ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року
м. Київ

справа № 697/2272/14-к

провадження № 51 - 7 км 17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
виправданого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 червня 2021 року стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалоюКиївського апеляційного суду від 18 червня 2021 року, ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано через недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 01 вересня 2012 року приблизно о 16.10, керуючи мотоциклом «Урал» та рухаючись на вул. Героїв Дніпра у м. Каневі Черкаської області, порушив пункти 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем «Деу Нексіа», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, упереджено підійшов до оцінки доказів сторони обвинувачення, свої висновки про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину побудував на неналежно перевірених доказах, які безпідставно були визнані недопустимими, й врахував лише доводи сторони захисту, що призвело до безпідставного виправдання обвинуваченого. Крім того, вказує на невідображення у судовому рішенні показань експерта та невиконання судом апеляційної інстанції вказівок суду касаційної інстанції в частині надання оцінки висновку експерта № 000144/1 від 10 січня 2013 року. Зазначає про те, що суд апеляційної інстанції формально підійшов до розгляду апеляційної скарги прокурора, належним чином не перевірив і не спростував викладених у ній доводів та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Від захисника ОСОБА_6 надійшли заперечення, в яких він просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 , виправданий ОСОБА_7 і потерпілий ОСОБА_8 заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора та просили залишити без зміни оскаржувані судові рішення.

Прокурор підтримав касаційну скаргу частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Вимогами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні й достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПКУкраїни передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України визначено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.

Зважаючи на приписи ст. 419 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, й дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив усунути неповноту чи однобічність судового слідства суду першої інстанції і постановити законне й обґрунтоване рішення.

Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону при перегляді вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора не дотримався.

Так, суд першої інстанції за результатом розгляду кримінального провадження дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували та доводили вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із виправдувальним вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій із наведенням відповідних обґрунтувань просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки й звільнити від його відбування на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до необґрунтованого виправдання обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.

Суд апеляційної інстанції залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2017 року без змін.

При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про визнання доказів: недопустимим - протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 01 вересня 2012 року та схему до нього; неналежними - протоколу відтворення обстановки та обставин події від 15 жовтня 2012 року за участю понятих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 , протоколу відтворення обстановки та обставин події від 15 жовтня 2012 року за участю понятого ОСОБА_10 та підозрюваного ОСОБА_9 , висновків експертів № 4/335 від 19 листопада 2012 року, № 4/192 від 12 липня 2013 року, № 640/14-23 від 02 червня 2014 року, № 8306 від 13 жовтня 2015 року, № 12-1-56/57 від 29 листопада 2016 року; та такими, що складені з порушенням вимог КПК України 1960 року - протоколу огляду та перевірки технічного стану транспортних засобів від 01 вересня 2012 року, постанов слідчого про призначення комісійної експертизи від 20 травня 2013 року, судово-технічної експертизи від 22 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Допустимим визнається доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 1 ст. 86 КПК України). Критерії недопустимості доказів визначені у статтях 87, 88 КПК України.

Колегія суддів уважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій про неналежність указаних доказів такими, що не відповідають вимогам КПК України, оскільки зазначені протоколи відтворення обстановки та обставин події від 15 жовтня 2012 року та висновки експертів № 4/335 від 19 листопада 2012 року, № 4/192 від 12 липня 2013 року, № 640/14-23 від 02 червня 2014 року, № 8306 від 13 жовтня 2015 року, № 12-1-56/57 від 29 листопада 2016 року складені в межах даного кримінального провадження та мають для нього значення. Більш того, вони важливі для встановлення обставин кримінального провадження, визнання їхньої достовірності чи недостовірності.
Водночас суди першої та апеляційної інстанцій, зробивши помилковий висновок про неналежність указаних доказів, не проаналізували їх з точки зору їхньої допустимості (статті 86 - 87 КПК України) та достовірності (ст. 94 КПК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з визнанням недопустимим доказом протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 01 вересня 2012 року, не врахував позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 22 січня 2019 року, про те, що відсутність у протоколі підпису спеціаліста та наявність інших недоліків не тягнуть за собою недопустимості цього доказу й мають оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами у справі з погляду достовірності цього доказу і його здатності довести обставини, на доведення яких він надається.

Також суд апеляційної інстанції не проаналізував висновок експерта № 000144/1 від 10 січня 2013 року та всупереч постанові Верховного Суду не дав йому належної оцінки, так само як і показанням експерта ОСОБА_12 , допитаного під час апеляційного провадження.

Наведене свідчить про те, що ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити усі доводи, наведені в апеляційній скарзі, й ухвалити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
При цьому колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції в даному кримінальному провадженні має достатні процесуальні можливості для перевірки доводів прокурора, тому його касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 18 червня 2021 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3