Справа №:755/989/21
Провадження №: 1-кп/755/284/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" липня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши в залі суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах власників майна, на яке накладено арешт ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про часткове скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 від 04 жовтня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника власників майна ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и в :
адвокат ОСОБА_10 в інтересах власників майна, на яке накладено арешт ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про часткове скасування арешту майна, а саме грошових коштів у сумі 205 000 грн 00 к .

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 не має жодного відношення до кримінального провадження № 0000143 від 04 жовтня 2019 року, ні підозра, ні обвинувальний акт їй не вручались, як свідок вона не допитувалась. При цьому, вилучені та арештовані грошові кошти, які належать ОСОБА_4 , набуті нею законно, шляхом заощадження заробітної плати та пенсії, а не отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є знаряддям чи способом його вчинення. А тому в подальшому арешті вказаних грошових коштіввідпала потреба, а вони їй необхідні, , оскільки вона залишилась взагалі без коштів. Із вказаних підстав просить задовольнити його клопотання про часткове скасування арешту майна, накладеного ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року.

У судовому засіданні ОСОБА_10 клопотання підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_9 , представник потерпілого ОСОБА_8 заперечували проти задоволення вказаного клопотання.

Захисник ОСОБА_11 та обвинувачений ОСОБА_6 підтримали клопотання і просили його задовольнити.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи та вислухавши учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року у справі № 755/17968/19 задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_12 та накладено арешт на майно, у тому числі на грошові кошти у сумі 205 000 грн 00 к.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів..

У ч. 3 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу..

Речовими доказами, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.

У судовому засіданні встановлено, що постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_13 грошові кошти, арешт яких просить скасувати ОСОБА_10 , визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.

Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку представника власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак суд розглядає клопотання на підставі тих доказів, які суду і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У судовому засіданні встановлено, що з моменту накладення арешту на грошові кошти минуло вже майже два роки, при цьому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000143 від 04 жовтня 2019 року не має жодного процесуального статусу, вона є пенсіонером, а вказані грошові кошти є її заощадженнями, які в умовах воєнного стану, є їй вкрай необхідними. Разом з тим прокурором у судовому засіданні не було доведено необхідність продовження застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

А тому ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року, у межах даного кримінального провадження, як правильна та якою накладено арешт майна, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, суд приходить до висновку, що доводи клопотання про часткове скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 26, 98, 170-174, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
клопотання адвоката ОСОБА_10 в інтересах власників майна, на яке накладено арешт ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про часткове скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000143 від 04 жовтня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України - задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року в справі № 755/17968/19 на грошові кошти у сумі 205 000 грн 00 к.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15 год 00 хв 11 липня 2022 року.
Суддя: ОСОБА_1