У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(вступна та резолютивна частина)

30 вересня 2022 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції на станціях залізничного транспорту Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_3 , погоджене прокурором Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 , про застосування до підозрюваного:

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Турчинці Городоцького району Хмельницької області, громадянина України, з середнею освітою, неодруженого, працюючого неофіційно різноробочим (зі слів підозрюваного), зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000245 від 28.09.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України),

за участю сторін:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ :

30.09.2022 слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з вказаним клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят), без визначення розміру застави.

Протоколом автоматичного визначення слідчого судді від 30.09.2022 для розгляду зазначеного клопотання визначено слідчу суддю ОСОБА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначено, зокрема, наступне:

«Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , 28.09.2022 приблизно о 10:00 годині, перебуваючи на прилеглій території Центрального залізничного вокзалу «ст. Київ-Пасажирський», а саме поруч з рестораном швидкого харчування «Макдональдс», що за адресою: м. Київ, пл. Вокзальна, 1, помітив раніше незнайомого йому чоловіка, яким в подальшому виявився потерпілий ОСОБА_7 , 1971 р.н. ОСОБА_5 , підійшовши до ОСОБА_7 , запропонував останньому спільно вжити алкогольних напоїв, на що останній погодився. Приблизно о 10:30 год., під час спільного вживання алкогольних напоїв, у ОСОБА_5 , виник раптовий злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану.
Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, з метою відкритого викрадення чужого майна, почав штовхати потерпілого ОСОБА_7 та стягувати рюкзак, який знаходився на плечах останнього. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 , почав висловлювати погрози застосування насильства в бік потерпілого, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Після чого, відкрито на очах у потерпілого ОСОБА_7 вирвав рюкзак, чорного кольору з особистими речами потерпілого, загальною вартістю 1400 гривень, під час чого, з кишені куртки потерпілого випав мобільний телефон марки «SIGMA mobile», чорно-зеленого кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 500 гривень, який ОСОБА_5 заховав у кишеню куртки, в якій був одягнений. Продовжуючи погрожувати фізичною розправою потерпілому, утримуючи при собі викрадене майно, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
Злочинними діями ОСОБА_5 , потерпілому ОСОБА_7 було завдано майнової шкоди на загальну суму 1900 гривень.
Таким чином, ОСОБА_5 , своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному із погрозою застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.
Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 276 Кримінального процесуального кодексу України, повідомлення про підозру ОСОБА_5 здійснювалось у зв`язку із затриманням особи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення та наявністю достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, а саме 29.09.2022 року о 16 год.00 хв. ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.
У вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підозрюється:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Турчинці, Городоцького р-ну, Хмельницької обл., зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, раніше не судимий.
Вина ОСОБА_5 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 186 КК України повністю підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами:
1)рапортом інспектора СП ВП на СЗТ ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 ;
2)протоколом-заявою про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 від 28.09.2022;
3)показами потерпілого ОСОБА_7 від 28.09.2022;
4)протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі потерпілого ОСОБА_7 від 28.09.2022;
5)показами свідка ОСОБА_9 від 28.09.2022;
6)протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_9 від 28.09.2022;
7)показами свідка ОСОБА_10 від 28.09.2022;
8)протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_10 від 28.09.2022;
9)протоколом затримання ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України від 28.09.2022;
10) іншими матеріалами в їх сукупності.
Таким чином, є підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, який відповідно до ч. 4 ст. 186 КК України карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:
- усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинення вказаного кримінального покарання, що пов`язане з позбавленням волі, ОСОБА_5 може значний термін переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки він не має стійких соціальних зв`язків у м. Києві, не має постійного місця проживання у м. Києві та джерела доходу;
- усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення, що пов`язане з позбавленням волі, ОСОБА_5 може значний термін переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки останній не має на утриманні дітей чи інших непрацездатних осіб, не працюючий, не має постійного джерела доходу, а також місця постійного місця проживання на території м. Києва, тобто не має стійких соціальних зв`язків, що не перешкоджатиме останньому покинути територію міста Києва, з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення;
- ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення даного злочину, особу підозрюваного ОСОБА_5 , останній може вчинити інше кримінальне правопорушення. Так, ОСОБА_5 , не має постійного доходу, не працює, суспільно-корисною працею не займається, а тому може продовжити свою протиправну діяльність та вчиняти злочини майнового характеру.
- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Жоден із більш м`яких запобіжних заходів: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт не зможуть запобігти ризикам, передбаченим вище, що підтверджуються вищевикладеними обставинами.
Крім того, відповідно до ст. 178 КПК України, при обранні ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прошу врахувати наступні обставини:
- вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним вказаного кримінального правопорушення;
- тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_5 , у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він підозрюється;
- вік та стан здоров`я підозрюваного ОСОБА_5 .
Крім того, питання щодо наявності захворювань, які б вказували про неможливість тримання ОСОБА_5 під вартою і були б підставами для його звільнення встановлюється відповідним висновком лікарської комісії та вирішується у передбаченому законом порядку.
Під час досудового розслідування не встановлено будь-яких даних про те, що підозрюваний не може утримуватися в Київському слідчому ізоляторі, не встановлено того, що підозрюваний має хронічні захворювання, що у відповідності до «Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 за №1348/5/572 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 20.08.2014 за №990/25767».
Враховуючи викладене, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вказаним ризикам, що підтверджується зазначеними матеріалами досудового розслідування, слідчий просить клопотання задовольнити.

