У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання за хворобою.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.12.2017 р., яким він визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України остаточно, за сукупністю злочинів, до позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць з конфіскацією 1/2 частини належного йому майна, з позбавленням спеціального звання «лейтенант поліції» за хворобою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву про звільнення від покарання у зв`язку з хворобою.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що потягло за собою не повне з`ясування ycix обставин справи.
Звертає увагу суду на те, що з раннього дитинства він хворіє на бронхіт, та останнім часом його фізичний стан лише погіршувався, у зв`язку з чим він вимушений був регулярно звертатися за медичною допомогою, а в період цвітіння амброзії та соняшнику він постійно відчуває підвищення температури та посилення дихання.
Порушення кримінальної справи відносно нього призвело до критичного погіршення стану здоров`я. Внаслідок постійних нервових зривів він дуже часто викликав швидку допомогу для того, щоб йому надали невідкладну медичну допомогу.
Перебування у СIЗО також перешкоджало йому проходити необхідне обстеження та лікування, у зв`язку з чим його хвороби постійно прогресували та він змушений був неодноразово проходити курс стаціонарного лікування для ix призупинення, але повністю вилікувати не виявлялось можливим у зв`язку з тим, що хвороби дуже тяжкі та потребують довготривалого перебування на стаціонарному лікуванні.
Відтак, на сьогоднішній день, у нього дуже тяжкі хвороби, а тому, відбування покарання у виді позбавлення волі призведе до тяжких наслідків та сильного погіршення його здоров`я, адже йому потрібен довготривалий курс лікування в умовах стаціонару.
Окрім наведеного, звертає увагу суду на те, що з моменту винесення вироку він не намагався якимось чином уникнути покарання, в період медичного обстеження та лікування поводився належним чином, не ухилявся від процесу лікування, визначений йому запобіжний захід жодного разу не порушував за весь період розгляду кримінальної справи відносно нього.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

25.04.2018 р. ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою, у якій просив звільнити його від покарання, призначеного йому вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.12.2017 р. У заяві вказував, що страждає на низку хвороб органів дихання, з огляду на що, за станом свого здоров`я, не може відбувати покарання у вигляді позбавлення волі.
З матеріалів провадження та особової справи засудженого встановлено, що вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.12.2017 р. ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, йому призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць з конфіскацією 1/2 частини належного майна та з позбавленням спеціального звання «лейтенант поліції».
25.04.2018 р. засуджений звернувся до суду із заявою про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. На підтвердження наявності підстав для такого звільнення надав Постанову № 177 від 11.05.2018 р. ЛКК Комунального закладу «Миколаївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», у якому констатувалась наявність в нього низки захворювань, зокрема броніхальної астми ІІІ ст. персистеруючої середньої тяжкості в стадії нестійкої ремісії, легеневої недостатності ІІ-ІІІ ст., симптоматичного еротроцитозу, метаболічного синдрому з нейроендокринним ожирінням, вазомоторного риніту.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10.09.2020 р. встановлено, що цей висновок не є висновком про медичний стан засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.
Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції встановив, що надані засудженим та його захисником медичні документи поза розумним сумнівом доводять, що хвороба, про наявність якої засуджений зазначає у своєму клопотанні, виникла в нього до вчинення ним злочину (у дитинстві). Водночас, засуджений покарання не відбував взагалі, отже підстави стверджувати, що стан його здоров`я погіршився під час відбуття покарання відсутні.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 не є особою, яка на теперішній час може бути звільненою від відбуття покарання в порядку ст. 84 КК України, а стан його здоров`я мав враховуватись під час призначення йому покарання у вироку суду.
