ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2022 року

м. Київ
справа № 724/1704/19

провадження № 51-2874км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 30 березня 2021 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Круглик Хотинського району Чернівецької області, жительки АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 140 Кримінального кодексу України (далі КК).
Обставини справи

1. Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 засуджено за частиною 2 статті 140 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права займатися лікарською діяльністю на строк 1 рік. На підставі статті 75 КК суд звільнив засуджену від призначеного покарання з випробуванням, установивши їй іспитовий строк тривалістю 1 рік.
2. Суд визнав доведеним, що засуджена акушер-гінеколог і завідувачка пологово-гінекологічного відділення Хотинської центральної районної лікарні під час прийняття пологів 25 січня 2017 року в ОСОБА_7 неналежно виконувала свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до встановлених правил лікувального процесу і допустила ряд недоліків, які призвели до загибелі дитини.
3. Апеляційний суд оскарженою ухвалою змінив цей вирок, перекваліфікував дії засудженої із частини 2 статті 140 КК на частину 1 статті 140 цього Кодексу, призначив їй покарання у виді позбавлення права займатися лікувальною діяльністю на строк 3 роки і на підставі пункту 2 частини 1 статті 49 КК суд звільнив її від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вимоги і доводи касаційних скарг

4. Прокурор та потерпіла, посилаючись на пункти 1, 2 частини 2 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
5. Скаржники вважають, що апеляційний суд неправильно застосував частину 1 статті 140 КК, враховуючи обставини цієї справи, оскільки послався на те, що мертвонарожена дитина не є «неповнолітнім» (дитиною) в значенні частини 2 статті 140 КК. Прокурор стверджує, що відповідно до медичних інструкцій та протоколів починаючи з 22 тижня вагітності організм дитини є повністю сформованим і може самостійно перебувати поза утробою матері, а отже, це вже дитина. Закони України охороняють права як малолітніх, так і не народжених дітей, а тому звуження поняття неповнолітнього, згаданого в законі України про кримінальну відповідальність, суто до визначення неповнолітньої особи із Сімейного кодексу є неправильним.
6. Потерпіла зазначає, що внаслідок неналежного надання медичної допомоги засудженою було спричинено смерть дитини, а не плоду, про що йдеться, зокрема, в ряді документів, складених медичними працівниками та експертами за фактом смерті її дитини.
7. Захисник, посилаючись на пункти 1, 2 частини 2 статті 438 КПК, просить Суд скасувати оскаржені вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях засудженої складу кримінального правопорушення.
8. Він стверджує, що в основу обвинувачення покладено докази, які в сукупності не підтверджують її винуватості в скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 140 КК, є в певній мірі припущеннями і повинні трактуватися на користь засудженої, зокрема це висновок комісійної судово-медичної експертизи № 106/107-18. Також у вироку не розкрито, які саме недоліки в наданні медичної допомоги призвели до трагічного наслідку.
Позиції учасників судового провадження
9. Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
10. У судовому засіданні прокурор підтримав доводи касаційних скарг потерпілої та прокурора і заперечив проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.
Оцінка Суду

11. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що в задоволенні касаційних скарг належить відмовити.
Щодо доведеності винуватості

12. Суд не погоджується з доводами сторони захисту, що винуватості засудженої в учиненні злочину не доведено належними доказами.
13. Висновок суду першої інстанції про її винуватість підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до статті 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття рішення.
14. Обґрунтовуючи свій висновок, суд послався, зокрема, на показання потерпілої ОСОБА_7 ; висновок КЕК від 14 березня 2017 року № 4, у якому зазначені недоліки наданої медичної допомоги, серед яких неправильне формування акушерського діагнозу; експертний висновок від 12 березня 2017 року, де зазначено помилки у стаціонарній допомозі, в тому числі неправильне формування акушерського діагнозу, несвоєчасна діагностика аномалій пологової діяльності, а саме клінічно вузького таза, та фактори, які могли вплинути на розвиток ускладнень, тобто несвоєчасну діагностику клінічно вузького таза, який потребував пологового розрішення шляхом кесаревого розтину станом на 22:30 25 січня 2017 року.
15. Також у висновку експерта № 106/107-18 від 30 січня 2019 року вказано, що за показників, виявлених під час огляду роділлі о 22:30, зважаючи на повне відкриття шийки матки та відсутність прогресування в опусканні голівки, розміщеної у площині входу в малий таз із 19 години, не було переглянуто акушерську тактику, що дозволило б уникнути настання тяжких наслідків.
16. Тобто у висновках експертів зазначено, що станом на 22:30 в лікаря, яка вела пологи, було достатньо даних для проведення ургентного кесарського розтину.
17. Суд не має підстав ставити під сумнів висновок судів попередніх інстанцій про те, що неналежне надання медичної допомоги призвело до настання смерті плода.
18. Апеляційний суд провів судовий розгляд з урахуванням вимог кримінального процесуального закону, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, які переважно повторюються в касаційній скарзі. Зміст ухвали не суперечить положенням статті 419 КПК.
Щодо правильності кваліфікації

