БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1643/17
Провадження № 1-в/497/2/22
УХВАЛА
про розгляд подання орану пробації з питання звільнення від покарання

03.05.2022 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника органу пробації ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград подання провідного інспектора Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_6 , що погоджене з начальником Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_7 про вирішення питання щодо звільнення від покарання відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Челябінськ РФ, має вищу освіту, є приватним підприємцем, одружений, виховує й утримує двох малолітніх дітей, зареєстрований за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,

- що був засуджений вироком Болградського районного суду Одеської області від 03.10.2019 року за ст.286ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки, та який, на підставі ст.75 КК України був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, і покладенням на нього, відповідно до вимог ч.1п.1,2 та ч.3п.2 ст.76 КК України, відповідних обов`язків, починаючи з дня набрання даним вироком законної сили і протягом 2 (двох) років з моменту ухвалення вироку,

ВСТАНОВИВ:
05.10.2021р. до суду звернувся провідний інспектор Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_6 з поданням, що погоджене з начальником Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_7 , яким просить розглянути питання щодо звільнення від покарання засудженого ОСОБА_8 у зв`язку з закінченням випробувального сроку, який засуджений відбув.

У судове засідання не прибув засуджений ОСОБА_8 , який був сповіщений належним чином про дату, час та місце судового засідання, але матеріали справи містять його заяву про розгляд подання за його відсутністю.

Відповідно до ч.4ст.539 КПК України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, якщо їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

Судом було відхилене клопотання прокурора про визнання обов`язковою участь ОСОБА_8 у судовому засіданні, оскільки воно не було обгрунтоване достатніми доводами - лише бажанням прокурора з`ясувати думку засудженого стосовно оскарження прокурором вирок суду, що є предметом розгляду лише судом апеляційної інстанції.

У судовому засіданні прокурор заперечувала проти звільнення засудженого від покарання, посилаючись на те, що вирок суду, яким ОСОБА_8 був засуджений - оскаржено прокурором, апеляційна скарга досі не розглянута, а тому вирок не набрав законної сили і не міг бути виконаний.

Представник органу пробації ОСОБА_6 у судовому засіданні просила задовольнити подання про звільнення від покарання засудженого ОСОБА_8 у зв`язку з закінченням випробувального сроку, який засуджений відбув, надавши пояснення, та відомості, аналогічні тим, що викладені у поданні.

Вислухавши у судовому засіданні прокурора, заявника, розглянувши подання, дослідивши додані до нього матеріали, суд встановив наступне.

Подання органу пробації щодо вирішення питання про звільнення ОСОБА_8 від покарання, призначеного вироком Болградського районного суду Одеської області від 03.10.2019 року, - надійшло до суду 05.10.2021р.

Судові засідання неодноразово булои відкладені, у тому числі - за клопотаннями прокурорів, які, повідомивши суд про наявність апеляції прокурора на вищевказаний вирок суду, не могли надати достовірні відомості про стан розгляду апеляції посилаючись на наявність доступу до реєстру судових рішень лише у суда.

Крім того, ухвалою суду від 31.03.2022р. суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про зупинення провадження у даній справі з-за відсутності правових підстав для цього.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_8 , що додані до подання, вироком Болградського районного суду Одеської області від 03.10.2019р., копія якого додана до подання (а.с.5-7), ОСОБА_8 було визнано винним винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки; відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного цим вироком покарання, з випробуванням та призначенням йому іспитового строку тривалістю 2 (два) роки; відповідно до ч.1п.1,2 та ч.3п.2 ст.76 КК України - на засудженого покладено також наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; та, згідно з вимогами ст.76ч.4 КК України, на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого покладено обов`язок здійснювати нагляд за засудженим, починаючи з дня набрання цим вироком законної сили і протягом двох років з моменту ухвалення вироку, запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.07.2020 року, копія якого додана до подання, вирок суду був змінений в частині призначення іспитового строку, визначивши, що він стосується основного покарання, а не додаткового (а.с.8-10).

В цей же день - 23.07.2020р., згідно чинного законодавства, вирок суду набрав законної сили.

25.08.2020р. Болградським районним судом Одеської області до органу пробації направлено Розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, копія якого додана до подання (а.с.4).

