печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2, при секретарі ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженого прокурора Офісу Генерального прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000999,-

ВСТАНОВИВ:

28.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою на бездіяльність уповноваженого прокурора Офісу Генерального прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000999.

Мотивуючи подану скаргу ОСОБА_1 вказує, що у червні 2022 року він звернувся до прокурора з клопотанням про закриття кримінального провадження через сплив строків досудового розслідування, проте 13.07.2022 одержав повідомлення про відмову у задоволенні скарги на недотримання розумних строків під час досудового розслідування, у зв`язку з чим вважає, що має місце нездійснення процесуальних дій, які передбачені ст. 283 КПК України, однак які повинні бути вчинені у визначений цим Кодексом строк, а відтак просить усунути вказану бездіяльність шляхом зобов`язання прокурора у кримінальному провадженні №0000999 прийняти протягом 10 (десяти) днів одне з процесуальних рішень, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином. Разом з цим, заявник направив заяву до суду про розгляд скарги за його відсутності.

Представник Офісу Генерального прокурора у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального Закону, в статті в 24 КПК України, якою законодавцем кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений частиною 1 ст. 303 КПК України.

Згідно із п.п. 1, 91 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування.

Як вказано у скарзі, Державним бюро розслідувань проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000999 за а) ч .2 ст. 375 КК України (суддями Господарського суду міста Києва 19.09.2012 винесено завідомо неправосудне рішення, яким задоволено позов Міністерства оборони Російської Федерації до Кабінету Міністрів України та ДКС України щодо стягнення 3 113 053 506,26 грн.), б) ч. 2 ст. 366 КК України (службовими особами КМУ підроблено листи колишнього Прем`єр-Міністра України, в) ч. 1 ст. 111 КК України (громадянами України з числа суддів господарських судів України, а також їх співучасників з числа службових осіб КМУ вчинено діяння на шкоду економічній безпеці України, а саме надано допомогу іноземній державі у підривній діяльності шляхом незаконного стягнення з України та реального перерахування на користь Міністерства оборони РФ 38 млн. грн. на підставі рішення Господарського суду міста Києва у справі №5011-61/11340-2012). Органом досудового розслідування на даний час ОСОБА_1 не повідомлено про підозру. Проте, проводяться слідчі дії за викладених фактів.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 в червні 2022 року подав прокурору відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 клопотання про закриття кримінального провадження через сплив строків досудового розслідування, а 13.07.2022 він одержав від прокурора повідомлення про відмову у задоволенні скарги на недотримання розумних строків під час досудового розслідування з тих підстав, що не має прав на такі звернення, адже підозра не вручена.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 зазначеного Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Набуття особою, відносно якої розпочато досудове розслідування, прав підозрюваного КПК України, зокрема ст. 276-279 КПК України, не врегульоване.

Відповідно до положень ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Між тим, за практикою Європейського суду початком кримінального переслідування особи вважається не тільки момент формального повідомлення про підозру, а й момент коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційного повідомлення про підозру не було.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння», при цьому, «в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного» (рішення у справі «Екле проти Німеччини»). При цьому, за практикою ЄСПЛ висуненням обвинувачення визнаються, зокрема, такі обставини: арешт особи (рішення у справі «Вемхофф проти Німеччини»), офіційне повідомлення про намір здійснення стосовно особи кримінального переслідування (рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії»), початок досудового слідства проти конкретної особи чи арешт банківських рахунків конкретної особи (рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії»).

При цьому, гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за практикою Європейського суду з прав людини, користується особа, викликана як свідок у кримінальній справі, але фактично підозрювана у вчиненні злочину (зокрема, їй були поставлені запитання під час допиту, які можуть бути використані проти неї як обвинувальні) (рішення у справі «Сервес проти Франції»). Європейським судом з прав людини поняття «кримінальне обвинувачення» пов`язане із вчиненням різноманітних процесуальних дій, передбачених національним законодавством, від початку досудового розслідування і до ухвалення судового рішення.

Таким чином, з огляду на ст. 9 КПК України та практику Європейського суду з прав людини особа, відносно якої розпочате досудове розслідування за фактом вчинення цією особою конкретного кримінального правопорушення, повинна мати процесуальні права підозрюваного та відповідно до положень ч. 6 ст. 28 КПК України.

При цьому, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що обвинуваченим (підозрюваним) у вчиненні кримінального правопорушення є особа, відносно якої фактично розпочато досудове слідство, з моменту офіційного доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння.