19. Прокурор та потерпіла в касаційних скаргах стверджують, що дії засудженої належить кваліфікувати за частиною 2 статті 140 КК, оскільки смерть було спричинено дитині, а не плоду. Суд не може погодитись із таким тлумаченням закону України про кримінальну відповідальність.
20. Частиною 2 статті 140 КК передбачено відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому.
21. Суди встановили, що під час оперативного втручання в породіллі було вилучено мертвонароджений плід чоловічої статі.
22. Прокурор і потерпіла, посилаючись на дані досліджень та на терміни, використані у висновках експертів, доводять, що плід після 22 тижнів внутрішньоутробного розвитку є вже людиною для мети застосування КК і має вважатися «неповнолітнім» у значенні частини 2 статті 140 КК.
23. Суд не може погодитися з цими доводами, акцентує на певній невизначеності у вживанні терміна «неповнолітній» у КК і вважає, що в переважній більшості він означає людину, яка не досягла віку 18 років без встановлення нижньої межі віку. Тому Суд не погоджується з апеляційним судом у тому, що значення цього терміна у КК має визначатися з посиланням на визначення Сімейного кодексу України, оскільки за такого тлумачення слід було б вважати, що цілий ряд положень КК, які визначають вчинення злочину проти неповнолітнього як обтяжуючу обставину, не надають такого ж підвищеного захисту особам, яким не виповнилося 14 років.
24. Тим не менше, якщо вважати, що положення частини 2 статті 140 КК терміном «неповнолітній» охоплює людину від народження до 18 років, Суд не може погодитися, що воно стосується періоду до народження.
25. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я. Також інше законодавство України пов`язує початок життя в його правовому значенні з моментом народження. Зміна у тлумаченні моменту початку життя потребувала би фундаментальної зміни положень законодавства в багатьох сферах.
26. Навіть якщо обмежитися кримінальним законодавством, поширення терміна «неповнолітній» на період до народження людини призвело б до істотних змін у тлумаченні положень кримінального закону. Наприклад, за такого тлумачення злочин, який зараз кваліфікується як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило переривання вагітності, має кваліфікуватися як умисне вбивство, якщо вагітність перервалась після строку вагітності, який прокурор пропонує визначити як початок життя. Також це призвело б до кардинальної зміни у тлумаченні статті 134 «Незаконне проведення аборту або стерилізації» й іншого регулювання у сфері штучного переривання вагітності.
27. Суд відзначає тривалі і багатоаспектні дискусії в суспільстві і професійних колах з визначення моменту початку життя, що зумовлює дію відповідного правового захисту права на життя. Однак, як правильно зазначив прокурор, не існує консенсусу з цього питання. Суд не вважає, що вправі вирішувати цю дискусію, яка за своїм характером має бути вирішена законодавцем на підставі оцінки багатьох факторів, включаючи наслідки такої фундаментальної зміни для правової системи держави.
28. Тому Суд відхиляє довід сторони обвинувачення і потерпілої стосовно неправильної кваліфікації дій засудженої.
29. На підставі вищевикладеного Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що мертвонароджений плід не є «неповнолітнім» у значенні частини 2 статті 140 КК і діяння засудженої правильно кваліфіковано за частиною 1 статті 140 КК.
30. Таким чином, Суд не встановив істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, а тому вважає, що касаційні скарги захисника, прокурора та потерпілої належить залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 30 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3