ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/596/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/192/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.289, ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю
секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника
потерпілої ОСОБА_9
представника ГУНП
в Тернопільській області ОСОБА_10
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року.

Даним вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бриків, Шумського району, Тернопільської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, безробітного, раніше не судимого,
визнано винуватим та засуджено
- за ч.1 ст.289 КК України - у виді 3 (трьох ) років позбавлення волі;
- за ч.1 ст.286 КК України - у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 3 (три) роки;
- за ч.1 ст.135 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 визначено у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 3 (три) роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, залишено без розгляду.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком суду, 23 серпня 2020 року у вечірній час (точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , а фактично проживає в АДРЕСА_1 , перебуваючи на посаді заступника начальника Шумського відділення поліції Кременецького відділу поліції ГУНП в Тернопільській області і знаходячись у відпустці, забрав після проведення ремонтних робіт технічно справний службовий автомобіль «ВАЗ-212140» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, червоного кольору, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданого 18.01.2017 року центром 6141, належить Головному управлінню Національної поліції України в Тернопільській області і, який за ним закріплений наказом начальника Шумського відділення поліції Кременецького відділу поліції ГУНП в Тернопільській області №10 від 13 січня 2020 року, зі станції технічного обслуговування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташована в с. Бриків, по вул. Українська, 9, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області та, в подальшому, приїхав на ньому до території господарства, в якому проживає, за адресою АДРЕСА_1 , де залишив службовий транспортний засіб. При цьому, ключі від автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 забрав із собою до житлового будинку, однак залишив даний автомобіль відчинений, надалі пішов до житлового будинку, в якому проживає і біля 22 год. 00 хв. ліг спати та належне зберігання службового автомобіля, в подальшому, не контролював.
В період часу між 22 год. 00 хв. 23 серпня 2020 року до 02 год. 30 хв. 24 серпня 2020 року (точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) у сина ОСОБА_12 - ОСОБА_7 , який ніколи не проходив службу в органах Національної поліції України і, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився на території господарства, в якому проживає спільно з своєю сім`єю, за адресою АДРЕСА_1 , виник злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме службовим автомобілем Національної поліції України «ВАЗ-212140» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, червоного кольору, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить Головному управлінню Національної поліції України Тернопільської області, який знаходився у незачиненому стані на території вказаного господарства.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , не маючи дозволу на право керування, всупереч волі власника, скориставшись тим, що його батько ОСОБА_12 , в цей час спав у житловому будинку і не контролював належне зберігання службового автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 на території господарства, незаконно заволодів вказаним автомобілем і зайнявши місце його водія, шляхом замикання електричних проводів замка запалювання автомобіля, запустив двигун транспортного засобу та, отримавши реальну можливість керувати автомобілем «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 , вартістю 119 270 грн. 00 коп. (сто дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят грн. 00 коп.), без дозволу представника власника ОСОБА_12 , чи іншої належно уповноваженої особи ГУНП в Тернопільській області на такі дії, розпочав рух на ньому в межах с. Бриків, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, розуміючи протиправність своїх дій, зокрема те, що він як особа, яка не має посвідчення водія та не проходить службу в органах Національної поліції України, взагалі не мав права керувати службовим автомобілем Національної поліції України «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 , чим грубо порушив вимоги ч.2 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року №848 «Про впорядкування використання легкових автомобілів бюджетними установами та організаціями», а також вимоги п.2 розділу III «Використання транспортних засобів» Наказу МВС України від 07 вересня 2017 року №757 «Про затвердження Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України», так як використання транспортних засобів для виконання функцій, не пов`язаних із службовою діяльністю органів поліції, всупереч їх цільовому призначенню, штатній групі (підгрупі), у власних цілях, в інтересах сторонніх юридичних і фізичних осіб, а також понад установлені норми експлуатації заборонено.
Продовжуючи свою злочину діяльність 24 серпня 2020 року близько 02 год. 30 хв., водій ОСОБА_7 грубо порушуючи вимоги пунктів 2.1 (а, б, ґ), 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі ПДР України), а також вимог, які наведенні у абзацах 1,4 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі ЗУ «Про дорожній рух»), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взагалі не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб, полісу (сертифікату) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керував технічно справним службовим автомобілем Національної поліції України - «ВАЗ-212140» реєстраційний номер НОМЕР_1 та з одним пасажиром рухався по вул. Українська, с. Бриків, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, у напрямку від центру даного населеного пункту до м. Шумськ, Кременецького району, Тернопільської області.