Окрім наведеного, суд першої інстанції зауважив, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_8 не може бути доправленим до закладів охорони здоров`я ДКВС, а тому висновки ЛКК, що надані закладами охорони здоров`я комунальної власності не є та не можуть бути підставами для його звільнення від покарання в порядку ч. 2 ст. 84 КК України, незалежно від змісту таких висновків. Надані суду висновки лікарських комісій, які, до речі, не створювались у порядку, що передбачений ч. 3 розділу VI Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, не містять висновку про можливість передачі до суду матеріалів для вирішення питання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання. Відсутність же такого висновку сама по собі унеможливлює вирішення такого питання судом.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 152 КВК України, серед інших підстав для звільнення від відбування строку покарання, призначеного вироком суду є хвороба.
Положеннями ст. 84 КК України передбачено, що особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.
Згідно роз`яснень, викладених у п. п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» № 8 від 28.09.1973 р., при вирішенні питання про звільнення від відбуття покарання через хворобу суди мають забезпечити індивідуальний підхід до кожного засудженого.
Факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання. Звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Це стосується й тих осіб, які захворіли до засудження, але під час відбуття покарання їхня хвороба внаслідок прогресування набула характеру, зазначеного в Переліку захворювань.
Вирішуючи питання про звільнення від подальшого відбуття покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, крім осіб, які захворіли на хронічну душевну хворобу, суд має виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, а також інші обставини.
Перелік захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, визначений Додатком № 12 до Наказу Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі».
При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 154 КВК України, подання про звільнення від відбування покарання внаслідок іншої тяжкої хвороби подається до суду начальником органу або установи виконання покарань. Одночасно з поданням до суду надсилаються висновок лікарської комісії й особова справа засудженого. У поданні вказуються дані, які характеризують поведінку засудженого під час відбування покарання.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що для вирішення судом питання про звільнення від відбування покарання засудженого, який захворів на тяжку хворобу, суду мають бути представлені, зокрема, особова справа засудженого та висновок лікарсько-консультативної комісії про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, за відповідною формою.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 засуджений Центральним районним судом м. Миколаєва 11.12.2017 р. за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць з конфіскацією 1/2 частини належного майна та з позбавленням спеціального звання «лейтенант поліції».
Постановою ЛКК Комунального закладу «Миколаївський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 177 від 11.05.2018 р., у ОСОБА_5 встановлено наступний діагноз: броніхальна астма ІІІ ст. персистеруючої середньої тяжкості в стадії нестійкої ремісії, легенева недостатність ІІ-ІІІ ст., симптоматичний еротроцитоз, метаболічний синдром з нейроендокринним ожирінням, вазомоторний риніт.
Згідно довідки до акта огляду ОСОБА_5 медико-соціальною експертною комісією № 446916 від 22.11.2021 р., ОСОБА_5 протягом періоду з 17.11.2021 р. по 22.11.2021 р. оглядався МСЕК повторно та йому була підтверджена ІІІ група інвалідності на строк до 01.12.2024 р. Водночас констатується, що засуджений є інвалідом з дитинства та йому доступна легка праця в сприятливих умовах (сидяча). Рекомендованими заходами щодо відновлення працездатності визначаються стаціонарне лікування за необхідністю, лікування в алерголога, сімейного лікаря, травматолога.
Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда № 804 від 22.11.2021 р., ОСОБА_5 доступна праця з урахуванням освіти та професії; також може виконувати легку адміністративно-господарську працю в сприятливих умовах (без виробничих шкідливостей) та тривалого перебування на ногах.

Враховуючи, що на час звернення ОСОБА_5 до суду першої інстанції із заявою про звільнення від відбування покарання за хворобою, останній покарання у виді позбавлення волі не відбував, а відтак, матеріали справи не містять ані подання адміністрації виправної колонії, де відбуває покарання засуджений ОСОБА_5 , ані висновку спеціальної медичної комісії з приводу наявності у засудженого захворювання, яке перешкоджає відбуванню покарання, ані даних, які б свідчили про те, що під час відбуття покарання хвороба ОСОБА_5 , внаслідок прогресування, набула характеру, зазначеного в переліку захворювань, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надавши їм належну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку, що захворювання засудженого ОСОБА_5 не є підставою для його звільнення від відбування покарання за хворобою.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання за хворобою залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3