Згідно з ч. 4 ст. 107 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою технічних засобів.

У судовому засіданні прокурор підтримав доводи та вимоги, викладені у клопотанні, просив його задовольнити, вказуючи на те, що ОСОБА_11 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, що, а також наведені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), підтверджуються зібраними у провадженні та доданими до клопотання доказами. Щодо незастосування в даному випадку застави, як альтернативного запобіжного заходу, прокурор послався на п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України (злочин, вчинено із застосуванням насильства або погрозою його застосування).

Захисник підозрюваного, як і він сам, заперечували проти задоволення клопотання, просили у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою (домашній арешт в нічний час доби). При цьому вказали, що підозрюваний має постійне місце проживання звідки підозрюваний має можливість прибувати до Києва на виклики органів досудового розслідування та суду.

Сторона захисту наголосила на тому, що не погоджується з пред`явленою підозрою та вважає її необґрунтованою та непідтвердженою належними доказами. Зауважила на відсутності експертиз, які б підтверджували факт застосуванням насильства до потерпілого.

Захисник підкреслив наявність у підозрюваного ІІ-ї групи інвалідності, а також те, що він перебував на обліку у тубдиспансері.

Просив застосувати запобіжний захід у нічний час доби задля того, щоб підозрюваний мав можливість працювати, щоб забезпечити себе та свою матір, з якою він проживає.

Заслухавши сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання та додані до нього докази, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.ч. 1 - 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина 2 вказаної статті покладає обов`язок на слідчого суддю постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Як свідчать матеріали провадження, повідомлення про підозру ОСОБА_5 від 29.09.2022 відповідає вимогам ст. 277 КПК України за своїм змістом та на даному етапі сумнівів щодо її законності або порушення порядку вручення не викликає.

Суд ураховує, що поняття обґрунтована підозра не визначене у національному законодавстві, проте зважаючи на вимоги, закріплені у статті 9 КПК України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд в цьому контексті враховує позиції Європейського суду з прав людини викладені в його рішеннях.

Зокрема, за змістом п. 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року).

Обґрунтованість підозри повинна бути визначена з урахуванням положень ст. 94 КПК України, зокрема в тому, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На даному етапі судового провадження суд не вирішує питання про оцінку доказів для визнання підозрюваного винуватим чи невинуватим у вчиненні злочину, адже судове провадження наразі не завершено, докази сторін в повному обсязі судом не досліджено, і відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити після завершення дослідження кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вимоги чинного кримінального процесуального законодавства, під час розгляду клопотань на стадії досудового розслідування, слідчий суддя має переконатись, що сукупність матеріалів на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі є достатньою для висновку про обґрунтованість підозри, яка не є сама по собі актом притягненням особи до відповідальності, а є лише сукупністю даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_5 підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України підтверджується зібраними, під час досудового розслідуваннями в кримінальному провадженні доказами та іншими матеріалами в їх сукупності, зокрема:

-рапортом інспектора СП ВП на СЗТ ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 ;

-протоколом-заявою про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 від 28.09.2022;

-показами потерпілого ОСОБА_7 від 28.09.2022;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі потерпілого ОСОБА_7 від 28.09.2022;

-показами свідка ОСОБА_9 від 28.09.2022;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_9 від 28.09.2022;

-показами свідка ОСОБА_10 від 28.09.2022;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_10 від 28.09.2022;

-протоколом затримання ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України від 28.09.2022.

За таких умов, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів щодо пред`явленої підозри, з точки зору достатності та взаємозв`язку, слідчий суддя приходить висновку про наявність у провадженні доказів, передбачених параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші), які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, які могли б об`єктивно зв`язувати його з ними, тобто підтвердити існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний міг вчинити дане кримінальне правопорушення.

