Справа № 755/5274/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
провівши відкрите судове засідання в залі судових засідань Дніпровського районного в суду м. Києва за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001154 від 20.05.2022 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з незакінченою вищою освітою, офіційно працевлаштований у ТОВ «Епіцентр-К», працюючий на посаді продавця непродовольчих товарів, одружений, маючий на утриманні двох малолітніх дітей 2015 та 2019 років народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК Україн,
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_5
у с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що 20.05.2022 року, у період дії ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 року, приблизно о11 год 20 хв, перебував у приміщенні АЗС «SОКАR», що розташована за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський, 53-А, ОСОБА_3 , зайшов до приміщення магазину та в подальшому направився до полиць із алкогольними напоями АЗС «SОКАR», що здійснює продаж продовольчих та непродовольчих товарів, де у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, та діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_3 наблизився до відкритого стенду з алкогольними напоями взяв з вітрини пляшку віскі Баскер Тріпл Каск 0,7 л., загальною закупівельною вартістю 581 гривня 25 копійок, та утримував її в руках, не маючи наміру розрахуватись за товар, направився до виходу.

Однак його дії були помічені адміністратором АЗС «SОКАR» ОСОБА_6 який запитав у ОСОБА_3 чи оплатив він товар. Розуміючи, що його дії почали носити відкритий характер та утримуючи товар в руках почав втікати. В подальшому, о 11 год 25 хв добігши до перехрестя пр-т. Визволителів та пр-т. Броварський був затриманий працівниками патрульної поліції, які несли службу неподалік від місця вчинення злочину.

Тим самим ОСОБА_3 , діючи з корисливих мотивів, викрав чуже майно, що належить ТОВ «Сокар Петролеум», завдавши матеріальної шкоди на загальну суму 581 гривня 25 копійок.

Вказаних висновків Суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 , який будучи допитаним в судовому засіданні, у порядку ст. 351 КПК, свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення - грабіж визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій учинив грабіж.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що 20.05.2022 року приблизно о 11 год. 20 хв. перебував на своєму робочому місці в приміщені АЗС «SОКАR», що розташована за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський, 53-А. Він побачив раніше невідомого йому чоловіка, який тримав в руці пляшку віскі та запитав його чи розрахувався він за товар. Чоловік почав тікати та він став його наздоганяти. В подальшому його було затримано працівниками поліції.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив, що є працівником поліції та 20.05.2022 року приблизно о 11 год. 20 хв. у зв`язку з виконанням службових обов`язків перебував за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський. В цей час він побачив, що працівник АЗС переслідує чоловіка, який тримає пляшку віскі в руках. Він почав переслідувати чоловіка та в подальшому його було затримано.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що є працівником поліції та 20.05.2022 року приблизно о 11 год. 20 хв. у зв`язку з виконанням службових обов`язків перебував за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський. В цей час він побачив, що працівник АЗС переслідує чоловіка, який тримає пляшку віскі в руках. Він почав на службовому автомобілі переслідувати чоловіка та в подальшому його було затримано.
Так, з досліджених судом у порядку ст. 358, 359 КПК України у судовому засіданні, матеріалів, наданих стороною обвинувачення, судовим слідством було встановлено наступне.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20.05.2022 року, представник потерпілої сторони ОСОБА_9 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину від 20.05.2022 року повідомила, що близько 11 години 30 хвилин в АДРЕСА_3 , невідомий викрав пляшку віскі.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 20.05.2022 року, складеного слідчим Дніпровського управління поліції ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 , в присутності понятих приміщення магазину АЗС«SОКАR» , яка розташована за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський, 53-А, - визначено місце, де викрадено товар.

Відповідно до акту №33012-981 та бухгалтерської довідки №36 від 20.05.2022 року встановлено вартість викраденого майна.

Відповідно до протоколів огляду відеозаписів від 17.06.2022 року встановлено фактичні дані, що дозволяють дійти висновку про обставини вчинення правопорушення від 20.05.2022 року.

Зазначені покази свідків та доказові матеріали узгоджені між собою та фактично підтверджують викладенні в обвинувачені факти.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Відповідно до пунктів 3-4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. З огляду на викладене та досліджені по кримінальному провадженні докази твердження сторони захисту про ту обставину, що злочинні дії не були доведенні обвинуваченим до кінця не знаходять жодного правового підґрунтя.

Частиною 4 статті 186 КК із змінами, внесеними згідно із Законом № 2117-IX від 03.03.2022 «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», котра дії з 07.03.2022, визначено відповідальність за викрадення чужого майна (грабіж) вчинене у т.ч. в умовах воєнного стану.

Темпоральність (від лат. temporalis - «часовий») - специфічний взаємозв`язок моментів часу і часових характеристик.