Рухаючись смугою руху вказаного напрямку, із швидкістю біля 60 км/год., тобто швидкістю, яка перевищувала дозволену на даній ділянці автодороги в межах населеного пункту - с.Бриків, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, водій ОСОБА_7 , зокрема і під дією вжитих алкогольних напоїв, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, не обрав безпечної та дозволеної на даній ділянці автодороги швидкості руху, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.1, 12.4 ПДР України, а також вимоги, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 ЗУ «Про дорожній рух», які зобов`язували його рухатися у населеному пункті, із безпечною та дозволеною швидкістю руху, не більше 50 км/год і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Наближаючись до господарства №9, вул. Української, с. Бриків, водій ОСОБА_7 , у час коли назустріч йому в межах правого узбіччя вул. Української, с.Бриків, рухалася пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 , яка поверталася додому та під час руху тримала у правій руці мобільний телефон із увімкненим ліхтариком, яким освітлювала дорогу перед собою, яку водій мав об`єктивну можливість завчасно виявити, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у конкретних дорожніх умовах, обстановці та допустив зміну напрямку руху керованого автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 праворуч і, в подальшому, виїхав цим автомобілем, в стані заносу, на конструктивно виділений елемент автомобільної дороги, який не призначений для руху транспортних засобів - праве узбіччя, при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим грубо порушив вимоги пунктів 1.10 (в частині визначення поняття «узбіччя» і виконання його вимог), 10.1, 11.14 ПДР України.
Своїми діями, які не відповідали вищевказаним вимогам пунктів Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_7 , виїхавши за межі проїзної частини дороги, а саме на праве узбіччя, не забезпечив безпеку дорожнього руху та як наслідок допустив наїзд правою задньою боковою частиною автомобіля «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 , а саме задньою правою боковиною, на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалася йому назустріч по траєкторії, яка проходила в межах правого узбіччя автодороги, паралельно до країв проїзної частини дороги.
Внаслідок наїзду автомобілем «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 потерпіла ОСОБА_11 , впала на праве узбіччя та отримала тілесні ушкодження у вигляді: травми правого колінного суглоба у вигляді закритого імпресійного (втисненого) перелому зовнішнього виростка великогомілкової кістки, накопичення крові в його порожнині та набряк м`яких тканин ділянки суглоба, забиття м`яких тканин носа у вигляді набряку і саден, забиття м`яких тканин лівої вушної раковини у вигляді набряку, травматичної екстракції (видалення) верхніх першого лівого і 1-2-го правих зубів та скол емалі 2-го та 3-го верхніх лівих зубів, перелому альвеолярного відростка верхньої щелепи на їх рівні, «забій верхньої губи з розсіченням», численні садна обличчя та в ділянці верхньої і нижньої губ, які не супроводжувались загрозливими для життя явищами, тобто не були небезпечними для життя та у своєму клінічному перебігу призвели до тривалого (більш як 21 день) розладу здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості - п.п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995).
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «узбіччя», і виконання їх вимог), 2.1 (а, б, ґ), 2.9 (а), 2.3 (б, д), 10.1, 11.14, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, а також вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 та абзацах 1, 4 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух», перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди із зазначеними наслідками водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, тобто його протиправними діями були спричиненні тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_11 і він такими діями поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, а остання внаслідок наїзду автомобілем «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 впала на узбіччя автодороги, у зв`язку з чим перебувала в безпорадному стані, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, тобто діючи умисно та нехтуючи моральними і правовими нормами, завідомо залишив потерпілу ОСОБА_11 без допомоги, маючи при цьому реальну можливість надати таку допомогу і з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, в порушення вимог п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) Правил дорожнього руху України, а також вимог, які наведенні у абзаці 5 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, негайно не зупинив транспортний засіб і не залишався на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР України, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілій, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості не вжив зазначених заходів та не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілу до закладу охорони здоров`я, у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 ПДР України, не відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, у лікувальному закладі не повідомив своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і не повернувся на місце пригоди, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції та не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, а втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі «ВАЗ-212140» р.н. НОМЕР_1 і поїхав до господарства за місцем проживання, де його залишив.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить частково скасувати вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року та ухвалити новий вирок, яким його визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі, визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі та на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання визначити йому у виді 3 (трьох) років обмеження волі і на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік, з покладенням обов`язків передбачених ч.1 ст.76 КК України, а кримінальне провадження про його обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що в момент заподіяння тілесні ушкодження не були небезпечними для життя потерпілої ОСОБА_11 , відтак у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.
Вказує, що обґрунтовуючи наявність обтяжуючої обставини у вигляді керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння районний суд послався виключно на покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ..
На думку апелянта, факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння має бути визначений за результатами судової токсикологічної експертизи, результатами дослідження біологічних взірців крові (сечі) або у спосіб визначений Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року.