Разом з тим, слідчий суддя зауважує, що згідно вимог чинного законодавства сама по собі наявність обґрунтованою підозри не може бути єдиною підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу, оскільки його застосування потребує наявність існування хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Закон покладає на сторону обвинувачення обов`язок довести як наявність обґрунтованої підозри, так і наявність ризиків невиконання підозрюваним, зокрема, покладених на нього процесуальних обов`язків.

Звертаючись з клопотанням слідчий вказав на наявність у даному випадку ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В обґрунтування ризику можливості переховування від органу досудового розслідування, прокурор посилається на те, що усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинення вказаного кримінального покарання, що пов`язане з позбавленням волі, ОСОБА_5 може значний термін переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки він не має постійного місця проживання у м. Києві та джерела доходу, не має на утриманні дітей чи інших непрацездатних осіб, не працюючий, тобто не має стійких соціальних зв`язків.

Підозрюваний у судовому засіданні надав пояснення, що наміру переховуватись від органів слідства та суду не має, бажає співпрацювати зі слідством. Також, зазначив, що опікується старенькою матір`ю, з якою разом проживає, в Київ приїжджає на тимчасові підробітки, крім яких має постійно джерело доходу пенсію по інвалідності.

Щодо доводів про те, що ризик переховування пов`язаний з тим, що підозрюваний уникатиме покарання у даному кримінальному провадженні, то тяжкість покарання сама по собі не може бути ризиком.

Так, в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Becciev v. Moldova», «Свершов проти України», «Єлоєв проти України», «Тимошенко проти України», «Луценко проти України») наголошувалось, що тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. Крім того, суд вважає доречним взяти до уваги пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України» (заява № 74297/11), де суд також встановлював, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Наведена позиція ЄСПЛ свідчить про те, що взагалі будь-які ризики не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), та мають підтверджуватися фактичними даними. Отже, сама по собі тяжкість покарання ще не свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже наведені доводи не можуть бути прийняті до уваги як такі, що переконливо свідчать про наявність ризику переховування.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення прокурор аргументував тим, що враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення даного злочину, особу підозрюваного ОСОБА_5 , останній може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_5 , не має постійного доходу, не працює, суспільно-корисною працею не займається, а тому може продовжити свою протиправну діяльність та вчиняти злочини майнового характеру.

Слідчий суддя погоджується з доводами органу досудового розслідування про наявність відповідного ризику.

В обґрунтування ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином в клопотанні будь-яких конкретних доводів не наведено та відповідних доказів не надано.

Водночас, слідчий суддя наголошує, що ст. 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, і встановлено вичерпний перелік випадків можливості застосування такого заходу.

Тримання під вартою застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зав`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

У судовому засіданні було встановлено, що наразі існують докази, які можуть свідчити про вчинення підозрюваним інкримінованого правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких.

На думку суду, наведені прокурором обставини та докази на їх підтвердження свідчать про доведеність обставин, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, як і обставини, передбаченої п. 2, тобто існування ризиків. Але як клопотання, так і пояснення прокурора надані в судовому засіданні, не містять конкретних доводів та обґрунтованого мотивування того, що інший більш м`який запобіжний захід не буде достатнім для запобіганню встановлених у судовому засіданні ризиків, тобто обов`язкового елементу для вирішенні питання застосування запобіжного заходу, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що прокурором у судовому засіданні не доведено ризик того, що підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Достатніх доказів на доведення вказаного ризику стороною обвинувачення не надано.

Разом з тим, слідчий суддя бере до уваги розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється ОСОБА_5 (1 900,00 грн) та стан здоров`я підозрюваного: наявність встановленої інвалідності зі слів підозрюваного, а також те, що навіть у судовому засіданні під час розгляду відповідного клопотання візуально його стан викликав занепокоєння, хоча й надання негайної допомоги не потребував.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому ОСОБА_5 підозрюється, то суд вважає, що дійсно, в даній ситуації це найбільш вагомий ризик, проте суд вважає, що за умов обізнаності підозрюваного з існуванням щодо нього підозри та перебігу досудового слідства, він має усвідомлювати, що вчинивши інше кримінальне правопорушення чи продовживши кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, він лише значно погіршить свою ситуацію.

Слідчим суддею зважено на обіцянку підозрюваного у судовому засіданні співпрацювати з органами досудового розслідування, не переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Враховуючи наведене, слідчий суддя вважає наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, в даному конкретному випадку не співрозмірним застосуванню запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про те, що прокурор у судовому засіданні не довів об`єктивними доказами, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає, зокрема, відомості про обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу з посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини.