В даному випадку, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні на 30 діб введено воєнний стан, який, зокрема, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб та який, як наслідок, тривав на час вчинення дія обвинуваченим в цій справі, тобто 20.05.2022.

Пояснювальна записка до проєкту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» вказує, що змінами до Кримінального кодексу України пропонується доповнити склади злочинів, передбачені в статтях 185, 186, 187, 189, 191 КК України, кваліфікуючою ознакою - вчинення в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Наведене […] ґрунтується в т.ч. на тому, що в Україні триває запекла війна у зв`язку з нападом російської федерації […]. На превеликий жаль […] нерідко такі обставини використовуються зловмисниками з метою фактично […] заволодіння майном шляхом проникнення до квартир, житлових будинків, офісів чи закладів торгівлі (згадуються, в якості прикладу, таких дій регіони Нетішин Хмельницької області, Лубни, Кременчук, Полтава, Охтирка Сумської області, Таврійськ Херсонської області, тобто міста всієї країни).

[…] Суспільна небезпечність таких дій істотно підвищується в умовах воєнного або надзвичайного стану.

[…] Водночас ухвалення запропонованих законопроєктом змін сприятиме загальній превенції […], тобто запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень цього виду та підвищенню ефективності засобів кримінально-правового реагування на такі прояви […] цивільних осіб.

Тим самим, відсутні ґрунтовні підстави, на противагу наведеним, уважати, що Закон № 2117-IX від 03.03.2022 звужує чинність норми ч. 4 ст. 186КК в його редакції територією активних бойових дій та/або окупованих територій, а не виходить з факту уведення воєнного стану та території, де мало місце діяння на дату вчинення.

Також судом зауважується, що кримінально-правова норма складається з трьох елементів: гіпотези, що визначає умови, за яких застосовується правова норма щодо забороненої поведінки особи; диспозиції, що закріплює таку правову норму; санкції, що встановлює покарання для осіб, які порушили цю правову норму, а тому при дослідженні питання щодо дії норми (закону) треба аналізувати її поелементно.

З урахуванням того, що, в даному випадку, диспозицію частини 4 статті 186 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті.

Відповідно до цього положення забороняється: «відкрите викрадення чужого майна».

Власне ця заборона і є диспозицією частини 4 статті 186 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями.

Відсилка до «в умовах воєнного стану» міститься не в диспозиції цієї норми, а власне у формулюванні «умови», яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «в умовах воєнного стану». Якщо «воєнний стан» введений - умова виконана, і діє диспозиція частини 4 статті 186 КК.

Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у частині 4 статті 186 КК «в умовах воєнного стану» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції частини 4 статті 186 КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням того, що за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

З огляду на наведене Конституційний Суд України в рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. їх час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки; активне сприяв розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК України; відсутність претензій матеріального характеру в частині збитку від грабіжу у потерпілої особи, ураховуючи позицію ТОВ «Сокар Петролеум» в обвинувальному акті з цього питання, та в ключі розписки представника товариства про усунення збитку у спосіб повернення пляшки віскі, що указує на можливість урахування обставини визначеної п. 2) ч. 1 ст. 66 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя, має на утриманні 2-х неповнолітніх дітей 2015 та 2019 років народження, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що і є дійсним в ці справі.

Так, є

(1) дійсними кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення;

(2) ОСОБА_3 характеризується за місцем проживання із позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, до адміністративної відповідальності у порядку КУпАП не притягався. Скарги на поведінку останнього від мешканців буд. АДРЕСА_4 у відношенні нього не надходили;

(3) діяння за ст. 186 КК не є корупційним або ж пов`язаним з корупцією;

(4) на утриманні останнього перебувають неповнолітні діти, що в своїй сукупності вказує на те, що, в цій ситуації, у відношенні обвинуваченого є можливим застосування ст. 69 КК при визначенні покарання нижче від найнижчої межі, адже наявні кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення з урахуванням особи винного.

При цьому, визначаючи покарання, нижче від найнижчої межі, Суд уважає дійсним покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, оскільки Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання (нижче від найнижчої межі) є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

В цій ситуації Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, тобто визначав його у обсязі необхідному і достатньому для виправлення терміном на 5 років.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення при застосуванні в т.ч. норм ст. 69 КК.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без застосування положень ст. 69 КК, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного злочину, поведінки після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.

Однак, враховуючи конкретні обставини справи, те, що обвинувачений ОСОБА_3 кається у вчиненому, запевнив суд у тому, що зробив для себе належні висновки, його поведінка в суді вказує на те, що він не є особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, суд вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням, згідно положень ст.75 КК України, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п"ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 , від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку 2 (два) роки

Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 , наступні основні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Речові докази: диски із відеозаписами, залишити в матеріалах судового провадження; пляшка віскі Баскер Тріпл Каск 0,7 л. передана на зберігання представнику потерпілого залишити у володінні ТОВ «Сокар Петролеум».

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1