ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 346/553/15-к

провадження № 51-5697км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7,

прокурора ОСОБА_8,

захисників ОСОБА_10, ОСОБА_9,

виправданого ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000149, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року щодо ОСОБА_1 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 307 КК, та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень у яких він обвинувачувався.

Також указаним вироком суду скасовано раніше обраний ОСОБА_1 запобіжний захід, вирішено питання про повернення застави, скасування арешту, вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 368 та ч. 2 ст. 307 КК, а саме в тому, що, будучи майором внутрішньої служби та обіймаючи посаду начальника оперативного відділу Коломийської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області (далі - Коломийська ВК-41), діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, 13 грудня 2014 року отримав від ОСОБА_2 наркотичний засіб - канабіс та зберігав його з метою подальшої передачі засудженому ОСОБА_3 , який відбуває покарання у виді позбавлення волі у Коломийській ВК-41.

Крім того, начальник оперативного відділу Коломийської ВК-41 УДПтС України в

Івано-Франківській області майор внутрішньої служби ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що, діючи умисно, з метою незаконного збагачення та особистої наживи,

13 грудня 2014 року одержав від ОСОБА_2 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 1000 грн за передачу наркотичного засобу засудженому ОСОБА_3 , який відбуває покарання у виді позбавлення волі у Коломийській ВК-41.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2020 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність обґрунтовує в контексті тверджень про безпідставне визнання ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про недопустимість доказів, отриманих у результаті негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), через невідкриття стороні захисту в порядку ст. 290 КПК процесуальних підстав для їх проведення. Наведені доводи обґрунтовує тим, що на час завершення строку досудового розслідування прокурор не мав і не міг мати у своєму розпорядженні розсекречених ухвал слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД, а сторона захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК не наполягала і не вимагала у сторони обвинувачення відкрити їй вищевказані документи. Разом з тим, у ході судового розгляду в суді першої інстанції сторона захисту була ознайомлена з розсекреченими ухвалами апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД.

Також прокурор не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність провокації злочину, зазначаючи, серед іншого, про непереконливе мотивування висновку щодо провокації злочину на підставі змісту матеріалів проведення НСРД, які визнані недопустимими доказами.

Вважає суперечливою та непослідовною позицію суду апеляційної інстанції, який, погодившись із рішенням місцевого суду про недопустимість результатів проведених НСРД, урахував їх зміст з метою спростування версії сторони обвинувачення про винуватість виправданого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Крім того, прокурор у касаційній скарзі указує на необґрунтований висновок судів про визнання недопустимими результатів усіх НСРД із тієї підстави, що вони були отримані в межах іншого кримінального провадження.

Стверджує про ненадання належної оцінки достовірності показань свідків ОСОБА_2

та ОСОБА_3 , а також протоколу про хід та результати контролю за вчиненням злочину від 16 грудня 2014 року, протоколу вручення грошових коштів від 13 грудня 2014 року, які вважає допустимими доказами, у їх поєднанні з даними із протоколу огляду від 13 грудня 2014 року, складеного після затримання ОСОБА_2 .

Позиції учасників судового провадження

У засіданні суду касаційної інстанції прокурор підтримала касаційну скаргу і просила її задовольнити.

Захисник виправданого ОСОБА_1 ОСОБА_10 подав заперечення, у яких навів мотиви проти задоволення касаційної скарги прокурора, просив залишити судове рішення без зміни.

Захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_9 заперечили проти задоволення касаційної скарги,

наведені доводи вважали необґрунтованими. Виправданий також просив залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, що є підставою до застосування касаційним судом повноважень, визначених положеннями ст. 436 цього Кодексу.

В апеляційній скарзі прокурор поставив вимогу про скасування вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2020 року та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, однак належного процесуального приводу для цього не зазначив, і матеріали кримінального провадження не містять підстав для застосування положень ст. 415 КПК у їх взаємозв`язку із приписами ст. 412 цього Кодексу.

Законодавець у ч. 1 ст. 415 КПК чітко визначив підстави для призначення апеляційним судом нового розгляду в суді першої інстанції, їх перелік є вичерпним. Жодної з визначених ч. 1 ст. 415 цього Кодексу підстав не було наведено в апеляційній скарзі та не встановлено під час апеляційного перегляду, а отже, апеляційний суд не мав процесуальної можливості скасувати оскаржений вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, як на цьому наполягала сторона обвинувачення.