Проте надані стороною обвинувачення матеріали клопотання доказів, які обґрунтовують недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не містять.

Слідчий суддя бере до уваги правову позицію, викладену у п.п. 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 800/331/16 (800/13/16) (провадження № 11-256заі20) за змістом якої:

«ЄСПЛ нагадав, що поняття «свавілля» в контексті статті 5 Конвенції певною мірою варіюється залежно від виду відповідного утримання під вартою. Один із загальних принципів, встановлених у прецедентній практиці, полягає в тому, що затримання вважатиметься «свавільним» у тих випадках, коли, незважаючи на дотримання положень національного законодавства, з боку влади спостерігався елемент недобросовісності або обману.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ за пунктом 3 статті 5 Конвенції збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою для обґрунтованості будь-якого продовження утримання під вартою; однак зі сплином певного часу цього вже недостатньо: Суд повинен встановити (І) чи продовжували інші підстави, на які посилалися судові органи, виправдовувати позбавлення волі та (ІІ), якщо такі підстави були «релевантними» і «достатніми», чи виявляли національні органи влади «особливу обачність» під час здійснення розгляду. Вимога до суду надати відповідні та достатні підстави для затримання на додаток до збереження обґрунтованої підозри застосовується вже в момент прийняття першого рішення про взяття під варту тобто «негайно» після арешту. Обґрунтування будь-якого терміну утримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо продемонстровано владою. Вирішуючи питання про те, слід звільнити чи затримати особу, органи влади зобов`язані розглянути альтернативні способи забезпечення її явки до суду.
Далі, вирішуючи питання про порушення статті 5 Конвенції з урахуванням наведених вище правових висновків, ЄСПЛ, зокрема, взяв до уваги те, що національні суди, обґрунтовуючи утримання заявників під вартою, просто відтворювали або послалися на доводи слідчих. Незважаючи на те, що заявники заперечували вчинення будь-якого злочину і вказували на відсутність будь-яких відповідних доказів у зв`язку із цим, суди не обґрунтували жодних мотивів, чому підозра була обґрунтованою.
Також ЄСПЛ зауважив на поверховості розгляду інших важливих аспектів справ заявників. Зокрема, у справах деяких заявників національні суди в основному спиралися на серйозність пред`явлених заявникам звинувачень і використовували шаблонні доводи, не звертаючись до конкретних фактів і не розглядаючи альтернативні запобіжні заходи. Суди не обгрунтувала ніяких додаткових обставин і не розглянули жодного з конкретних аргументів, висунутих заявниками, які оскаржували їх утримання під вартою, незважаючи на те, що ці аргументи не здавалися несуттєвими або легковажним.
У результаті ЄСПЛ констатував порушення щодо заявників статті 5 Конвенції, і наведені вище обставини щодо неналежного, необ`єктивного, поверхневого вирішення судами питань про застосування до них запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою були серед основних підстав для такого висновку».

Також, у п.п. 92, 93, 97, 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2021 у справі № 800/23/17 (800/182/16) (провадження № 11-383заі20) зверталась увага на те, що:

«Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь в кримінальному процесі, забезпечення законності й обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.
Відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
Відсилання до ризиків, визначених статтею 177 КПК України, а також посилання на врахування слідчим суддею, зокрема, віку, стану здоров`я підозрюваного тощо, здійснено без зазначення того, про які конкретно докази йдеться.
Сумлінне виконання слідчим суддею покладених на нього обов`язків має привести до захисту порушених прав затриманої особи та покарання винних службових осіб, які допустили порушення закону під час затримання».

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про те, що прокурор у судовому засіданні переконливо не довів об`єктивними доказами, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Крім того, суд зауважує, що з урахуванням практики ЄСПЛ, зокрема, позицій, викладених у рішеннях від 25.03.2021 у справі «Авраімов проти України» (заява № 71818/17) та від 09.04.2020 у справі «Дикусаренко проти України»