Відповідно до листка реєстрації, органом пробації дні здійснювалася реєстрація ОСОБА_8 в установлені дні з 07.09.2020р. і до закінчення випробувального строку - до 06.09.2021р. (а.с.16).

Випробувальний строк, визначений вироком суду, таким чином, закінчився 03.10.2021р., оскільки, відповідно до вимог ст.165 КВК України, "1. Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. 2. Після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі"Частина друга статті 165 із змінами, внесеними згідно із Законами № 1492-VIII від 07.09.2016, № 720-IX від 17.06.2020.

Як пояснила представник органу пробації на запитання прокурора, ОСОБА_8 не порушував порядок виконання випробувального строку, на реєстрацію не з`явився лише одного разу з поважної причини - з-за хвороби, що також підтверджується відповідними довідками, що додані до подання, у т.ч. - про захворювання ОСОБА_8 на КОВІД-19 з двобічною пневмонією, лікувався на стаціонарі (а.с.17-19).

Крім того, ОСОБА_8 за час відбування випробувального строку будь-якого виду відповідальності більше не притягувався, позитивно характеризується (а.с.20-22).

Однак, одночасно, вищезазначена ухвала Одеського апеляційного суду від 23.07.2020р. була скасована Постановою Верховного суду від 18.03.2021р., а справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2021р. було призначено судове засідння з перегляду вироку на 17.06.2021р., та неодноразово було відкладено, станом на теперішній час - апеляція прокурора не розглянута.

Відомостей того, що як суду першої інстанції, так і органу пробації та засудженому було сповіщено про скасування Ухвали Одеського апеляційного суду від 23.07.2020р. - матеріали справи не містять, як і не містять відомостей про відкликання Розпорядження суду до органу пробації про набрання вироком законої сили і негайне виконання вироку.

Таким чином, вбачається, що, оскільки іспитовий строк на момент надходження до суду вищевказаного подання про звільнення засудженого від відбування покарання за вищевказаним вироком - закінчився і засуджений ОСОБА_8 його відбув в повному обсязі, - виконуючи належним чином умови випробувального строку, та виконуючи сумлінно покладені на нього обов`язки, та не вчинив за цей час нового злочину, оскільки доказів цьому або відомостей про це суду не надано, - він підлягає звільненню від відбування покарання, з огляду на наступне.

Так, ч.1ст.539 КПК України визначено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.9ч.1ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч.2ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку.

Згідно з п.3 ч.2 ст.539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - в разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5,8,9 ч.1 ст.537 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.78 КПК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

Частиною 1 статті 164 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що Уповноважений орган з питань пробації: веде облік засуджених протягом іспитового строку; роз`яснює засудженим порядок виконання обов`язків, покладених на них судом; здійснює нагляд за засудженими; вживає заходів з припинення порушень судових рішень; організовує першочергові заходи з виявлення засуджених, місцезнаходження яких невідоме; звертається до відповідних правоохоронних органів щодо розшуку засуджених, місцезнаходження яких невідоме; здійснює інші повноваження, передбачені цим Кодексом та Законом України "Про пробацію".

Таким чином, до обов`язків органу пробації, як і до обов`язків суду першої інстанції і засудженого не входить обов`язоок збирати інформацію про набрання чи скасування набрання вироком суду законної сили. Чинним законодавством взагалі не визначено, яким чином переривається чи продовжує виконуватися виконання засудженим випробувального строку в разі такої сиуації, як склалася у даному кримінальному провадженні - після набрання законої сили вироком суду він, після ухвалення рішення Верховним судом знову набуває статусу такого, що не набрав законної сили, та ще ожднгочасно за умови часткового чи повного виконання як засудженим, так і органом пробації випробувального строку.

Згідно із частиною 2 статті165 Кримінально-виконавчого кодексу України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності положень ст.69 Кримінального кодексу України (КК) (справа про призначення судом більш м`якого покарання) наголосив: «верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності, тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільств».

