Справа № 201/1933/22
Провадження № 1-кп/201/553/2022

12 травня 2022 року м. Дніпро
В судовому засіданні приймали участь:
прокурор ОСОБА_4
обвинувачений ОСОБА_3
захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
представник потерпілих адвокат ОСОБА_10
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться вищевказане кримінальне провадження.
Ухвалою від 15.03.2022 року строк запобіжного заходу ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою продовжено до 13.05.2022 року включно.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Таким чином, на виконання вимог вказаної частини ст. 331 КПК України на обговорення учасників судового провадження поставлено питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Прокурор подав письмове клопотання про продовження ОСОБА_3 строку тримання під вартою, посилаючись на існування ризиків, які передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, незаконний вплив на потерпілих і свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.
Обвинувачений та його захисники проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою заперечили посилаючись на те, що ризики, зазначені прокурором, не обґрунтовані та не доведені. Просили у задоволенні клопотання відмовити.
Також адвокат ОСОБА_5 подала письмове клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу, проти чого заперечили прокурор, потерпілі (окрім ОСОБА_9 ) та їх представник, просили залишити обвинуваченого під вартою без визначення розміру застави.
Потерпілий ОСОБА_9 просив у задоволенні клопотання прокурора відмовити, а клопотання захисника задовольнити.
Суд, заслухавши учасників, приходить до наступного висновку.
Встановлено, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року підозрюваному ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком до 21 грудня 2021 року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року скасовано вищевказану ухвалу та постановлено нову ухвалу, якою підозрюваному ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 21 грудня 2021 року.
17 листопада 2021 року ОСОБА_3 взято під варту.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року підозрюваному ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 17 лютого 2022 року.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року підозрюваному ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 21 березня 2022 року.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2022 року строк запобіжного заходу ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою продовжено до 13.05.2022 року включно, без визначення розміру застави.
Згідно ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду, вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 17 листа №511-550/0/4-13від 04.04.2013, розумність тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку в залежності від особливостей конкретної справи та причин, про які йдеться у рішеннях національних судів. Тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі Харченко проти України від 10.02.2011).
Частиною 5 ст. 9 КПК визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.
До цих підстав віднесені: наявність ризику, що підозрюваний не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania,§ 37;Smirnova v. Russia,§ 59;Piruzyan v. Armenia,§ 94).
Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи.(Panchenko v. Russia,§ 106).
Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, його моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування. (Becciev v. Moldova,§ 58).
Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Clooth v. Belgium» серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.
Оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Вказані підстави враховані у національному законодавстві.
Зокрема, згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному/обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зав`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Перевіряючи наявність підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 суд вважає, що зазначені прокурором відомості щодо існування окремих ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого та наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є обґрунтованими та виправдовують необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.
Так, судом враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим; дані про особу обвинуваченого, який має неповну вищу освіту, неодружений, має місце реєстрації, за яким і мешкав до взяття його під варту, раніше не судимий, однак на даний час обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, вчиненого з необережності, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, а також те, що поточний стан його здоров`я не перешкоджає перебуванню в ізоляції від суспільства.
Крім того, при вирішенні питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою суд бере до уваги те, що ОСОБА_3 раніше не судимий, однак на даний час обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, вчиненого з необережності, що призвело до загибелі двох людей, і ці обставини свідчать про небезпеку протиправних дій останнього, що в свою чергу вказує на те, що обвинувачений може переховуватись від суду.
Так, на думку суду, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення та невідворотність покарання за його вчинення, є ризик того, що він буде переховуватись від суду.
Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Отже ризик, встановлений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховування від суду продовжує існувати.
Втім, на теперішній час допитані потерпілі, частково досліджені матеріали кримінального провадження що, у свою чергу, частково виключає ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: незаконний вплив на потерпілих.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).
За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Так, маючи можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачений знатиме зміст наданих ними свідчень на стадії досудового розслідування.
Тому ризик, встановлений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: незаконний вплив на свідків продовжує існувати.
Отже такі ризики, як переховування від суду та незаконний вплив на свідків у цьому кримінальному провадженні продовжують існувати.
Разом з тим прокурором не доведено існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - вчинення іншого кримінальне правопорушення.
Отже частина з ризиків, що були враховані слідчим суддею на стадії досудового розслідування, істотно зменшились, а деякі відпали.
Таким чином, судом встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливість їх запобіганню шляхом застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, менш суворого ніж тримання під вартою, що відповідно до ст.ст.183, 194 КПК України є підставою для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Зазначене вказує на необхідність продовження застосованого відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.
Тому суд вважає, що обраний на досудовому розслідуванні обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою слід продовжити на строк до 60 діб.