(заяви № 7218/19 та № 17854/19) під час встановлення того, чи є умови тримання такими, «що принижують гідність» у розумінні статті 3 Конвенції, серйозний брак простору у в`язничних камерах вважається дуже впливовим чинником та може становити порушення як сам по собі, так і в сукупності з іншими недоліками (див. рішення у справі «Муршіч проти Хорватії» [ВП] (<...>) [GC], заява № 7334/13, пункти 96-101 та 136-141, ЄСПЛ 2016). Зокрема у п.п. 48, 49 рішення від 25.03.2021 звернуто увагу на те, що: «у цій справі Уряд не вказав, скільки ув`язнених фактично трималося у камері із заявником, і не спростував його твердження щодо цього або щодо площі камери (див. пункт 32). За цих обставин Суд не може не приділити увагу твердженням заявника і доходить висновку, що у період з 04 травня по 13 серпня 2017 року він перебував у камері, в якій на нього припадало 1,4 кв.м особистого простору, що значно менше мінімального стандарту в 3 кв.м у густозаселеній тюремній камері (див. згадане рішення у справі «Муршіч проти Хорватії» (<...>), пункт 110). Отже, виникає обґрунтована презумпція порушення статті 3 Конвенції (там само, пункт 137), і Уряд не спростував цю презумпцію доводом про існування факторів, здатних належним чином компенсувати гострий брак особистого простору».

Встановивши факт порушення ст. 3 Конвенції, ЄСПЛ у відповідних справах в якості відшкодування, як правило, присуджує заявникам від 4 до 10 тисяч євро.

Отже, вбачається, що звертаючись з клопотанням про застосування такого вагомого та виняткового запобіжного заходу, як тримання під вартою, сторона обвинувачення має в т.ч. довести, що умови ув`язнення відповідатимуть встановленим стандартам, не принижуватимуть гідність особи в контексті ст. 3 Конвенції, тобто становитимуть не менше мінімального стандарту в 3 кв. м. на особу у тюремній камері. Проте відповідних підтверджень матеріали клопотання, що є предметом розгляду, не містять.

Проаналізувавши все зазначене в сукупності, на переконання слідчого судді, в даному випадку запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні та відповідатиме як вимогам національного законодавства, так і практиці ЄСПЛ.

Відповідно до приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

З огляду на викладене, беручи до уваги наявність у підозрюваного місця постійного проживання, враховуючи положення ч. 4 ст. 194 КПК України, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , необхідно задовольнити частково, обравши запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту в межах строку досудового розслідування, який буде достатнім для неухильного виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Слідчий суддя враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зазначаються конкретні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 цього Кодексу, що покладаються на підозрюваного, обвинуваченого, та у випадках, встановлених цим Кодексом, строк, на який їх покладено.

З урахуванням зазначених ризиків у кримінальному провадженні, обставин кримінального правопорушення та даних про особу підозрюваного ОСОБА_5 , слідчий суддя вважає, що на даний час для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та виконання останнім, покладених на нього процесуальних обов`язків, є достатнім застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту (у період доби з 21.00 год. по 07.00 год. наступного дня) з покладенням на підозрюваного ОСОБА_5 наступних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожним їхнім викликом та вимогою, залежно від стадії кримінального провадження;

- утримуватися від спілкування з потерпілим ( ОСОБА_7 ) та свідками ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) у даному кримінальному провадженні;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

При цьому, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину вчиненого саме під час дії воєнного стану, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 616 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано інший запобіжний захід, ніж запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, має право звернутися до прокурора для скасування відповідного запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом на під час мобілізації, на особливий період. Прокурор у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, звертається до слідчого судді або суду, який розглядає кримінальне провадження, з відповідним клопотанням. У місцях ведення активних бойових дій за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого слідчий суддя, суд має право розглянути питання про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Слідчий суддя вважає за необхідне нагадати підозрюваному ОСОБА_5 про конституційний обов`язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України) та звернути увагу на можливість долучитись до оборони Батьківщини.
З урахуванням обраного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та приписів ст. 211 КПК України підозрюваний підлягає негайному звільненню з-під варти в залі суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 176-178, 181, 183, 184, 186, 194, 196, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , який полягає в забороні залишати житло за зазначеною адресою у період доби з 21.00 год. по 07.00 год. наступного дня, за виключенням надання невідкладної медичної допомоги.

Заборонити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , у період доби з 21.00 год. по 07.00 год. наступного дня.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту (у вказаний час доби) визначити в межах строку досудового розслідування: 59 (п`ятдесят дев`ять) днів, тобто до 29.11.2022.

Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України строком на 59 (п`ятдесят дев`ять) днів, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожним їхнім викликом та вимогою, залежно від стадії кримінального провадження;

- утримуватися від спілкування з потерпілим ( ОСОБА_7 ) та свідками ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) у даному кримінальному провадженні;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виконання ухвали доручити органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого, який здійснює досудове розслідування даного кримінального правопорушення, а на час перебування справи у провадженні суду - на прокурора.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти негайно в залі суду.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали негайно вручити підозрюваній та прокурору, а також для виконання конвойній службі.

Строк дії ухвали до 29.11.2022 включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1