Вважає, що одні лише покази свідків, які по своїй суті являються припущеннями, не можуть бути достатніми доказами його перебування у стані алкогольного сп`яніння в момент дорожньо-транспортної пригоди та, як наслідок, не може бути визнано судом обставиною, що обтяжує покарання.
Звертає увагу на те, що призначення йому судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки є помилковим та підлягає виключенню з вироку суду.
Вказує, що він в повному обсязі визнавав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.289, ч.1 ст.286 КК України та глибоко переживав за наслідки, які настали.
Посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження містяться докази часткового, але добровільного відшкодування шкоди потерпілій, з урахуванням його реального матеріального стану, оскільки він не має грошових заощаджень.
Стверджує, що глибоко усвідомив вчинене правопорушення та його наслідки, щиро розкаявся у вчиненому, неодноразово просив пробачення в потерпілої та критично ставиться до скоєного.
Вважає, що судом не враховано таких пом`якшуючих обставин як визнання вини у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.289 КК України та часткове відшкодування шкоди потерпілій.
Наголошує на тому, що судом першої інстанції не враховано відсутності будь-яких претензій з боку потерпілого ГУНП в Тернопільській області щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
Звертає увагу на те, що вчинене ним кримінальне правопорушення, кваліфіковане за ч.1 ст.286 КК України, відноситься до кримінальних правопорушень непрямого умислу в розумінні ч.3 ст.24 КК України, а таке, що вчинене з необережності.
Вважає, що суд при призначенні покарання неналежно оцінив підстави які обґрунтовують можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Посилається на те, що суд першої інстанції не у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, пом`якшуючі вину обставини, відсутність обтяжуючих обставин, оскільки перебування у стані алкогольного сп`яніння не доводиться належними доказами, внаслідок чого призначив покарання, яке є надто суворим.
Заслухавши суддю доповідача, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , в судових дебатах його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , який заперечив апеляційну скаргу обвинуваченого, вважає вирок обґрунтованим, просить його залишити без змін, в судових дебатах представника ГУНП в Тернопільській області, який поклався при визначенні покарання обвинуваченому на думку суду, прокурора, який вважає, що суд помилково застосував до обвинуваченого позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки останньому посвідчення водія не видавалося, тому просить виключити з вироку суду додаткове покарання застосоване до обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 289, ч.1 ст. 286 КК України, за які його засуджено та кваліфікація його дій відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Щодо посилання апелянта на відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, вказуючи, що, на його думку, потерпіла не була у небезпечному для життя стані, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Суспільна небезпечність цього злочину полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього. Небезпека такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася у такому стані.
Злочин вважається закінченим з моменту ненадання допомоги (залишення в небезпеці) незалежно від того, чи настали тяжкі наслідки, чи ні.
Як встановлено в суді першої інстанції та не заперечує обвинувачений, потерпіла ОСОБА_11 , рухалася узбіччям назустріч руху водія ОСОБА_7 , який в порушення вимог пунктів 1.10 (в частині визначення поняття узбіччя, і виконання його вимог), 10.1, 11.14 ПДР України, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав за межі проїзної частини дороги - праве узбіччя та допустив наїзд автомобілем на ОСОБА_11 і після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, не надавши потерпілій жодної допомоги, втік з місця ДТП.
Внаслідок наїзду, відповідно до висновку експерта Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи №409 від 19.05.2021 року, потерпіла отримала тілесні ушкодження у вигляді: травми правого колінного суглоба у вигляді закритого імпресійного (втисненого) перелому зовнішнього виростка великогомілкової кістки, накопичення крові в його порожнині та набряк м`яких тканин ділянки суглоба, забиття м`яких тканин носа у вигляді набряку і саден, забиття м`яких тканин лівої вушної раковини у вигляді набряку, травматичної екстракції (видалення) верхніх першого лівого і 1-2-го правих зубів та скол емалі 2-го та 3-го верхніх лівих зубів, перелому альвеолярного відростка верхньої щелепи на їх рівні, «забій верхньої губи з розсіченням», численні садна обличчя та в ділянці верхньої і нижньої губ, які не супроводжувались загрозливими для життя явищами, тобто не були небезпечними для життя та у своєму клінічному перебігу призвели до тривалого (більш як 21 день) розладу здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості.
Відповідно до показів потерпілої, отримавши тілесні ушкодження, намагалася доповзти до телефону подзвонити рідним та надійшла ОСОБА_15 і з її допомогою дійшла до її будинку, викликали швидку допомогу. В подальшому, в медичному закладі її було прооперовано.