Не вказано таких підстав для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції і в касаційній скарзі прокурора.

Із системного тлумачення положень статей 403, 404, 412-415, 421 КПК вбачається, що погіршення становища виправданого допустиме виключно за умови, якщо з цих підстав подали апеляційну скаргу прокурор, потерпілий чи його представник. Зважаючи на імперативність приписів ст. 415 вказаного Кодексу та ч. 4 ст. 403 КПК, вимоги касаційної скарги прокурора не підлягають задоволенню, оскільки навіть за умови скасування оскарженої ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, за відсутності належного апеляційного приводу в апеляційній скарзі прокурора неможливо у процесуальний спосіб досягнути того правового результату, про здобуття якого перед цим судом поставив вимогу прокурор в апеляційній скарзі, а «процес заради процесу» не відповідає вимогам статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції).

Разом з тим підстав до скасування оскарженої ухвали апеляційного суду за доводами касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає з огляду на викладене нижче.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді.

Залишаючи без зміни вирок, суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, покладеними місцевим судом на обґрунтування висновку про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 368 КК.

В апеляційній скарзі прокурор стверджував про відсутність порушень з боку органу досудового розслідування під час виконання вимог ст. 290 КПК щодо відкриття матеріалів кримінального провадження, і апеляційний суд визнав такі доводи необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з мотивами апеляційного суду стосовно недопущення відомостей із матеріалів НСРД через невідкриття стороні захисту в порядку ст. 290 КПК процесуальних підстав для проведення слідчих дій, а твердження прокурора в касаційній скарзі про порушення правил оцінки доказів в аспекті застосування приписів ст. 290 КПК вважає такими, що не засновані на положеннях кримінального процесуального закону.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду з приводу застосування норм права, викладених у ст. 290 КПК (постанова від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6847/15-к, провадження № 13-43кс19), процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, з тієї причини, що їх не було в розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи в суді за умови своєчасного вжиття прокурором усіх необхідних заходів для їх отримання. Якщо ж сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК і суд, за приписами ч. 12 ст. 290 КПК не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як установив суд, ухвали слідчого судді Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року № 2859т, № 2860т, № 2865т та від 02 грудня 2014 року № 3037т, № 3038т, № 3039т, № 3040т, № 3041т, № 3043т, що слугували процесуальними підставами для проведення НСРД, на час закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні в розпорядженні прокурора не перебували. У процесі виконання вимог ст. 290 КПК стороні захисту не наданні для ознайомлення процесуальні документи слідчого судді Апеляційного суду Івано-Франківської області. Під час судового розгляду не було надано також підтвердження того, що сторона обвинувачення своєчасно вживала заходи з метою розсекречування таких процесуальних документів в ході досудового розслідування для ознайомлення з ними сторони захисту.

Зі змісту листа Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року, наявного в матеріалах справи, убачається, що заходів, спрямованих на зняття грифа секретності з процесуальних рішень, на підставі яких проводилися НСРД, сторона обвинувачення до виконання вимог ст. 290 КПК не здійснювала.

Аргументуючи рішення про недопустимість результатів НСРД, суди обґрунтовано зважили на те, що процесуальні підстави (ухвали слідчих суддів) надання дозволу на здійснення НСРД у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, спостереження за особами, аудіо- та відеоконтролю особи під час виконання ст. 290 КПК стороні захисту не були відкриті й відповідних заходів до їх розтаємничення прокурор не вжив. У доводах касаційної скарги прокурор не спростовує таких обставин.

Крім того, постанова прокурора про проведення НСРД (контроль за вчиненням злочину) у кримінальному провадженні № 0000149 від 04 листопада 2014 року за ч. 2 ст. 364 КК в порядку ст. 290 КПК стороні захисту також не відкривалася, а була розтаємничена 03 грудня 2015 року, після звернення 02 лютого 2015 року до суду з обвинувальним актом.

