Справа №592/7432/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/594/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

12 вересня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/7432/21 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.11.2021 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачена ОСОБА_12 просить скасувати ухвалу суду та застосувати відносно неї запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний час, оскільки на її утриманні перебуває хвора мати та малолітня дитина, що не було належним чином враховано судом при продовженні їй найсуворішого запобіжного заходу. Також вказує на відсутність ризиків, якими прокурор обґрунтував своє клопотання;

- обвинувачений ОСОБА_13 також просить скасувати ухвалу суду та застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний час, оскільки суд не врахував його стан здоров`я, наявність постійного місця проживання.

В провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК, розгляд якого не закінчений.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.11.2021 обвинуваченій ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою до 24:00 02.01.2022, а відносно обвинуваченого ОСОБА_10 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 02.01.2022 та визначено заставу в розмірі 47580 грн з покладенням обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи захисника ОСОБА_11 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_10 , доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення рішення суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Ухваливши рішення щодо продовження обвинуваченій ОСОБА_9 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, оскільки при вирішенні зазначеного питання у повній мірі дотримався вимог ст. 176, 177, 183, 194, 197 і 331 КПК, а саме з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість як обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і його проводження, зокрема те, що судове провадження перебуває на розгляді, заявлені прокурором ризики відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують та не зменшились і можуть негативно вплинути на хід судового розгляду кримінального провадження у разі застосування до обвинувачених інших запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 331 КПК, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців; до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу, а згідно ч. 2 КПК завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, а ОСОБА_10 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого їм обвинувачення, правильності кваліфікації їхніх дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинувачених для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Зокрема, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинувачених осіб (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене, існують реальні ризики того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належного виконання останніми покладених на них процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачені ОСОБА_9 і ОСОБА_10 можуть ухилитися від суду, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 можуть переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на розмір та вид майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, а також фактичних обставини їх вчинення.

Ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує. При цьому колегія суддів ураховує і той факт, що в країні у зв`язку з військовою агресією з боку рф оголошено воєнний стан і частина території країни не контролюється урядом України.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційних скарг обвинувачених про те, що посилання сторони обвинувачення на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК, є недоведеним, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків не є тими безумовними обставинами, що унеможливлюють тримання їх під вартою, і враховуються колегією суддів у сукупності з іншими наведеними вище обставинами кримінального провадження.

Твердження обвинувачених про необхідність застосування до них запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване, матеріали кримінального провадження об`єктивно свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам, які є реальними і продовжують існувати.

Вирішуючи питання про ув`язнення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно; вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення; продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.11.2021 відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін, а їх апеляційні скарги на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4