У той же час, через значний обсяг доказів, які суду належить дослідити, надмірну завантаженість суду та прокурора, кількість учасників, відпускний період, бойові дії на території України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, найближчим часом розглянути вказане кримінальне провадження не вбачається можливим.
При цьому, оскільки частина ризиків на даний час зменшилась, суд, згідно з вимогами ч. 3, 4 ст. 183 КПК України, вважає можливим визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: 1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Частиною 4 статті 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.
Однак, суд звертає увагу на те, що вищевказаною статтею законодавець надає право суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження не визначати розмір застави, однак дана стаття не є нормою прямої дії, тобто не містись обов`язкового характеру, а тому враховуючи те, що ОСОБА_3 хоча обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель двох людей, однак даний злочин є злочином, який вчинений із необережності.
Враховуючи ті обставини, що застосування ч. 4 ст. 183 КПК України є правом, а не обов`язком суду, суд, з урахуванням вищенаведених ризиків, терміну тримання обвинуваченого під вартою - майже шість місяців, виходячи з того, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, однак вчиненого з необережності, має постійне місце проживання, зареєстрований, з неповною вищою освітою, раніше не судимий, наразі допитані всі потерпілі, частково досліджені матеріали кримінального провадження, а також частково відшкодована потерпілим моральна шкода, яка у порівнянні з ціною заявлених позовів хоча і є незначною, втім це свідчить про намагання обвинуваченого, який визнав позови у повному обсязі, її відшкодовувати, а тому з метою надання обвинуваченому права на альтернативний вид запобіжного заходу, суд вважає за доцільним визначити йому заставу.
Отже, розмір застави повинен, головним чином, визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховуючи той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.
При цьому Європейський суд з прав людини також наголошує, що якщо на карту поставлене право на свободу, гарантоване статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, влада повинна приділяти питанню встановлення відповідного розміру застави таку ж увагу, якби це стосувалося обґрунтування необхідності тримання особи під вартою.
Визначаючи відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави, а також виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатися, враховуючи матеріальний стан обвинуваченого, тяжкість злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, дані, що характеризують обвинуваченого і наявність вищезазначених ризиків, суд вважає, що застава у зазначених у ч. 5 ст. 182 КПК України розмірах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, покладених на неї обов`язків, тому у співстановленні з існуючими ризиками призначає заставу у розмірі 160 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка у двічі вища максимальної величини, встановленої п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для даної категорії злочинів і становить 396 960 грн.
Ця сума є значною та, на думку суду, цілком здатною забезпечити виконання належної процесуальної поведінки обвинуваченим та може гарантувати виконання ним покладених на нього обов`язків і зазначений розмір застави буде належною гарантією того, що у разі сплати його, ОСОБА_3 вирішить не зникати через побоювання втратити цю заставу.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене та особу обвинуваченого і встановлені ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також стадію судового провадження (допитані потерпілі, частково досліджені матеріали кримінального провадження), суд вважає за необхідне визначити заставу, яку обвинувачений чи інша особа має право у будь-який момент внести на спеціальний рахунок у порядку, визначеному КМУ, після чого може бути звільнений з-під варти, при цьому у випадку внесення застави суд покладає на обвинуваченого певні обов`язки, а саме: не відлучатися із м. Дніпра без дозволу суду; докласти зусиль для пошуку роботи; повідомляти суд про зміну місця свого проживання та роботи; за наявності здати до суду на зберігання документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, а також посвідчення водія; заборонити керування будь-якими транспортними засобами; утриматись від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню; періодично у кожен понеділок та четвер кожного тижня з`являтися для реєстрації до суду; прибувати за кожною вимогою до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. 182-184, 186, 193, 194, 331 КПК України, суд -
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і клопотання захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу задовольнити частково.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 10 липня 2022 року включно.
Визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 396 960 (триста дев`яносто шість тисяч дев`ятсот шістдесят) гривень, за умови внесення якої на призначений для цього депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 слід негайно звільнити з-під варти.
Сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою-заставодавцем.
У разі внесення вказаної застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:
- не відлучатися із м. Дніпра без дозволу суду;
- докласти зусиль для пошуку роботи;
- повідомляти суд про зміну місця свого проживання та роботи;
- за наявності здати до суду на зберігання документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, а також посвідчення водія;
- заборонити керування будь-якими транспортними засобами;
- утриматись від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню;
- періодично у кожен понеділок та четвер кожного тижня з`являтися для реєстрації до суду;
- прибувати за кожною вимогою до суду.
Вказані обов`язки діють на увесь період судового провадження.
У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
У разі порушення обвинуваченим вказаних обов`язків, а також його процесуальних обов`язків обвинуваченого, внесену заставу, ким би її не було внесено, буде звернуто у дохід держави та вирішено питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.
На ухвалу протягом 7 днів з дня її винесення може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.
Суддя ОСОБА_1