Статтею 6 Конвенції з прав людини гарантується право людини і громадянина на справедливий суд. У цьому аспекті найбільш розповсюдженим порушенням у справах проти України ЄСПЛ встановлює порушення права кожного на розгляд судом справи протягом розумного строку.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст.6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п.1 ст.6 (див. п.62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Обов`язковість урахування цілої низки конкретних обставин справи при визначенні розумності строку зумовила також необхідність вироблення ЄСПЛ переліку взаємопов`язаних критеріїв. У п.116 рішення ЄСПЛ від 12 березня 2009 року у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів (див., серед багатьох інших, п.67 рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»). Далі йдеться про те, що обвинувачений у кримінальній справі повинен мати право розраховувати на здійснення провадження в його справі з особливою ретельністю і що положення ст.6 покликані не допускати в кримінальних справах надто тривалого перебування обвинувачуваної особи в стані невизначеності щодо своєї долі (див. п.89 рішення ЄСПЛ від 02 березня 2006 року у справі «Нахманович проти Росії» та п.71 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Іванов проти України»).

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо.

При визначенні складності справи до уваги беруться характер фактів, які необхідно встановити, кількість свідків, можливе об`єднання справ, а також вступ до провадження нових учасників. У деяких випадках надмірна складність справи іноді може слугувати виправданням тривалості провадження, але не є абсолютним фактором, який визначив би відсутність порушення вимоги «розумного строку» у випадку занадто тривалого розгляду, поведінка учасників кримінального провадження. Цікавим є те, що намагання заявника пришвидшити процес розгляду трактуватиметься як обставина на його користь. Однак небажання з його боку прискорити процес не має вирішального значення. Суд покладає на заявника тільки обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватись від використання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин тривалого розгляду спору, є рішення у справі «Чірікоста і Віола проти Італії», де 15-річний строк розгляду було визнано виправданим, оскільки самі заявники 17 разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти 6 перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі. Аналогічні приклади можна спостерігати і під час розгляду кримінальних справ судами України у випадках, коли сторони провадження, належним чином поінформовані про час, дату та місце судового засідання, не з`являються на них, подають необгрунтовані клопотання про відкладення розгляду справ або не додають своєчасно витребуваних судом документів. Водночас використання усіх засобів оскарження, передбачених національним законодавством, не вважається ЄСПЛ таким, що свідчить про затягування строків розгляду справи через поведінку заявника.

Спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. До критеріїв затягування судового розгляду, що призводять до порушення розумного строку, належать: невиправдане відкладення та зупинення розгляду у зв`язку з очікуванням результатів розгляду іншої справи; перерви в судових засіданнях у зв`язку із затримкою надання або збирання доказів з боку держави; затримки з вини канцелярії суду або інших адміністративних органів; відстрочки, пов`язані з передачею справ з одного суду до іншого; затримки, пов`язані з доведенням рішень суду до відома сторін, а також з підготовкою та проведенням перегляду справ.

Зазначені строки, як і інші, пов`язані з розглядом кримінальних справ, дуже часто порушуються національними судами. Пов`язано це, насамперед, із недофінансуванням судів та їх вкрай надмірною завантаженістю, відсутністю достатньої кількості суддів. Водночас такі проблеми в організації правосуддя притаманні не лише для України. Так, в рішенні у справі «Чірікоста та Віола проти Італії» ЄСПЛ зазначив, що навіть реформування процесуального законодавства не змогло вирішити проблему функціонування судів в Італії, яка полягає в постійній нестачі засобів і персоналу на всіх рівнях судової системи. Проте, на думку ЄСПЛ, такі обставини не можуть бути виправданням надмірної тривалості розгляду, адже держава повинна нести відповідальність за належну організацію судової системи, здатної забезпечити розгляд справ упродовж розумних строків (рішення у справі «Міласі проти Італії»). В рішенні у справі «Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії» ЄСПЛ констатовано порушення вимог ст. 6 Конвенції у зв`язку з тим, що розгляд в суді апеляційної інстанції тривав 3,5 роки і не було вжито відповідних заходів для усунення причини такої затримки, викликаної нагромадженням нерозглянутих справ. Таким чином, держава не може виправдовувати затягування судового розгляду справ процедурними й іншими недоліками судової системи.

Важливість гарантії розгляду справ упродовж розумного строку зумовила вироблення позиції ЄСПЛ щодо необхідності існування у національному законодавстві спеціальних правових інструментів, за допомогою яких заявник міг би оскаржити тривалість провадження у справі та пришвидшити її розгляд.

Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину (злочинів). Визначення розумного строку досудового слідства та судового розгляду залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо.

Але за будь-яких обставин строк досудового розслідування та судового розгляду не має перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено у статтях 6, 13 Конвенції.

Порушення вимог п.1 ст.6 Конвенції були констатовані у таких рішеннях ЄСПЛ, ухвалених у 2011-2012 роках: «Паскал проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), «Буров проти України» (рішення ЄСПЛ від 17 березня 2011 року), «Коробов проти України» (рішення ЄСПЛ від 21 липня 2012 року), «Іззетов проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), «Тодоров проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), «Балицький проти України» (рішення ЄСПЛ від 03 листопада 2011 року), «Плєшков проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Третьяков проти України» (рішення ЄСПЛ від 29 вересня 2011 року), «Борисенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), «Караванський проти України» (рішення ЄСПЛ від 14 квітня 2011 року), «Дорошенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 26 травня 2011 року), «Кирилюк проти України» (рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2011 року), «Любарт-Сангушко проти України» (рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2011 року), «Орлов проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2011 року), «Кір`яков проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), «Наконечний проти України» (рішення ЄСПЛ від 26 січня 2012 року).

ЄСПЛ також констатує порушення і положень п. 1 ст. 6 Конвенції (в контексті права на справедливий суд). Причинами такого роду порушень є: неодноразове повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, неспроможність державних органів протягом тривалого часу надати суду належно підготовлені матеріали для розгляду кримінальної справи, що порушує розумні строки їх розгляду та вирішення. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 26 липня 2012 року у справі «Яковлєв проти України» констатовано порушення розумного строку кримінального провадження, допущеного Дарницьким районним судом м.Києва та Апеляційним судом м.Києва стосовно гр. ОСОБА_9 (загальна тривалість кримінального провадження у кримінальній справі становила близько 6 років та 4 місяців).

З реєстру судових рішень також вбачається, що вирок суду від 03.10.2019р., яким ОСОБА_8 визнаний винним у скоєнні ДТП (злочину з необережності) - був ухвалений вже в результаті другого розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, оскільки вироком Болградського районного суду Одеської області від 05.02.2018р. ОСОБА_10 вже був визнаний винним у вчиненні цього ж злочину - передбаченого ч.2 ст.286 КК України з призначенням йому цього ж покарання: "у вигляді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 2 (двох) років" з застосуваннм до нього дії ст.ст.75,76 КК України - з випробуванням та призначенням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

Цей вирок вже переглядався ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.05.2019р. та був скасований з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Увесь цей час - час розгляду судом злочину, у скоєнні якого визнаний винним ОСОБА_8 , який не заперечує своєї вини, відбув випробувальний строк, потерпілі до нього матеріальних претензій не мають, оскільки він оплатив усі моральні та матеріальні витрати потерпілих, за час судового розгляду також ОСОБА_10 не вчинив нових правопорушень ані кримінальних, ані адміністративних.

Тому, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що подання підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до ч.1ст.78 КК України, - засуджений, після закінчення іспитового строку, виконавши покладені на нього обов`язки і не вчинивши нового злочину, судом звільняється від покарання.

Згідно матеріалів особової справи засудженого, копія якої надана заявником, за період випробувального строку засуджений ОСОБА_8 порушень громадського порядку не допускав, характеризується позитивно, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, умови випробування виконував.

Таким чином, суд дійшов висновку, що, у зв`язку з закінченням випробувального строку за вироком, питання у поданні про звільнення від покарання ОСОБА_8 ставиться обґрунтовано, тому підлягає задоволенню.

Керуючись ст.78 ч.1 КК України, ст.ст.537ч.1п.9, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Задовольнити подання провідного інспектора Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_6 , що погоджене з начальником Болградського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації" в Одеській області ОСОБА_7 про вирішення питання щодо звільнення від покарання засудженого ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що був засуджений вироком Болградського районного суду Одеської області від 03.10.2019р. - звільнити від призначеного йому цим вироком покарання, - у зв`язку з закінченням випробувального строку.

Ухвала суду може бути оскарж ена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Болградський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її проголошення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні - у той же строк і спосіб з дня отримання копії даної ухвали.

Суддя ОСОБА_1