Як ствердила свідок ОСОБА_15 , проживає в будинку неподалік дороги. 24 серпня 2020 року, в нічну пору доби, близько 02 год. прокинулася від звуку автомобільних гальм та крику. Коли вийшла на вулицю, бачила за парканом, в темноті світився ліхтарик, запитала чи є хто живий, окликнулась ОСОБА_11 , яка сказала, що її збив автомобіль. Свідок вказала, що потерпіла стояла, тримаючись за паркан, вона допомогла їй зайти на подвір`я, викликали швидку допомогу та потерпілу було госпіталізовано у лікарню.
Як з`ясував суд, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої спричинено потерпілій тілесні ушкодження, обвинувачений не вчинив жодних дій, які б могли відвернути шкідливі наслідки, тобто надати їй необхідну допомогу чи викликати лікарів, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не чекав на прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а втік з місця пригоди.
За таких обставин, суд дійшов правильних висновків, що обвинувачений, спричинивши потерпілій джерелом підвищеної небезпеки тілесні ушкодження, будучи причетним до події, через яку потерпіла опинилася у такому стані, безумовно своїми протиправними діями поставив потерпілу в небезпечний для життя стан та яка внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги, була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, тому правомірно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 135 КК України.
Аналізуючи вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і призначення надто суворого покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому суд, відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що воно має бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.
Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчинених діянь, конкретні обставини провадження, особу винного, який, будучи 28.02.2020 року Шумським районним судом притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, 01.02.2020 року постановою поліції №1 (м.Шумськ) Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керувати таким транспортним засобом), вчинив 24.08.2020 року умисні та необережний нетяжкі злочини, наслідки яких спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень та залишення потерпілої без допомоги в небезпечному для життя стані, характер та мотиви вчинених порушень, його поведінку до та після вчинення злочинів, не відшкодування потерпілій завданої шкоди, думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому найсуворіше покарання, врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання: часткове визнання вини, те, що позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності та за наявності обтяжуючої обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статтей обвинувачення і застосував правила сукупності злочинів, вмотивувавши прийняте рішення.
Наведені апелянтом доводи, в тому числі щодо вчинення ним нетяжких та необережного злочину і наявність пом`якшуючих обставин, не дають підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України з наступних підстав.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Під час обрання форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому з огляду на положення ст.75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що під час призначення низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Суд першої інстанції вірно врахував, що обвинувачений, будучи 28.02.2020 року Шумським районним судом притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, 01.02.2020 року постановою поліції №1 (м.Шумськ) Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керувати таким транспортним засобом), вчинив 24.08.2020 року умисні та необережний нетяжкі злочини, наслідки яких спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, залишивши потерпілу без допомоги в небезпечному для життя стані.
Таким чином, з урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, а також пом`якшуючих обставин, на які апелянт посилається в своїй скарзі, враховуючи думку потерпілої ОСОБА_11 , яка не підтримувала позицію щодо застосування до обвинуваченого статті 75 КК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.
При цьому, не заслуговують на увагу доводи апелянта, що покази свідків не можуть бути достатніми доказами його перебування у стані алкогольного сп`яніння в момент дорожньо-транспортної пригоди, а такий стан має бути визначений за результатами токсикологічної експертизи, результатами дослідження біологічних взірців крові (сечі) або у спосіб визначений Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року з огляду на наступне.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках- на потерпілого.
Відповідно до ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке, в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_7 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції послався на показання свідків, які, будучи попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, чітко зазначили: ОСОБА_13 , що ОСОБА_7 не був тверезий, про що свідчила його нечітка мова та запах алкоголю, а ОСОБА_14 вказав, що ОСОБА_7 був нетверезий, бачив як він впав та потім піднявся.
Окрім цього, як ствердила потерпіла ОСОБА_11 , перебуваючи у лікувальному закладі після ДТП, до неї телефонував обвинувачений та в розмові зазначив, що наїхав на неї, бо був дуже п`яний і мало що пам`ятає.
Підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань свідків та потерпілої у місцевого суду не було, з чим погоджується і колегія суддів.
Оцінивши показання свідків та потерпілої в цій частині, відповідно до ст. 94 КПК, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину у стані алкогольного сп`яніння і правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує його покарання.
Оскільки норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів, то такі обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.
Тому доводи обвинуваченого про те, що факт перебування його у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновків відповідного експерта, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.
Разом з тим, доводи апелянта щодо помилкового призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів заслуговують на увагу відповідно до наступного.
Статтею 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права керувати транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що за інформацією Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області у Єдиному державному реєстрі відсутня інформація про отримання ОСОБА_7 посвідчення водія, як передбачено ст. 15 Законом України Про дорожній рух та п.2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340.
За таких обставин, призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки є помилковим та підлягає виключенню з судового рішення.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 - змінити.
В порядку ст.404 КПК України виключити з вироку Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року рішення про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді