Справа №760/3010/22 1-кп/760/1939/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Солом`янського районного суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002205 від 11.08.2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Гришине, Красноармійського району, Донецької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , ( НОМЕР_1 ), раніше неодноразово судимого, востаннє 18.03.2014 року вироком Солом`янського районним суду м. Києва за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимим, востаннє 18.03.2014 року Солом`янським районним судом міста Києва за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та знову повторно вчинив новий корисливий злочин на території Солом`янського району м. Києва.

Так, 10.08.2021 року, приблизно о 08 годині 45 хвилин, перебуваючи в гуртожитку, що по АДРЕСА_3 , у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у вищевказану кімнату. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна поєднаного з проникненням до чужого житла, діючи умисно, протиправно, із корисливих мотивів, переслідуючи мету наживи та незаконного збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_4 зайшов до приміщення вищевказаного будинку, перебуваючи у коридорі першого поверху, виявив що двері кімнати № 8 були зачинені на замок, у зв`язку з чим, останній знаючи де знаходяться ключі від кімнати, зайшов у приміщення вказаної кімнати, в якій проживає ОСОБА_6 , тим самий незаконно проник у житло. Знаходячись у вищевказаній кімнаті, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, виконуючи свої злочинні дії, таємно викрав з тумби шафи грошові кошти в сумі 8000 гривень. Продовжуючи свої злочинні дії, усвідомлюючи їх протиправність та наслідки, ОСОБА_4 разом із викраденим вийшов з кімнати №8 даного гуртожитку будинку АДРЕСА_4 , та пішов у невідомому напрямку, таким чином залишив місце вчинення кримінального правопорушення та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 8000 гривень.

Крім того, 10.08.2021 року, приблизно о 08 годині 55 хвилин, перебуваючи у вищевказаному гуртожитку, що по АДРЕСА_5 , у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднаного з проникненням у вищевказану кімнату. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднано з проникненням до чужого житла, діючи умисно, протиправно, із корисливих мотивів, переслідуючи мету наживи та незаконного збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_4 зайшов до приміщення вищевказаного будинку, перебуваючи у коридорі першого поверху, виявив що двері кімнати № 7 були зачинені на замок, у зв`язку з чим, останній зламав замок дверей до даної кімнати та зайшов у приміщення вказаної кімнати, в якій проживає ОСОБА_7 , тим самий незаконно проник у житло. Знаходячись у вищевказаній кімнаті, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, виконуючи свої злочинні дії, таємно викрав норкову шубу темного кольору, вартістю 30000 гривень, телевізор «Samsung» Smart TV 32 дюйма, вартістю 5500 гривень, грошові кошти в сумі 15600 гривень та 200 доларів США (згідно курсу НБУ станом на 10.08.2021 становить 5360 гривень) , мобільний телефон марки «Bravis», вартістю 1000 гривень, золоті сережки з білим камінцем, вартістю 1500 гривень. Продовжуючи свої злочинні дії, усвідомлюючи їх протиправність та наслідки, разом із викраденим вийшов з кімнати № 7 даного гуртожитку будинку АДРЕСА_4 , та пішов у невідомому напрямку, таким чином залишив місце вчинення кримінального правопорушення та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на загальну суму 58960 гривень.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Обвинувачений ОСОБА_4 будучи попередньо допитаним у судовому засіданні, свою винуватість, у вчиненні кримінального правопорушення, не визнав у повному обсязі. Пояснив, що нічого не пам`ятає з приводу вчинення злочину та пояснення не надав.

У подальших судових засіданнях ОСОБА_4 свою винуватість визнав частково. Зазначив, що він дійсно вчинив злочин, що зазначений в обвинувальному акті, проте вчинив його не сам, а зі своїм дядьком ОСОБА_8 , хоча він не рідний дядько, проте так до нього ставився, що він вважав його своїм дядьком. Виходячи з обставин, що склалися на той час, вони зрозуміли, що у потерпілих можна викрасти певні речі, оскільки останні ходили у золоті та можна було зрозуміти, що у них є гроші. Домовившись про вчинення злочину. Вони з дядьком взяли рюкзаки та поїхали до потерпілих. Коли вони приїхали, то перші двері до потерпілої відчинив сам ОСОБА_4 , а інші - виламав ОСОБА_8 . Вони домовилися, що всі речі забере собі дядько, а за це він буде ОСОБА_9 допомагати матеріально. Після того, як вони взяли речі, вони їх завезли ОСОБА_8 . Доказом цього є, в тому числі те, що коханка ОСОБА_10 у подальшому фотографувалася у викраденій шубі.

