, що особисто не бачив як обвинувачений бив ОСОБА_2 , а також не бачив тілесних ушкоджень на потерпілій.

Також свідок ОСОБА_7 зазначав, що він є сусідом обвинуваченого та потерпілої. Восени 2018 року у другій половині дня до нього зателефонувала донька потерпілої ОСОБА_8 і сказала, що ОСОБА_1 б`є ОСОБА_2 . Коли він вийшов, на вулиці біля будинку обвинуваченого і потерпілої стояли знайомі люди. ОСОБА_2 стояла перед будинком з розпухлою лівою рукою та казала, що її побив обвинувачений. ОСОБА_1 , вийшовши з будинку, сказав, що, знімаючи колонку, він випадково вдарив потерпілу.

Свідок ОСОБА_8 , яка є донькою потерпілої, пояснила, що 03 листопада 2018 року, розмовляючи з ОСОБА_2 по телефону, почула, що мати питає у ОСОБА_1 ,. навіщо той знімає котел. Після цього у слухавку почали лунати крики ОСОБА_2 . Не додзвонившись до поліції, ОСОБА_8 зателефонувала до сусіда ОСОБА_7 і попросила його сходити подивитися, що там сталося. Пізніше у телефонній розмові потерпіла сказала, що ОСОБА_1 її побив.

Окрім показів зазначених вище свідків, суд також вказав, що вина ОСОБА_1 підтверджується й іншими доказами, зокрема:

- протоколом проведення слідчого експерименту від 05 березня 2019 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_3 розповіла та показала, як стосовно неї було вчинено злочин. Вона продемонструвала, яким чином та куди саме їй було нанесено удари обвинуваченим ОСОБА_1 ;

- висновком судово-медичної експертизи № 143 від 18 березня 2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) виявлено тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому нігтьової фаланги 4-го пальця лівої кисті, яке відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я більше 21 доби (строк зростання кісткової тканини більше 21 доби), а також виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча, синця лівого плечового суглобу, синця лівого ліктьового суглобу, двох синців спини, синця лівого стегна, синця лівої кисті (форма, розміри, точна локалізація в медичних документах не вказані), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів або від ударів об такі предмети;

- додатковим висновком експерта № 144 від 18 березня 2019 року, згідно з яким механізм виявлених у ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) тілесних ушкоджень не суперечить механізму, вказаному у протоколі слідчого експерименту від 05 березня 2019 року за участю потерпілої.

Оцінивши вказані вище та інші докази, покладені в основу вироку, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу засудженого щодо неправильного встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального правопорушення, неправильної оцінки доказів, щодо недоведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованому йому злочині, апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути провадження та дати правильну оцінку вчиненому.

Апеляційний суд, спростовуючи доводи скарги щодо неналежного з`ясування судом фактичних обставин справи, а саме наявності умислу у ОСОБА_1 на спричинення потерпілій ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, й щодо недостовірності та недопустимості окремих доказів, прийшов до правильного висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи окремо та в їх сукупності й відповідно до вимог ст. 94 КПК України дав правильну оцінку окремим доказам, визнавши їх належними, допустимими й достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, спростовуючи твердження засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з відсутністю умислу та складу злочину в його діях, обґрунтовано вказав, що механізм виявлених у потерпілої ОСОБА_2 тілесних ушкоджень свідчить про умисне та цілеспрямоване заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої.

Крім того, судом була врахована поведінка обвинуваченого, який після вчинення кримінального правопорушення не надав допомоги потерпілій, яка її потребувала, й намагався в подальшому залишити місце вчинення кримінального правопорушення.

Дніпровський апеляційний суд, переглянувши вирок в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого й обґрунтовано залишив її без задоволення, а вирокНікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року - без змін.

Стосовно доводів засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки; дані про особу винного, який в силу положень ст. 89 КК України раніше несудимий, має позитивну характеристику за місцем роботи, посередню характеристику за місцем проживання; має схильність до насильства та сварок в сім`ї й перебуває на обліку в Нікопольському РУП ГУНП в Дніпропетровській області як кривдник. Також враховано, що він розлучений, на утриманні має малолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом встановлено не було.

З огляду на ці обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про доцільність призначення ОСОБА_1 покарання в межах, визначених санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, саме у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік і 6 (шість) місяців, чим власне й було визначено недоцільність застосування до нього більш м`якого покарання в межах санкції вказаної частини статті Особливої частини КК України.

Виходячи з указаних обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_1 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Підстав для пом`якшення покарання, в тому числі й для застосування положень ст. 75 КК України, а також підстав вважати призначене ОСОБА_1 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається.

Апеляційний суд, належно перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого щодо суворості призначеного покарання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обставини, на які ОСОБА_1 посилається в апеляційній скарзі, були належним чином враховані судом першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання. Зокрема, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що всі інші обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для пом`якшення призначеного йому покарання з огляду на ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та події, які йому передували, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною засудженого ОСОБА_1 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року щодо нього.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11