ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/535/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/98/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваної ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 12 квітня 2022 року у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали справи за апеляційною скаргою захисника підозрюваної ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 21 березня 2022 р.,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 21 березня 2022 р. задоволено клопотання заступника начальника СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області капітана поліції ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Алчевськ Луганської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , такої, що тимчасово не працює, раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із покладенням на неї відповідних обов`язків. Визначено ОСОБА_7 заставу в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 496200 грн. на день винесення ухвали.

Датою закінчення дії ухвали зазначено по 20 травня 2022 року.

Не погодившись з рішенням суду, захисник підозрюваної ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати щодо ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави у значно меншому розмірі.

Сторона захисту не погоджується із висновками слідчого судді, вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, незаконною та такою, що не відповідає принципам достатності.

Оскільки взяття під варту є виключним і найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і належної поведінки, апелянт вважає, що є підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту або виключно застави в значно меншому розмірі.

Зазначає, що до підозрюваної ОСОБА_7 цілком можливим було б застосувати домашній арешт. Обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із заставою майже в максимальному розмірі, передбаченому щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 496 200 грн. 00 коп., відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України є занадто суворим запобіжним заходом, що не відповідає встановленій практиці ЄСПЛ та є непомірною сумою для підозрюваної.

Посилається на те, що підозрювана ОСОБА_7 була затримана за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, проте органом досудового розслідування досі не доведена її причетність до його вчинення, оскільки підозра ОСОБА_7 пред`явлена на підставі показань лише потерпілої ОСОБА_10 .

Вважає, що посилання місцевого суду на те, що у ОСОБА_7 відсутнє постійне місце роботи та проживання, спростовується тим, що судом не взято до уваги той факт, що в країні іде війна. В зв`язку з цим вона була змушена переїхати і проживає в АДРЕСА_2 , раніше не судима, а також не доведено, що нею завдана матеріальна шкода.

На думку апелянта, до клопотання не додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував пред`явлення обґрунтованої підозри.

Звертає увагу суду, що підозрювана раніше не судима, матеріальна шкода нею не завдана, злочин не спрямований проти життя та здоров`я, вина не доведена, пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена жодним доказом. Тому, на переконання захисника, утримання ОСОБА_7 під вартою незаконне, затримання необґрунтоване, жоден із ризиків, передбачний ст. 177 КПК України, не доведений.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення підозрюваної та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, зіславшись на доводи, викладені в ній, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, слідчим відділенням Кременецького районного відділу поліції проводиться досудове розслідування у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000108 від 17.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 17.03.2022 в період часу з 13 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв. у ОСОБА_7 під час перебування у приміщенні житлового будинку АДРЕСА_3 , виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 17.03.2022 в період часу з 13 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у житловому будинку за вищевказаною адресою, шляхом вільного доступу зайшла до спальної кімнати, у якій проживала та зберігала особисті речі потерпіла ОСОБА_10 , з метою таємного викрадення чужого майна у особливо великих розмірах. Переконавшись в тому, що її дії є таємними для інших осіб та передбачаючи наслідки власного вчинку і бажаючи їх настання, таємно викрала із корзини для одягу, яка розташована в лівому дальньому куті кімнати відносно входу, жіночу сумку чорного кольору середніх розмірів із металевими ручками, в якій знаходилися грошові кошти в загальній сумі 2 044 000 (два мільйона сорок чотири тисячі) гривень, яка складалась із грошових коштів у валюті гривня купюрами номіналом по 500 (п`ятсот) гривень та 200 (двісті) гривень, валюті долара купюрами номіналами по 100 (сто) та 50 (п`ятдесят) доларів у загальній сумі близько 10 000 (десять тисяч) доларів, чим завдала потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вищевказану суму, після чого, покинувши місце вчинення кримінального правопорушення, мала можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинила потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 2 044 000 (два мільйона сорок чотири тисячі) гривень.

