1Справа № 335/3648/22 1-кс/335/1656/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні у залі суду клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Запорізької області ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000328 від 21.04.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Заступник начальника відділу СУ ГУНП в Запорізької області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000328 від 21.04.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України, у якому зазначив, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000328 від 21.04.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.10.1945 набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН увійшли Союз Радянських Соціалістичних Республік (правонаступником якого з 1991 року є російська федерація), Українська Радянська Соціалістична Республіка (правонаступницею якої з 1991 року є Україна) та ще 49 держав-засновниць, а згодом до вказаної міжнародної організації прийняті інші держави світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1965 «Про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про убезпечення їх незалежності і суверенітету» закріплено, що держави не мають права втручатися прямо чи опосередковано з якої б то не було причини у внутрішні та зовнішні справи іншої держави.

Кожна держава має невід`ємне право обирати свою політичну, економічну, соціальну та культурну систему без втручання в будь-якій формі з боку будь-якої іншої держави.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 «Про неприпустимість інтервенції і втручання у внутрішні справи держав» закріплено, що держави не мають права здійснювати інтервенцію або втручання в будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні чи зовнішні справи інших держав.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 24.10.1970 «Про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН» закріплено принцип, згідно з яким держави утримуються в своїх міжнародних відносинах від силових погроз або застосування сили, як проти територіальної цілісності або політичної незалежності будь-якої держави так і будь-яким іншим чином несумісним з цілями ООН. Така загроза силою або її застосування є порушенням міжнародного права і Статут ООН.

Кожна держава зобов`язана утримуватися від загрози силою або її застосування з метою порушення існуючих міжнародних кордонів іншої держави або у якості засобу вирішення міжнародних суперечок, в тому числі територіальних суперечок, і питань, що стосуються державних кордонів.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України.

Згідно з указаним документом територія України є неподільною та недоторканою.

Незалежність України визнано значною кількістю держав світу, у тому числі 05.12.1991 російською федерацією.

31.05.1997 відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі укладено Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 № 13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 02.03.1999 № 42-ФЗ).

Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих кордонів між Україною та російською федерацією та розбудову відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, незастосування сили або загрози силою, невтручання у внутрішні справи.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканою.

При цьому, ст. 69 Конституції України визначено, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум та інші форми безпосередньої демократії. Відповідно до ст. 71 Конституції України вибори до органів державної влади та органів місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування. Виборцям гарантується вільне волевиявлення.

Водночас, ст. 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України.

В порушення вищевказаних умов міжнародних договорів та ігноруючи положення Конституції України, 24.02.2022 вище політичне та військове командування російської федерації розпочало агресію та вторгнення до суверенних кордонів України. Зокрема, за результатами воєнних дій, 27.02.2022 збройними силами російської федерації незаконно окуповано м. Бердянськ Запорізької області.

З метою встановлення контролю та політичної влади на території тимчасово окупованого м. Бердянськ Запорізької області, невстановлені особи з числа військової адміністрації російської федерації створили незаконні органи влади у м. Бердянськ Запорізької області та почали підшукувати осіб з числа місцевого населення, які б співпрацювали з ними, в тому числі підшукувати осіб для призначення на посади в незаконно створених органах.

Досудовим розслідуванням встановлено, що не пізніше 06.04.2022, більш точна дата та час невідомо, невстановлені особи військової адміністрації російської федерації запропонували громадянину України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяти на себе функції начальника так званої місцевої «народної міліції» м. Бердянськ Запорізької області.

У подальшому, не пізніше 06.04.2022 року ОСОБА_4 знаходячись на території м. Бердянськ Запорізької області, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтримуючи агресію російської федерації на території України, добровільно погодився на пропозицію невстановлених осіб військової адміністрації російської федерації у м. Бердянськ Запорізької області зайняти керівну посаду у незаконно створеному правоохоронному органі - так званій «народній міліції».

Надавши добровільну згоду на виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції у незаконно створеному правоохоронному органі - так званій «народній міліції», починаючи з 06.04.2022, ОСОБА_4 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_5 , перебуваючи на території відділу поліції за адресою: м. Бердянськ, вул. Лютеранська, 26, почав проводити так звані примусові співбесіди з діючими працівниками Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, з погрозами застосування насильства щодо працівників поліції та членів їх родини, з метою схилити останніх до здійснення колабораційної діяльності та переходу на бік окупаційної влади країни агресора для виконання своїх обов`язків під керівництвом військової адміністрації російської федерації, а також добровільної здачі табельної вогнепальної зброї. Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України, а саме: у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

26.04.2022 у встановленому законом порядку, на підставі ч. 1 ст. 278 КПК України, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна, об`єкт нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності (частка власності 1/1) перебуває об`єкт нерухомого майна квартира (реєстраційний номер об`єкта майна: 37644394), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.09.2012.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення конфіскації як виду покарання, слідчий просить накласти арешт на квартиру (реєстраційний номер майна: 37644394), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі частки власності 1/1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.09.2012.

Заступник начальника відділу СУ ГУНП в Запорізькій області підтримав подане клопотання, надавши відповідну заяву.

Власник майна в судове засідання не викликався, у відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України, згідно якої, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, розгляд клопотання проведено без фіксації судового процесу.

Дослідивши клопотання, матеріали, якими обґрунтовано доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Частиною 2 даної статті передбачено, що повинно бути зазначено у клопотанні про арешт майна.
Клопотання про арешт майна відповідає вимогам ст.171 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арештумайна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

26.04.2022 року у встановленому законом порядку, на підставі ч. 1 ст. 278 КПК України, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна, об`єкт нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності (частка власності 1/1) перебуває об`єкт нерухомого майна квартира (реєстраційний номер об`єкта майна: 37644394), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.09.2012.

Відповідно до санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України, за якою ОСОБА_4 повідомлено про підозру, передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна.
З урахуванням наведеного, з метою забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного як виду покарання та для запобігання його відчуження, передачі, перетворення слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання та накладення арешту на квартиру (реєстраційний номер майна: 37644394), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі частки власності 1/1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.09.2012.

Керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170, 172, 173, 175, 167, 369, 372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:
Клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Запорізької області ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000328 від 21.04.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України задовольнити.

З метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання накласти арешт на квартиру (реєстраційний номер майна: 37644394), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі частки власності 1/1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.09.2012.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1