Номер провадження: 11-кп/813/1873/22
Справа № 496/3487/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2022 року м. Одеса

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі: ОСОБА_5

З участю прокурора: ОСОБА_6

Обвинуваченого: ОСОБА_7

Потерпілого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса матеріали кримінального провадження №0000154 від 16.06.2021 року за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 19 липня 2022 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Голиця, Болградського району, Одеської області, громадянина України, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, освіта середня, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

В С Т А Н О В И В:
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки.

У відповідності до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 з випробувальним строком, обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 моральну шкоду у розмірі 40000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Питання про речові докази по справі вирішено.

Згідно вироку 15.06.2021 року, ОСОБА_7 приблизно 18 години 38 хвилини, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту, з метою заподіяння тілесних ушкоджень невизначеного ступню тяжкості, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості та бажаючи їх настання, завдав невизначену кількість ударів тупим металевим предметом (відрізком металевої труби) ОСОБА_8 по різним частинам тіла, а саме: в область лівого плеча, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча яке згідно п. 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (1995р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, а також у область живота, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота: забій м`яких тканин передньої черевної стінки, заочеревина гематома, розрив тонкої кішки, які згідно п.2.1.3. «л» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (1995р.) відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

На даний вирок потерпілим ОСОБА_8 була подана апеляційна скарга, в якій він не оспорюючи вини ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій, вважає вказане судове рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через свою м`якість.

В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при призначені покарання не було належним чином враховано те, що даний злочин є навмисним, що ОСОБА_7 здійснив даний злочин в стані алкогольного сп`яніння Також судом не враховано наслідки даного кримінального правопорушення, що йому, як потерпілому проведено дві операції, що підтверджують особливу жорстокість обвинуваченого та ступінь небезпеки для життя потерпілого.

Також вважає, що судом необґрунтовано зроблено посилання, як на пом`якшувачу обставину, що ОСОБА_10 активно сприяв слідству, т.я. його дії були викриті працівниками поліції, а він повністю свою провину не визнавав.

Просить вирок Біляївсьго районного суду Одеської області від 19 липня 2022 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі і на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на 2 роки з покладенням на нього відповідних обов`язків скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_7 призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, які слід відбувати реально.

Заслухавши суддю доповідача, прокурора який підтримав доводи апеляційної скарги, потерпілого, який підтримав доводи апеляційної скарги, адвоката та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, заслухавши сторони в судових дебатах де вони залишилися на своїх позиціях, вивчивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом першої інстанції визнано недоцільним дослідження доказів по справі, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому було з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена у повному обсязі і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 121 КК України, а саме: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Відповідно ст. 404 КПК України - суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до п.4 ст. 409 КПК України - підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. 413 КПК України - неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У відповідності до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення ухвалюється іменем України, завдяки чому воно сприймається як воля держави, а вирок, зокрема, визнається засудженим як правова оцінка державою його діяння.
Згідно приписам ст. 3 Конституції України: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку колегії суддів, яка погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого, покарання обвинуваченому за ч.1 ст.121 КК України призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, отже вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання, є незаконним, а тому, у цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п.1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого, що в даному випадку також судом не дотримано, адже судове рішення не містить оцінки думки потерпілого щодо міри призначеного обвинуваченому покарання.

Суд залишив поза увагою та не проаналізував характеру й обсягу допущених обвинуваченим грубих порушень, що спричинило умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та посягнуло на найвищу соціальну цінність в державі - здоров`я людини.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом ОСОБА_7 з урахуванням всіх обставин, повинно бути призначено з позбавленням останнього волу без застосування ст.75 КК України, а тому апеляція потерпілого підлагає задоволенню, а вирок скасуванню в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414,420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 19 липня 2022 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання в порядку виконання даного вироку суду.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги, безпосередньо до касаційного суду.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3