На запитання прокурора ОСОБА_4 додатково зазначив, що слідчому він не говорив, що злочин було вчинено із дядьком, оскільки вони домовилися, що якщо ОСОБА_11 все візьме на себе, то дядько щомісяця буде йому передавати передачі у місця позбавлення волі. Проте, зараз дядько не хоче з ним мати справу, вигнав його з дому, а тому він не стримав своєї обіцянки, а тому ОСОБА_11 таке вказує у судовому засіданні. ОСОБА_4 переконує, що двері у кімнату потерпілої виламував саме його дядько. У розмовах саме ОСОБА_4 сказав, що потерпіла ходить у золоті, однак вчинити злочин запропонував саме дядько. Він всі викрадені речі забрав у подальшому собі. Буря взяв лише цигарки та запальничку. Коли викрадали речі ОСОБА_4 знав, що там є камера спостереження, проте він не міг відмовитися від вчинення крадіжки, оскільки він у дядьки був як раб та виконував усі його накази.

Після дослідження доказів у справі, у доповненнях та судових дебатах ОСОБА_4 визнав свою винуватість у вчиненні злочину у повному обсязі, підтвердив, що саме він вчинив злочин, а дядька вирішив обмовити, оскільки він йому багато чого обіцяв, а зараз відмовився від своїх обіцянок, вигнав його з дому, оскільки так йому сказала його співмешканка, та йому образливо. Вину визнає, кається, просить суворо не карати.

Судом проведено розгляд справи у повному обсязі за загальними правилами.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями потерпілих, свідків які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України, та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, яка не відмовилася надавати показання у відповідності до вимог ст. 63 Конституції, потерпіла ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_12 вона знала, оскільки з ним працювали на одному підприємстві, жили разом в одному гуртожитку, він в кімнаті 6, а вона в кімнаті 8. Вона ніколи не могла подумати, що він може вчинити злочин. Він казав, якщо буде уходити з роботи його дуже гарно запам`ятають. Це відбулось 10.08 вона була на зміні та їй подзвонили і сказали, що кімнату обікрали. Вона приїхала та побачила, що в кімнаті повний безлад. З кімнати зникло 8 000 грн. Потім приїхала поіція показала фото і відео і тоді побачили, що це був ОСОБА_11 . Він ніс речі та шкутильгав на одну ногу. Ми подали заяву, написали все, що у нас украли. Неприязних відносин з ОСОБА_13 не було. Його звільнили або він сам звільнився вона не знає. Напевно проробив тут півроку. Буря чемний, все пам`ятав, жив в кімнаті з ОСОБА_14 . Завжди вчив Жору, як правильно їсти готувати, прибирати, допомагав завжди ОСОБА_15 . Жора його сусід по кімнаті. У ОСОБА_9 провалів в пам`яті ніколи не було. На здоров`я не скаржився. Коли він виїжджав з гуртожитку свої ключі чомусь не здав, знав де лежать наші ключі. Сказав, не буде здавати ключі, бо він сам їх робив. Після звільнення не проживав, потерпіла проживає в кімнаті з Маєю. В цей день, потерпіла виходила з кімнати остання, їхала на вакцинацію та закрила кімнату ключем. Буря знав де ключі, бо бачив, куди їх кладуть. Двері закрила на ніжній замок і закрила клітку. Вона вийшла на початку дев`ятого, а коли була на вакцинації подзвонили і сказали, що нас обікрали, це було біля часу, їй подзвонила ОСОБА_16 . 8000 грн. лежали в тумбочці в спеціальній коробочці від годинника. В кімнаті був безлад, все розкидано. Їм показали фото, одразу ОСОБА_11 був одягнений у кепці і футболці в який ходив у гуртожитку. Огорожі в гуртожитку ніякої не має. Претензії до ОСОБА_9 має, він не повинен був так робити у нього не має совісті, вона збирала кошти на лікування дитини. Коли вона іде кудись ключ залишає там, охорони не має. Вони довіряли один одному. Стороння особа крім ОСОБА_9 не могла скористатися ключем. Клітка дверей закривається на код, код знаємо тільки мешканці, в тому числі ОСОБА_11 . Зарплата потерпілої 10 000 грн. Вона збирала ці кошти рік відмовляла собі у всьому. Вона їх тримала в тумбочці. На вікнах стоять решітки. Нам показали на фото ОСОБА_12 і ще одного чоловіка. Впізнали по телевізору, який він взяв у іншої потерпілої та по покривалу, яке було в кімнаті. По відео зрозуміла, що це ОСОБА_11 . Покривало світленьке в зірочки. У ОСОБА_9 стояв в кімнаті маленький телевізор, а у потерпілої плазма.

Будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України, та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, яка не відмовилася надавати показання у відповідності до вимог ст. 63 Конституції, потерпіла ОСОБА_7 показала, щощо ОСОБА_17 знала пів року, поки у жив у гуртожитку був ввічливий, неприємних відносин не було. 8.10 подзвонила ОСОБА_18 та сказала, що у потерпілої вибиті двері у кімнаті, коли приїхала там була ОСОБА_19 , я туди зайшла, а там був дурдом не було телевізора, приставки, шафи були відкриті, не було ні шуби, ні речей, грошей теж не було 200 доларів та гривень, ні сумочки ні рюкзака, жилетки. Буря казав, що нічого не пам`ятає. Коли це сталось, я подзвонила директору та вони викликали слідчу групу. Телевізор не вирваний з розетки, воля також не вирвана, а вийнято з штекерів. Все викручене. На відео показує число місяць і явно видно, що йде попереду ОСОБА_11 з речами, йде його дядько з моїм покривалом. Він був в кросівках мого чоловіка і коли його через тиждень затримували він також був в кросівках чоловіка сірих і казав, що всі речі взяв у баригі і телефон знайшли Бравіс у ломбарді у подальшому. Відносини з ОСОБА_13 нормальні. В день коли він розрахувався з роботи вона його побачила з дядьком. Двері зачиняємо на два замки, проживаємо з чоловіком там 10 років. У інших осіб доступу до квартири не має. Їздимо з чоловіком маршруткою виходимо у 06:20 год. зачиняємо двері. Повідомила ОСОБА_19 , що у нас двері вибиті та вона боїться, що робити. Вона приїхала, а там вибиті двері, приїжджали столяри і міняли двері і у гуртожитку і у мене. У кімнаті завжди чисто приїжджають директор та його заступник перевіряють, так як гуртожиток ОСОБА_20 поки ми працюємо там і живемо. Все було відкрито та не має речей. Буря коли проживав заходив двічі по потребі (попрати). Моя норкова шуба, яку я купила 2 роки тому назад. Грошові кошти гривні, знаходились у шафі у антресолі. Обстановка була повністю порушена, 200 доларів знаходились у чоловіка в коробці де монети. Мобільний телефон ОСОБА_21 , впізнала та його віддали, він був не в тому стані, в якому був до цього. Сережки моєї внучки, це знають всі. Сума шкоди більша ніж зазначена. На відео видно, що ОСОБА_11 йде по переду, а дядько позаду, видно плед. Коли виходили з квартири пледом застелене було ліжко. В пледі було видно телевізор. ОСОБА_11 виходити на зв`язок не намагався, а Жорі дзвонив. Чоловік одразу був на місті, його начальник привіз через 10 хв. В фейсбуці на сторінці « ОСОБА_22 » бачила відео, як затримали підозрюваних, ОСОБА_11 стояв в кросівках, які чоловік на фото побачив. Чоловік кросівки не викидав раніше. Претензії до ОСОБА_9 має, совісті не має, хоче щоб відповів за свої вчинки. Це було в літку 10.08. Заробітна плата у мене 11 с чемно тисяч гривень. Було 200 доларів у чоловіка і гривні у мене. Я є власницею телевізора та телефону, шубу купувала на базарі, чекі не зберігає. Вони несли речі, дядько ніс телевізор в покривалі, а ОСОБА_11 2 пакети та рюкзак. Я не була при затриманні, а бачила фото. Коли ОСОБА_12 звільнили з роботи, ключі не віддав. Двері вибиті, ключем не відкривали, десь о 10 годині подзвонила ОСОБА_19 , що зайшла в гуртожиток і побачила вибиті двері. Буря ніс мої речі і знав, що несе. Коли ОСОБА_11 проживав крадіжок не було, тільки продукти зникали з холодильника. В обвинувальному акті багато чого не написано (за кросівки не написали), я не скаржилась. Дохід у них з чоловіком сумісний, ми сім`я. Телефон мій, його повернули.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_23 , будучи попередженм про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання пояснив, що з ОСОБА_13 він дійсно знайомий, він є його приятелем, знайомі 4 роки. Дійсно. він з ОСОБА_13 приїжджали у гуртожиток, забирали речі, перевозили одяг та інші речі. Буря казав, що це його речі. Він переїжджав та попросив допомогти перевезти з гуртожитку речі. Причому свідок так робив вже декілька разів, а саме допомагав ОСОБА_9 з переїздом. Речі перевезли до додому свідка, ОСОБА_11 деякий час жив у нього, пішов від свідка бо його вигнала його цивільна дружина, бо остання побачила, що ОСОБА_11 підглядає за дитиною. Шубу свідок побачив коли ОСОБА_11 жив у них. До ОСОБА_9 претензій не має з ним не спілкується. Буря змінив свої пояснення та намагається обмовити свідка, оскільки його дружина його вигнала, він так мстить. Коли ОСОБА_11 жив у гуртожитку, то свідок у нього був в гостях один раз, коли був у нього конфлікт на роботі. Коли ОСОБА_11 звільнився, свідок поїхав допомогти винести речі з кімнати. Свідок наполягає, що до кімнати не заходив, та двері не ламав. Коли ОСОБА_12 затримали і його також затримали та повезли до Солом`янського райвідділу де він дав пояснення. До викрадених речей відношення не має, лише допоміг ОСОБА_9 , через що зараз жалкує. Буря сам виносив речі, а свідок його лише чекав та просто допоміг перенести речі. Після того, як ОСОБА_12 вигнали, усі речі він забрав із собою, в тому числі, шубу.

З витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.08.2021 року слідує, що 10.08.2021 року надійшла заява від потерпілої ОСОБА_7 про те, з кімнати за її місцем мешкання було викрадено речі. Підозрюваним є ОСОБА_4 , його дії кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України (а.п.86).

Як убачається з протоколів про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 10.08.2022 року, потерпілі просили вжити заходів щодо особи, яка викрала речі (а.п. 87-88).

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.01.2022 року вбачається, що у ході цієї слідчої дії свідок ОСОБА_24 впізнав особу, зображену на фото № 3, тобто ОСОБА_4 , як особу, яка надала йому мобільний телефон (а.п. 173-175). Свідок впізнав особу за ознаками зовнішності: за загальними рисами обличчя, формою зачіски, розташуванням брів та очей.

Відповідно до протоколу пред`явлення речей для впізнання від 22.01.2022 року вбачається, що у ході цієї слідчої дії потерпіла впізнала викрадений у неї телефон (а.п. 122-126).

Ці дані протоколів впізнання суд сприймає, не як показання надані свідком, потерпілим на етапі розслідування провадження, а як відомості установлені у ході слідчої дії проведеної, у порядку ст.ст. 223, 228 КПК України, а саме, як фактичні дані установлені у результаті процесуальної дії які є важливими відомостями для цього кримінального провадження (п. 2 ч. 3 ст. 104 Кодексу) щодо обставин, які підлягають доказуванню у ньому в порядку ст. 91 того ж Кодексу.

