ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/453/22 Справа № 699/1098/20 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:

прокурора в режимі відеконференції з

Корсунь-Шевченківським районним судом ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 14 липня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.09.2022 включно, -

в с т а н о в и л а :

В провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження №0000271 щодо ОСОБА_7 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 289 КК України.

На адресу Городищенського районного суду Черкаської області надійшов лист № 52/3-252 вих 22 від 06.07.2022 та клопотання щодо дії запобіжного заходу від 05.07.2022 прокурора Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_9 про вжиття заходів, направлених на розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 строк якого спливає 18.07.2022, з посиланням на те, що головуючий суддя ОСОБА_10 перебуватиме у відпустці, що унеможливлює розгляд даного клопотання.

07.07.2022 здійснено авторозподіл матеріалів клопотання, визначено та передано їх на розгляд судді ОСОБА_1

14.07.2022 ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.09.2022 (включно), без можливості внесення застави, з подальшим утриманням в ІТТ № 1 ГУНП в Черкаській області.
Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що прокурором не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів про наявність ризиків у кримінальному провадженні, і в своїх клопотаннях, поданих в 2020-2022 роках, прокурор наводить одні і ті ж підстави для подовження строку тримання під вартою обвинуваченого, а суд автоматично задовольняє їх. Зазначає, що обвинувачений не може перебувати під вартою за станом здоров`я, та звертає увагу на те, що потерпілим частково відшкодовуються збитки.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу місцевого суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 , може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.
Так, ОСОБА_7 згідно обвинувального акту обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.2 ст. 289 КК України, які є тяжким та особливо тяжким злочинами і за які, в разі визнання його винуватим, він може бути засудженим до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що згідно матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 ніде офіційно не працевлаштований, перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом, відповідно до ухвали Лисянського районного суду Черкаської області, в період часу з 12.08.2020 по 08.09.2020, останній неодноразово порушував обраний йому запобіжний захід, а саме, двічі зривав проведення йому призначеної психіатричної експертизи, куди не прибував без поважних причин, не повідомивши слідчого та прокурора, перебуваючи в медичному закладі, симулював погіршення стану свого здоров`я, щоб затягнути слідство.

Судом першої інстанції враховано дані про особу ОСОБА_7 , а також перевірена можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Апелянтом не надано доказів, які б свідчили про неможливість надання обвинуваченому ОСОБА_7 належної медичної допомоги в умовах перебування під вартою, а тому його доводи в цій частині є необґрунтованими.

Часткове відшкодування збитків потерпілим, як про це стверджує апелянт, не може слугувати підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має матір, яка є інвалідом ІІ групи, та потребує допомоги, є безпідставними, оскільки на їх підтвердження надано лише копію відповідної довідки МСЕК, в якій відсутні відомості щодо обмеження її можливостей в обслуговуванні себе, потреби допомоги інших, як і відсутні дані того, що обвинувачений проживав з матір`ю, яка перебувала на його утриманні, до затримання, з урахування часу встановленої групи інвалідності - 22.09.2017.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 .

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 14 липня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.09.2022 включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді