Провадження № 1-кп/761/1493/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 120 181 001 000 108 95 від 11.10.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Рішенням суду від 24.07.2019 продовжений строк тримання обвинувачених під вартою, однак завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не виявилось можливим через його складність.
У зв`язку з цим судом відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України поставлено на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор просила продовжити строк застосованого запобіжного заходу, оскільки, на її думку, існує значна ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що їм загрожує у разі визнання їх винними в інкримінованих діях.

Крім того, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 можуть здійснити незаконний вплив на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вважали зазначені прокурором ризики необґрунтованими, наполягали на відсутності підстав для продовження строку тримання їх під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 також просив суд застосувати до нього заходи безпеки та забезпечити йому медичне обстеження, оскільки працівниками СІЗО до нього застосовуються не процесуальні заходи впливу та фізичне насильство.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_5 підтримали думку своїх підзахисних, тому просили у продовженні строку дії застосованого до вказаних обвинувачених запобіжного заходу відмовити та застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під вартою.

Захисник ОСОБА_5 також просив задовольнити клопотання його підзахисного щодо забезпечення медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 .

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 підтримали думку зазначених захисників.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_11 просили суд змінити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 запобіжний захід на більш м`який.

Суд, заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, у силу статті 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями.

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.

Відповідно до п. 1(с) ст. 5 Конвенції позбавлення свободи особи може бути виправданим, «якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення».

Як визначено ч. 5 ст. 9 КПК, національне кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.
До цих підстав серед іншого віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.
Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи.
Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, його моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування.
Небезпека того, що обвинувачений буде чинити перешкоди належному проведенню судового процесу, має підкріплюватися фактичними доказами.
Згідно з практикою ЄСПЛ серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Тривале тримання під вартою може бути виправдане тоді, коли є певні ознаки існування суспільного інтересу, який, попри презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком слід вважати ймовірність настання певної події, що ставиться у залежність від інших чинників.

У кримінальному провадженні ризиком є небезпека того, що обвинувачений може вдатися до поведінки, яка буде створювати перешкоду судовому розгляду або ж загрозу суспільству.

Отже, суд, оцінивши вірогідність такої поведінки обвинувачених, має зробити висновок щодо значного ступеню небезпеки позапроцесуальних дій цих осіб.

Надаючи оцінку реальності існування ризику того, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 переховуватимуться від суду, суд бере до уваги, що ймовірність такої поведінки обвинувачених є достатньо високою.

На користь існування вказаного ризику слід віднести відсутність у обвинувачених достатніх вагомих стримуючих чинників, які б мінімізували ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

На теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду, не наведені.

Крім того, суд відповідно до ст. 178 КПК враховує суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину.

Суд також виходить з того, що інкриміноване обвинуваченим кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, враховуює практику Європейського суду з прав людини, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки судовий розгляд перебуває на початковій стадії, у зв`язку з цим залишається недослідженим значний масив доказів, у тому числі не допитані свідки, потерпілі.

За наслідками встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст.194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

Вирішуючи клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про застосування до нього заходів безпеки у зв`язку з застосуванням до нього насильства під час перебування у СІЗО, суд приймає до уваги, що обвинуваченим не наведено об`єктивних даних, що підтверджують обґрунтованість вказаного клопотання та наявність небезпеки його здоров`ю та життю.
Розглядаючи клопотання ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_7 щодо забезпечення службовими особами ДУ «Київський слідчий ізолятор» обвинуваченим належної медичної допомоги, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення» на адміністрацію місць попереднього ув`язнення покладається обов`язок забезпечити особам, взятим під варту, медичне обслуговування.

У силу п. 2.3 Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (затв. наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 № 239/5/104) медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я.

Крім того, вказаним Порядком визначено, що у випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Враховуючи викладене та наведені обвинуваченими доводи, суд вважає за необхідне з метою забезпечення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 отримання належної медичної допомоги, зобов`язати начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» вжити заходів щодо її надання обвинуваченому.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 181, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про застосування до нього заходів безпеки відмовити.
Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 16 листопада 2019 року включно.

Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 16 листопада 2019 року включно.

Зобов`язати начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» забезпечити медичне обстеження обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з метою виявлення тілесних ушкоджень та у разі виявлення потреби, надати необхідну медичну допомогу.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва упродовж семи днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1