УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 459/1486/20
провадження № 51-2229 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 27 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 27 січня 2022 року задоволено клопотання
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
і звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України (далі КК) у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК.
На підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000944 від 07 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 , закрито. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 залишено без розгляду.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 06 червня 2018 року близько 19:15, перебуваючи на сходовій клітці дев`ятого поверху під`їзду № 4 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_4 , умисно наніс декілька ударів кулаком правої руки в область голови останнього, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді забою чола, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 травня 2022 року ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 27 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 без задоволення.
Не погодившись із постановленими щодо ОСОБА_6 судовими рішеннями, представник потерпілого ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про їх скасування та призначення нового судового рішення у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі представника потерпілого, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи представника потерпілого щодо передчасного застосування місцевим судом до засудженого ОСОБА_6 положень ст. 49 КК є безпідставними з огляду на таке.
Кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, що встановлено.
Особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення минуло 3 роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
Я убачається зі змісту оскаржених судових рішень, ОСОБА_6 06 червня 2018 року вчинено кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до кримінального проступку, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі, обвинувачений не ухилявся від досудового розслідування або суду, доказів вчинення нового кримінального правопорушення суду не надано. Тобто на час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції минуло понад три роки. До суду від ОСОБА_6 надійшло клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК і закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності, яке він підтримав у судовому засіданні.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Виходячи з указаних обставин, суд першої інстанції, в порядку визначеному ч. 4 ст. 286 КПК, розглянувши клопотання ОСОБА_6 , його пояснення, де він не визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення і висловив згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття провадження, думку представника потерпілого, який заперечував проти звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, та прокурора, який не заперечував проти задоволення вищевказаного клопотання, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності.
У даному випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності є не правом, а обов`язком суду.
Доводи представника потерпілого, що аналогічні доводам апеляційної скарги потерпілого, стосовно невизнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та порушення судом вимог ч. 8 ст. 284 КПК, оскільки закриття кримінального провадження не допускається, якщо проти цього заперечують обвинувачений та потерпілий, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, є безпідставними та голослівними.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
З огляду на зазначене, невизнання підозрюваним, обвинуваченим винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Частиною 8 ст. 284 КПК передбачено, що закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом. Однак положення вказаної частини статті не містить вказівки з приводу заперечення цього потерпілим, про що слушно зазначено судом апеляційної інстанції.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ст. 129 КПК суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
Таким чином, твердження представника потерпілого про порушення прав потерпілого на відшкодування завданих збитків є помилковими, оскільки закриття провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК не позбавляє потерпілого можливості звернутися до суду з позовом у порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що ухвала місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають статтям 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення цих рішень.
Інші доводи наведені в касаційній скарзі представника потерпілого, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, не є безумовними і достатніми для скасування цих рішень.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, про що йдеться в касаційній скарзі представника потерпілого, Суд не встановив.
З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами провадження, а із касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 27 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3