Справа №203/2146/22
Провадження №1-кс/0203/1648/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність старшого слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000024,

у с т а н о в и в:

1. 21 червня 2022 року потерпілий через представника звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність старшого слідчого третього СВ (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000024 (а.с.а.с. 1, 2, 4).

2. Потерпілий, його представник до суду не з`явилися, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності.
3. Слідчий до суду також не з`явився, надав матеріали кримінального провадження.

4. Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов висновку про те, що вона підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

5. Відповідно до частини 3 статті 306 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
6. При цьому норми КПК не визначають порядку розгляду таких скарг у випадках неявки до суду їх ініціаторів.
7. При цьому аналіз другого речення частини 3 статті 306 КПК у логічному зв`язку з рештою зазначеної норми абсолютно свідчить про те, що відсутність у судовому засіданні особи, яка подала скаргу, її захисника, представника є перешкодою для розгляду скарги.
8. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 (далі Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантоване право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у яких вона є стороною.
9. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
10. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, метою яких є недопущення перетворення судового розгляду у безладний процес.
11. Таким чином, ураховуючи небажання потерпілого брати участь у розгляді ініційованої ним же скарги, суд вважає за необхідне залишити її без задоволення )без аналізу правовідносин, що виникли між потерпілим та слідчим).
12. При цьому суд вважає клопотання потерпілого, його представника про розгляд справи за їх відсутності такою, що не має правового значення, оскільки воно прямо суперечить приписам частини 3 статті 306 КПК.

13. Відмовляючи у задоволенні заявленої у справі скарги, суд також вважає за необхідне звернути увагу потерпілого, його представника на недотримання ними принципу добросовісності.
14. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, 06.12.2007).
15. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004).
16. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
17. У цій справі суд вважає за можливе застосувати доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
18. Очевидно, що дії потерпілого, його представника, які звернулися до суду зі скаргою, а згодом попри імперативну норму кримінального процесуального закону просили розглядати її за їх відсутності, суперечать одна одній і містять ознаки недобросовісності.

19. Керуючись статтями 303, 306, 307, 369 372 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

у х в а л и в:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність старшого слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000024 залишити без задоволення.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1