У відповідності до протоколу огляду місця події з додатками від 10.08.2022 року встановлено місце вчинення кримінального правопорушення (а.п. 88-92).

Згідно протоколу перегляду відеозапису (а.п. 95-102, 129-131), а також самого технічного носія, який відтворний судом у повному обсязі, формується така картина подій, що біля будинку з`являються дві особи чоловічої статі, якими є ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_25 , які несуть речі. За відтвореним технічним записом зауважень у сторін не було.

Як наслідок, у цій справі, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні таких висновків за наслідками розгляду провадження суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/93438380) вказано, що «вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що «вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті».

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС указав, що «…суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим».

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що «Оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими.

У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду».

Повертаючись до обставин цієї справи суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних справ і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Також слід указати, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанова від 24 жовтня 2018 року в справі № 733/249/16-к указав, що після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі.

Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.

У цій ситуації, джерело фактичних даних, прямо доводить собою, обставини, які у розумінні ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в цій справі, щодо дати, часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, слід зауважити, що Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

Також, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).

У цій справі, порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій дотриманий.

Як наслідок суд сприймає указані письмові докази, як належні та допустимими, які у своїй сукупності доводяться обставини визначені ст. 81 КПК України, та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3, 4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Як зазначено у примітці до ст. 185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191, повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Саму вартість майна установлено, як дійсну, у порядку алгоритмів, окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має… При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»… вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к) визначено, що під поняттям «сховище» розуміється певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охорони, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченого відповідають зазначеним критеріям, адже він розумів, що доступ до даного об`єкту суттєво ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там вони не мають.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в цьому випадку, мало місце проникнення.

Відповідно суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, з проникненням у житло.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором. Прокурор своїм правом на зміну обвинувачення не скористався.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після її внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття. Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди (постанова Верховного Суду від 06 липня 2021року, справа № 243/3208/19).

У даній справі, незважаючи на те, що ОСОБА_4 визнав себе винуватим фактично у дебатах, покаявся та просив суворо не карати, суд приймає таке каяття, оскільки кожна особа має право на осмислення своєї поведінки у будь-який момент, тим більше, незалежно від стадії розгляду справи.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, а саме те, що обвинувачений особою з інвалідністю ІІІ групи, є пенсіонером, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, те, що обвинувачений вчинив нове умисне корисливе кримінальне правопорушення маючи судимість, шкоду не відшкодував, проте зазначив, що бажає виправити ситуацію.

У відповідності до комплексної амбулаторної судової психіатричної експертизи від 13.12.2021 року ОСОБА_4 на період вчинення кримінального правопорушення стійким хронічним психічним розладом не страждав, однак виявляв ознаки органічного ураження головного мозку резидуального генезу з легким інтелектуальним недорозвитком та емоційно-вольовими порушеннями, міг усвідомлювати свої дій та керувати ними. Виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю зі шкідливими наслідками. Не потребує застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру, однак потребує спостереження та лікування у лікаря-нарколога на загальних підставах. Бурі властиві такі індивідуально-психологічні особливості, як невисока в межах норми продуктивність розумової діяльності, нестійкість настрою, підвищена тривожність, дратівливість в конфліктних ситуаціях, низька самооцінка і низький рівень домагань, нерозвиненість і вузьке коло інтересів, поверховість соціальних контактів. Індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_4 істотно не вплинули на його свідомість і поведінку під час вчинення інкримінованого йому діяння (а.п. 113-120).

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи те, що обвинувачений взірково виконував покладені на нього усі процесуальні обов`язки, суд вважає за можливе не обирати обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, як про те просить прокурор.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з дня його затримання у ході виконання цього вироку.

Речові докази по справі: лазерний диск (а.п. 98, 99) зберігати у матеріалах провадження; мобільний телефон марки «Бравіс», який було передано потерпілій ОСОБА_26 на відповідальне зберігання (а.п.121,128) залишити останній за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1