ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1017/22 Справа № 183/7349/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000547 за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Олександрівка Олександрівського району Кіровоградської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого поваром, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Зараховано у строк відбуття покарання тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 з 03 вересня 2021 року по 29 вересня 2021 року включно.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.

Приблизно о 01 годині 11 хвилин 01 вересня 2021 року, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в темний час доби з включеним ближнім світлом фар, зі швидкістю приблизно 70 км/год, по сухому покриттю проїзної частини автодороги, розташованій по вул. Сучкова м. Новомосковська Дніпропетровської області, зі сторони автодороги М-04, в напрямку вул. Спаська, де в цей час в районі будівлі № 115-А, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життю та здоров`я громадян, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, що знаходився під його керуванням, або безпечного об`їзду пішохода, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який йшов по проїзній частині дороги в попутному напрямку по переду автомобіля «ВАЗ 21093» і, не зупиняючись, залишив місце дорожньо-транспортного пригоди.
Своїми діями водій ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 2.10. та 12.3. Правил дорожнього руху України, в яких зазначено:
- п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;
- п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- п. 2.3. б).: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- п. 2.10.: «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
a) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди»;
- п. 12.3.: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Порушення п. 12.3. Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок якої пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження: забита рана в волосистій частині голови в правій тьмяно-скроневій ділянці; забита рана в волосистій частині голови в проекції лівої тім`яної кістки, на 1 см ліворуч від сагітального шву; забита рана в волосистої частини голови в лівій тім`яно-потиличній ділянці; забита рана з садном довкола в волосистій частині голови в потиличній ділянці справа; садно на передній поверхні грудної клітини в проекції тіла грудини; 2 садна на задньо-зовнішній поверхні правого плеча в нижній третині; синець на задньо-внутрішній поверхні правого плеча в нижній третині; крововилив в м`які тканини голови в потиличну ділянку справа; крововиливи під тверду та м`яку мозкові оболонки; ділянки забою мозку та мозочку; перелом кісток склепіння та основи черепа; перелом 8-го ребра справа по лопатковій лінії, з крововиливом довкола; крововилив в товщі м`яких тканин спини в поперековій ділянці; крововилив в товщі м`яких тканин спини по лопатковій лінії зліва в проекції 8-10-го ребра; крововилив в товщі м`яких тканин спини справа по лопатковій лінії в проекції 4-9-го ребер; крововилив в товщі м`яких тканин правого передпліччя по передній поверхні; крововилив на задній поверхні лівого передпліччя в проекції ліктьового суглобу.
Виявлені при експертизі трупа тілесні ушкодження в ділянці голови, у своїй сукупності, перебувають в причинному зв`язку з настанням смерті та згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, вони є тяжкими за ознакою небезпеки для життя. Тілесні ушкодження у вигляді перелому ребра з крововиливом в м`які тканини, згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я та в причинному зв`язкуз настанням смерті перебувають. Всі інші ушкодження, а саме сінці та садна на тулубі та кінцівках, згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень є легкими за ознакою короткочасного розладу здоров`я та в причинному зв`язку з настанням смерті перебувають. Виявлені при експертизі трупа ушкодження в ділянку голови, могли утворитися при дорожньо-транспортній пригоді.

В апеляційній скарзі:
- прокурор просить вказаний вирок, в частині призначеного покарання, скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, строком на 2 роки. На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок прокурор просить залишити без змін.

Вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції не дотримано принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання в частині не призначення судом додаткового покарання.

На думку прокурора, суд першої інстанції вирішив за недоцільне призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку не навівши жодних переконливих мотивів для такого висновку.

Вважає, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_7 після зіткнення з потерпілим ОСОБА_10 , не зупиняючись залишив місце ДТП. Протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

На думку прокурора, покарання,призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, не відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України внаслідок його м`якості.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286 КК України, - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Доведеність вини, фактичні обставини та правильність юридичної кваліфікації скоєного ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, зазначаючи про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Однак, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.

Так, призначаючипокарання ОСОБА_7 ,суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітніх дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , повністю відшкодував збитки потерпілій, офіційно працевлаштований, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває.

Також судом першої інстанції враховано думку потерпілої, яка просила суд не карати суворо обвинуваченого, та досудову доповідь Новомосковського районного відділу філії Державної установи Центр пробації у Дніпропетровській області, згідно з якою орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд першої інстанції визнав щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням, прийшовши до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе при призначенні йому покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Так, посилання у вироку на те, що призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, на думку колегії суддів є формальним і фактично судом не було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, та характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти безпеки руху та експлуатації транспорту, та те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було смертельно травмовано потерпілого ОСОБА_10 .
Відповідно до роз`яснень, зазначених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року встановлено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Проте, суд першої інстанції вирішив за недоцільне призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку не навівши жодних переконливих мотивів для такого висновку.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 розміру та виду покарання, суд взяв до уваги, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, повністю визнав вину у вчиненому, щиро розкаявся, відшкодував матеріальну і моральну шкоду, з урахуванням чого потерпіла не вважала за необхідне обирати йому суворий захід примусу.

Однак, на думку колегії суддів, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для не призначення засудженому додаткового покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_7 після наїзду на потерпілого ОСОБА_10 , не зупиняючись залишив місце ДТП. Протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Поза увагою суду залишилися характер та конкретні обставини вчиненого, що свідчать про підвищений ступінь його суспільної небезпечності та таке психічне ставлення засудженого до вчиненого на момент заподіяння злочину, яке виразилось у тому, що він, дбаючи насамперед про себе для уникнення несприятливих наслідків, продемонстрував крайню байдужість до життя травмованої ним людини, яка внаслідок отриманих травм згодом втратила життя.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позиція потерпілої ОСОБА_13 щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання пов`язаного з реальним позбавленням волі хоча і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, проте сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.

Крім того, згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 квітня 2021 року (справа № 677/1391/17, провадження № 51-744км), позиція потерпілої сторони щодо визначення виду та розміру покарання не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Отже, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З урахуванням вищезазначеного, вирок щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, з ухваленням відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення додаткового покарання, а тому вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 у відповідності до статей 65-67 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей,повністю відшкодував збитки потерпілій, на обліку у лікарів нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів враховує щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції, що не оскаржується прокурором, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного лише основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

В решті вирок суду слід залишити без змін.

На думку колегії суддів, саме таке покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну прокурора Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_9 , - задовольнити.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
На підставі п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4