Системний аналіз норм Кримінального процесуального кодексу України свідчить про те, що підозрюваному притаманні такі ж ознаки і риси, що і й обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.

Із фабули кримінального провадження №0000999 вбачається, що кримінальне провадження здійснюється за фактом вчинення злочину, де чітко зазначено як потенційного підозрюваного суддю Господарського суду міста Києва, яким винесено 19.09.2012 судове рішення у справі №5011-61/11340-2012. Із змісту відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вказане судове рішення ухвалено одноособово суддею ОСОБА_1, а із змісту долучених до скарги ухвал слідчих суддів, які розглядали подання органу досудового слідства у наведеному провадженні, однозначно підтверджується, що орган досудового слідства вважає суддю ОСОБА_1 винним у вчинені конкретного кримінального правопорушення. Не зважаючи на це, органом досудового розслідування не повідомлено про підозру ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 , у розумінні наведеної практики Європейського суду з прав людини, є особою, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, а отже, має права підозрюваного, передбачені ст. 42 КПК України, в тому числі, право мати захисника та право на заявлення клопотань у кримінальному провадженні.

Відомості про постановлення суддями господарських судів неправосудного рішення у справі №5011-61/11340-2012 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням №0000518 від 18.06.2014 за ч. 2 ст. 375 КК України, а відтак такий статус набуто ОСОБА_1 з червня 2014 року.

Відсутність у законодавстві певних кримінальних процесуальних правил щодо можливості та строків перекваліфікації через сплив значного проміжку часу досудового розслідування може становити загрозу для рівності сторін, оскільки їх мета - захистити учасників кримінального провадження від будь-яких зловживань представників державної влади, і від недоліків або недостатньої чіткості таких правил найбільше ризикує постраждати саме сторона захисту, на чому наголошував Європейський суд з прав людини в рішенні "Коем та Інші проти Бельгії".

Отже, об`єднання, виділ, приєднання матеріалів провадження до інших проваджень (в т.ч. №0002990 від 02.04.2013 та №0000999 від 06.12.2021) не змінює ні набутого скаржником статусу, ні строків досудового розслідування.

Відповідно до ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Таким чином, прокурор мав би розглянути клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження по суті і ухвалити відповідне рішення у формі постанови.

Між тим, ч. 1 ст. 36, ч. 5 ст. 40 КПК України визначено, що прокурор та слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Повноваження слідчого судді при розгляді скарг заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, володільця тимчасово вилученого майна на стадії досудового розслідування зводяться до права на зобов`язання сторони кримінального провадження, якою є слідчий або прокурор, вчинити процесуальні дії, як-то розглянути клопотання/скаргу, проте рішення по суті викладеного приймає слідчий (прокурор) самостійно.

Разом з цим, ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (п. 1) визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Так, у п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27.10.1993 року та у п. 38. Рішення ЄСПЛ у справі «Ankerl V. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони.

Крім того, у п. 134 Рішення ЄСПЛ у справі «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туречинни», п. 75 «Афанасьев проти України», п. 207 рішення у справі «Nada проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.

Під час підготовки до розгляду скарги та вирішення заявлених вимог, сторона обвинувачення не надала належних допустимих і достовірних доказів про розгляд уповноваженою особою заявленого ОСОБА_1 клопотання про закриття кримінального провадження.

Вирішуючи дану скаргу, слідчим суддею в тому числі застосовується один із основоположних принципів засад кримінального провадження, як то змагальність сторін, який зводиться до того, що на сторін покладається обов`язок довести ті обставини на які вони посилаються.

Сукупність вказаного переконує в бездіяльності заявленого суб`єкта оскарження, що пов`язано з відсутністю розгляду поданого ОСОБА_1 клопотання в рамках кримінального провадження № 0000999.

Отже, ефективним способом захисту права ОСОБА_1 могло б бути зобов`язання прокурора розглянути клопотання про закриття із винесенням відповідної постанови.

В той же час, подача ОСОБА_1 скарги в якій він просить зобов`язати прокурора протягом 10 днів ухвалити одне із рішень, передбачених ст. 283 КПК України є передчасним, можливим тільки після одержання постанови прокурора про відмову у задоволенні його клопотання та одночасно із оскарженням такої постанови, а тому в її задоволенні слідчий суддя відмовляє.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 22, 36, 107, 220, 303, 306, 307, 308 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженого прокурора Офісу Генерального прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000999 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_2