Ухвали слідчого судді Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року № 2859т, № 2865т та від 02 грудня 2014 року № 3037т, № 3038т, № 3039т, № 3040т, № 3041т, № 3043т були розсекречені 20 березня 2017 року під час апеляційного перегляду вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року Апеляційним судом Івано-Франківської області, який 24 квітня 2017 року постановив рішення про його скасування. Скасувавши вирок, суд апеляційної інстанції звернув увагу, зокрема, на аспекти застосування положень ст. 290 КПК.

Будь-яких документів, які би свідчили, про намагання сторони обвинувачення вжити необхідних та своєчасних заходів, спрямованих на розсекречення документів, які є процесуальною підставою для проведення НСРД, матеріали провадження не містять, не додано їх і до касаційної скарги, у змісті якої не йдеться про виконання прокурором приписів ст. 290 КПК в цій частині.

Разом з тим у цьому кримінальному провадженні сторона захисту наполягала на застосуванні правових наслідків, передбачених ч. 12 ст. 290 КПК, стосовно всіх доказів, отриманих за результатами проведення НСРД.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів про недопустимість використання відомостей, викладених у протоколах про результати проведення НСРД та похідних від них доказах, щодо обґрунтування винуватості ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі прокурор ставив питання про помилковість висновку суду першої інстанції щодо порушень у ході досудового розслідування, де слідчі дії за ст. 368 КК здійснювалися до реєстрації відомостей про це кримінальне правопорушення в ЄРДР, що мало наслідком визнання судом недопустимими доказів, отриманих за результатами проведення НСРД. Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду за результатами оцінки вказаних доводів.

У цьому кримінальному провадженні на підставі постанови прокурора від 28 листопада 2014 року контроль за вчиненням злочину шляхом проведення контрольованої поставки (спеціальний слідчий експеримент) мав здійснюватися щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою отримання відомостей стосовно можливої незаконної передачі наркотичних речовин. За змістом цієї постанови рішення про перевірку відомостей щодо отримання неправомірної вигоди шляхом проведення НСРД контроль за вчиненням злочину, прокурор не ухвалював. Інших постанов прокурора про проведення НСРД контроль за вчиненням злочину матеріали провадження не містять.

Разом з тим за змістом протоколу огляду та вручення від 13 грудня 2014 року для забезпечення належного проведення НСРД слідчий оглянув, серед іншого, грошові кошти, попередньо одержані від ОСОБА_2 , на які було аерозольним методом нанесено безбарвний препарат «Промінь-1». Після проведення огляду грошові кошти та інші предмети було передано ОСОБА_2 для подальшого проведення заходів з перевірки фактичних даних щодо отримання ОСОБА_1 як наркотичних засобів з метою їх подальшої передачі засудженому ОСОБА_3 , так і неправомірної вигоди в сумі 1000 грн.

За змістом протоколу НСРД контроль за вчиненням злочину від 16 грудня 2014 року, з ОСОБА_2 було проведено інструктаж щодо поведінки під час передачі коштів та наркотичного засобу, його попереджено про недопустимість вчинення дій щодо провокації (підбурювання) ОСОБА_1 як до одержання коштів, так і наркотичного засобу.

Отже, огляд коштів 13 грудня 2014 року, їх помічення, інструктаж щодо поведінки під час їх передачі як неправомірної вигоди, а також і сама НСРД усупереч приписам ст. 214 КПК були проведені до реєстрації кримінального провадження за ч. 1 ст. 368 КК, а сама НСРД контроль за вчиненням одержання службовою особою неправомірної вигоди, крім того, здійснювалася без належних процесуальних підстав.

Оскільки досудове розслідування за ст. 368 КК орган досудового розслідування розпочав до внесення відомостей до ЄРДР, суди дійшли обґрунтованого висновку про недопустимість матеріалів НСРД щодо підтвердження версії сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_1 у вказаному правопорушенні.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій за результатами оцінки доказів за правилами ст. 94 КПК у їх взаємозв`язку з положеннями ч. 12 ст. 290 КПК, про недоведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, де показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оцінені судом у сукупності та взаємопоєднанні з іншими доказами у кримінальному провадженні, є очевидно недостатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Разом з тим колегія суддів уважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про непереконливе вмотивування апеляційним судом власних висновків стосовно спростування доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, про необґрунтованість рішення місцевого суду про наявність провокації ОСОБА_1 до вчинення інкримінованого йому за ч. 1 ст. 368 КК кримінального правопорушення. Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності провокації, дійшов висновку, що працівники правоохоронних органів не обмежувалися пасивним розслідуванням, і погодився з рішенням місцевого суду, але не навів належних мотивів. Рішення суду апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 370, 419 КПК не містить переконливого обґрунтування на спростування доводів прокурора.

Практикою ЄСПЛ визначено аспекти (критерії) відмежування провокації злочину від допустимої поведінки правоохоронних органів (справа «Баннікова проти Російської Федерації» (заява № 18757/06, рішення від 04 листопада 2010 року, § 37-65); справа «Матановіч проти Хорватії» (заява № 2742/12, рішення від 04 квітня 2017 року, § 123-135); «Раманаускас проти Литви» (заява № 55146/14, рішення від 20 лютого 2018 року, § 54-62). Провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. При цьому під пасивним розслідуванням розуміється відсутність будь-яких активних дій, які би спонукали особу вчинити злочин.

Натомість рішення апеляційного суду не містить обґрунтованих положень про форми зовнішнього виявлення провокації, того, в чому саме полягає активність правоохоронних органів, які саме дії працівників правоохоронного органу містять ознаки провокації, якими саме доказами підтверджується її наявність за критеріями ЄСПЛ. Без наведення належних мотивів апеляційний суд відхилив доводи прокурора про те, що наявні в матеріалах провадження і досліджені в ході судового розгляду докази дають підстави вважати, що інкримінований злочин було би вчинено незалежно від втручання правоохоронних органів.

Водночас колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону внаслідок застосованого судом підходу із використання відомостей, отриманих із матеріалів НСРД, не відкритих у порядку ст. 290 КПК, до обґрунтування висновку про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Посилання суду на зміст доказів, наданих стороною обвинувачення з метою доведення винуватості особи, що були отримані в ході досудового розслідування з дотриманням положень КПК, проте не відкриті стороні захисту відповідно до приписів ст. 290 КПК, не суперечить загальним засадам кримінального провадження і правилам оцінки доказів.

У кримінальному процесі такий підхід до оцінки доказів розроблявся в межах доктрини «асиметрії правил допустимості доказів». Колегія суддів уважає, що протилежний від вказаного вище підхід до оцінки доказів спричиняє порушення права, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому.

За приписами статей 86, 87 КПК недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Разом з тим в силу положень ч. 3 ст. 62 Конституції України і ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Водночас у ч. 12 ст. 290 вказаного Кодексу йдеться про правові наслідки невідкриття стороною матеріалів відповідно до положень цієї статті, за якими суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Системне тлумачення зазначених норм дає підстави для висновку, що відомості з доказів, не відкритих стороною обвинувачення відповідно до ст. 290 КПК, не можуть бути на цій підставі допущені судом як докази винуватості, проте їх зміст може використовуватися для спростування версії сторони обвинувачення. Позбавлення сторони захисту такого права призводить до покладення на неї негативних наслідків недотримання положень кримінального процесуального закону, допущених стороною обвинувачення щодо доказів, які виправдовують особу. Збіжна правова позиція була висловлена Верховним Судом у справах № 588/1199/16-к (постанова від 18 грудня 2019 року, провадження

№ 51-3127км19), № 601/1143/16 (постанова від 29 вересня 2020 року, провадження

№51-2996км19).

Інші доводи касаційної скарги прокурора про помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо окремих питань допустимості доказів, зокрема, порушених в аспекті дотримання положень ст. 257 КПК, не мають істотного значення і не спростовують правильність висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_1 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, зокрема, і з огляду на недотримання стороною обвинувачення приписів статей 214, 290 КПК і обґрунтоване застосування судами процесуальних наслідків, передбачених ст. 86, ч. 12 ст. 290 КПК.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він на відміну від суду першої інстанції, по-іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції, проте зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів не свідчить про недотримання апеляційним судом положень ст. 404 КПК за відсутності належного обґрунтування стороною обвинувачення того, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд не встановив обґрунтованих підстав для безпосереднього дослідження доказів, і доводи касаційної скарги не спростовують обґрунтованості такого рішення.

Таких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого судового рішення, колегія суддів не встановила, а тому підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6