19.03.2022 ОСОБА_7 , згідно ч. 4 ст. 208 КПК України затримано за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

19.03.2022 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), в особливо великих розмірах.

20.03.2022 заступник начальника СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області капітан поліції ОСОБА_9 за погодженням із прокурором Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке слідчий суддя своєю ухвалою від 21 березня 2022 р. задовольнив.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. При цьому слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вказаних вище обставин.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні «К. Г. проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому тлумачення поняття «обґрунтованість» буде залежати від усіх обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства»).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з необхідністю на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи (рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з наведеного і надаючи оцінку матеріалам провадження, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 185 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом допиту потерпілої ОСОБА_10 ; протоколом огляду речових доказів від 19.03.2022; протоколом огляду місця події, а саме: житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_3 , в якому на момент вчинення кримінального правопорушення проживала потерпіла, та з якого було викрадено грошові кошти; протоколом добровільної видачі грошових коштів від 18.03.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 ; протоколом огляду відео із камер відеоспостереження господарства на якому знаходиться житловий будинок із приміщення якого було вчинено кримінальне правопорушення; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 .

Враховуючи вищезазначене, твердження апеляційної скарги захисника, що прокурором не долучено жодного суттєвого доказу, який би підтверджував пред`явлення обґрунтованої підозри, є необґрунтованими.

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Феррарі-Браво проти Італії» заява №9627/81 від 14 березня 1984 року, відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою відповідно до ч. 2 даної статті є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

Окрім наявної обґрунтованої підозри слідчий суддя правильно врахував, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені слідчим у клопотанні про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведені прокурором в судовому засіданні, а саме: підозрювана може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи оцінку можливості підозрюваній ОСОБА_7 переховуватися від слідства та суду, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 , розуміє, що у разі доведення її вини їй може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від семи до дванадцяти років за санкцією ч. 5 ст. 185 КК України, а тому є достатньо підстав вважати, що підозрювана з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину за ч. 5 ст. 185 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, і згідно із ст. 12 КК України він є особливо тяжким злочином.

Крім цього, у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бекчієв проти Молдови від 04.10.2005 зазначено, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Так, ОСОБА_7 офіційно не працевлаштована, після вчинення кримінального правопорушення покинула місце вчинення злочину та в подальшому була затримана працівниками поліції в м. Ковель, Волинської області, що, на думку колегії суддів, не унеможливлює існування ризику переховуватись від правоохоронних органів та суду.

Колегія суддів вважає, що доведеним є і ризик незаконного впливу на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, який полягає у процедурі отримання свідчень від осіб, які є потерпілими, свідками, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановивши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення, врахувавши вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваною ОСОБА_7 злочину, майновий стан і відсутність офіційного місця роботи, дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваної слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваною ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення нею дій, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів наголошує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але на даній стадії досудового розслідування по даній конкретній справі з урахуванням особи підозрюваного та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за рішенням суду, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який навіть з урахуванням презумпції невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, - підстав для застосування до ОСОБА_7 іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

При цьому, застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, також дійшов вірного висновку щодо можливості визначення підозрюваній ОСОБА_7 розміру застави в сумі 496200 грн.

Згідно п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у таких межах, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Твердження захисника ОСОБА_8 про те, що розмір застави, визначений судом першої інстанції, є надмірним, не беруться до уваги, оскільки, на переконання колегії суддів, саме такий розмір застави у межах, передбачених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України для даного виду кримінального правопорушення, що становить 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 469200 грн., є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї законом обов`язків та помірним для неї, враховуючи особу порушниці та обставини, вчиненого нею злочину.

Матеріали провадження не містять даних, які б унеможливлювали перебування підозрюваної під вартою.

З огляду на викладене слідчим суддею при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких захисник підозрюваної просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків слідчого судді в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги захисника підозрюваної ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 309, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника підозрюваної ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 21 березня 2022 р. про обрання підозрюваній ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави в сумі 496200 грн. з покладенням на неї відповідних обов`язків у випадку її внесення, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді