ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1095/22 Справа № 214/5794/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
захисників (в режимі відеоконференції) ОСОБА_10 , ОСОБА_11
захисника ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року у кримінальному провадженні № 0003079 щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 років, з конфіскацією усього особисто йому належного майна.
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 до обвинувачених про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_16 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, - 21 005,49 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, - 150 000,00 гривень, а всього 171 005,49 гривень; солідарно з обвинувачених на користь ОСОБА_16 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, 3 500,00 гривень; з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_16 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 75 000,00 гривень; з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_16 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 75 000,00 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Частково задоволений цивільний позов Криворізької місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області, в інтересах Комунального закладу «Криворізька міська лікарня №2» Дніпропетровської обласної ради» та стягнуто з ОСОБА_7 на користь комунального закладу матеріальні збитки, завдані кримінальним правопорушенням у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_15 у сумі 7 922,72 гривні. В позові до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відмовлено.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 , визнано винуватим у незакінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а ОСОБА_17 та ОСОБА_9 визнано винуватими в незакінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Судом встановлено, що середині грудня 2017 року ОСОБА_7 разом з ОСОБА_17 та ОСОБА_9 вступили в злочинну змову з метою незаконного заволодіння транспортним засобом. Відповідно до розподілених ролей ОСОБА_9 повинен був підшукати транспортний засіб, співучасник злочину ОСОБА_17 повинен був провести потерпілого на місце вчинення кримінального правопорушення, де разом з іншим співучасником злочину ОСОБА_7 , незаконно заволодіти транспортним засобом.

Реалізуючи умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_9 за допомогою інтернет-сайту «OLX» відшукав за об`явою ОСОБА_15 , у власності якого перебував автомобіль марки «Mersedes-Benz Sprinter 313CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та зателефонував йому, повідомивши про те, що 30 грудня 2017 року потрібно здійснити вантажоперевезення від СЗШ № 51, розташованої по вул. Світлогірській у м. Кривому Розі, до мкрн. Східний-2 м. Кривого Рогу, на що ОСОБА_15 погодився.

В подальшому, 30 грудня 2017 року, діючи за попередньою змовою, реалізуючи свій умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_9 за допомогою автомобіля « Skoda roomster», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , перевіз три стільці та один стіл до СЗШ №51 разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_17 . Після чого, за вказівкою ОСОБА_9 , коли потерпілий ОСОБА_15 на своєму автомобілі приїхав до мосту по вул. Каспійська в м. Кривому Розі, приблизно о 16 годині 20 хвилин, до нього підійшов ОСОБА_17 , який сів в автомобіль потерпілого ОСОБА_15 та супроводив останнього на автомобілі до СЗШ № 51.

Прибувши на місце, потерпілий ОСОБА_15 вийшов із кабіни автомобіля разом з ОСОБА_17 , та потерпілий ОСОБА_15 направився до задньої частини автомобіля з метою завантаження стільців та столу в автомобіль і відчинив одні задні двері. В цей момент співучасник злочину ОСОБА_7 з невстановленого слідством пістолету для відстрілу патронів калібру 9мм, спорядженого метальними снарядами несмертельної дії, здійснив п`ять пострілів в потерпілого ОСОБА_15 та спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми голови, грудної клітини праворуч, правого плеча: вогнепальне кульове проникаюче поранення лобної області праворуч, скалковий вдавлений перелом лобної кістки, забій головного мозку 2-го ступеню, непроникаюче вогнепальне кульове сліпе поранення передньої поверхні грудної клітини праворуч з переломом 3-го ребра і контузією правої легені та інші тілесні ушкодження, зокрема правого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Після отриманих поранень потерпілий впав на землю, став кричати та звати на допомогу, у зв`язку з чим ОСОБА_7 , ОСОБА_17 та ОСОБА_9 покинули місце вчинення кримінального правопорушення, не довівши свій умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом до кінця.

Згідно з висновком автотоварознавчої експертизи №15/12.2/273 від 29 серпня 2018 року ОСОБА_7 , ОСОБА_17 та ОСОБА_9 мали намір незаконно заволодіти транспортним засобом марки «Mersedes-Benz sprinter 313CDI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого на момент вчинення кримінального правопорушення, станом цін на 30 грудня 2017 року, складала 323 783,47 гривні.

Дії ОСОБА_7 у вироку були кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вироку були кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України за ознаками незакінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна; ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі, строком на 7 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна; ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі, строком на 7 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно перекваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 3 ст.15, ч. 2 ст. 289 КК України у зв`язку з тим, що не було встановлено факту попередньої змови обвинувачених на застосування при незаконному заволодінні транспортним засобом насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, а також необґрунтовано змінив формулювання обвинувачення, виключивши посилання на те, що саме ОСОБА_9 придбав пістолет та передав його ОСОБА_7 , зазначивши, що ОСОБА_7 самостійно придбав вказаний пістолет, з якого здійснив постріли в потерпілого.
Вважає, що у кримінальному провадженні зібрано достатньо доказів на підтвердження попередньої змови обвинувачених на заволодіння транспортним засобом із застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого. Так, з показань потерпілого слідує, що ОСОБА_7 почав одразу здійснювати постріли, коли потерпілий повернувся відкривати двері, жодних перемовин або образ в адресу нападників він не висловлював.
Під час проведення слідчих експериментів обвинувачені визнавали, що були знайомі до вчинення злочину, заздалегідь готувалися і домовились про його вчинення.
Разом з тим, суд допустив суперечність у висновках, визнавши протоколи слідчих експериментів допустимими доказами, які підтверджують винуватість обвинувачених, критично оцінив твердження про застосування до них недозволених методів введення розслідування, і в той же час проігнорував, що під час цих слідчих дій обвинувачені розповідали про попередню домовленість щодо вчинення злочину, при цьому, змінюючи обвинувачення, суд вказав, що не приймає до уваги такі показання, оскільки під час судового розгляду обвинувачені надали показання іншого змісту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні злочину та виправдати у зв`язку з недоведеністю його винуватості.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки показанням ОСОБА_9 , які він надав під час судового розгляду, а також невірно виклав показання свідка ОСОБА_18 , не надав їм оцінку та безпідставно послався на протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за її участю. Зазначає, що органом досудового розслідування не проведено психіатричну експертизу ОСОБА_7 для встановлення причини його агресії стосовно потерпілого.
На думку захисника, не отримали належної оцінки і показання обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтвердив показання обвинувачених щодо необхідності перевезення меблів та зазначив, що був ошелешений, тим що ОСОБА_7 почав стріляти у потерпілого. Зазначає, що за версією обвинувачення залишилось незрозумілим, хто повинен був сісти за кермо транспортного засобу, яким намагались заволодіти обвинувачені, з огляду на те, що ОСОБА_9 був за кермом автомобіля «Skoda roomster», а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вміють керувати транспортними засобами.
Також, на думку захисника, не відповідає дійсності той факт, що обвинувачені перевезли вищезазначені меблі на автомобілі «Skoda roomster», оскільки вони не могли до нього поміститись.
Крім того захисник посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення обшуку у гаражі, яким користується батько ОСОБА_9 , та фіксування його результатів, у зв`язку з чим вважає цей доказ недопустимим. /
На думку захисника, у справі відсутні переконливі докази причетності ОСОБА_9 до вчинення злочину, в якому він обвинувачується.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати та відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілого.
Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , який вину не визнав, підтвердив показання інших обвинувачених та пояснив, що не вступав з ними у змову на заволодіння транспортним засобом, а хотів допомогти ОСОБА_7 з перевезенням меблів, а коли останній почав стріляти в потерпілого, то для нього це було шоком і він почав тікати.
Вважає, що висновки суду про обізнаність ОСОБА_8 про попередню змову з іншими обвинуваченими на заволодіння транспортним засобом і те, що він знав про оренду гаража, не ґрунтується на доказах, досліджених під час судового розгляду та спростовуються показаннями самого обвинуваченого, потерпілого, протоколом слідчого експерименту. Судом у вироку не наведено жодних доказів, які б поза розумним сумнівом доводили наявність складу злочину в діях ОСОБА_8 , зокрема об`єктивної та суб`єктивної сторони.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, змінити правову кваліфікацію з ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Цивільний позов потерпілого до ОСОБА_7 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином 7929,49 грн., моральної 50 000 грн., в солідарному стягненні з обвинувачених матеріальної шкоди в розмірі 3 500 грн. відмовити та залишити рішення суду про стягнення з ОСОБА_7 витрат на стаціонарне лікування потерпілого без змін.
Зазначає про неналежну оцінку судом доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, зокрема показань ОСОБА_7 , який підтвердив показання інших обвинувачених щодо відсутності умислу на заволодіння транспортним засобом потерпілого, а також вважає, що суд дійшов необґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині, при цьому не взяв до уваги обстановку вчинення злочину, за якої, якщо брати до уваги версію обвинувачення, ніщо не заважало обвинуваченим довести умисел до кінця та заволодіти транспортним засобом.
Вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявності умислу у ОСОБА_7 на викрадення автомобіля та не доведено попередню змову обвинувачених щодо заволодіння ним. Так, оренда гаража начебто для зберігання автомобіля не підтверджується показаннями свідка ОСОБА_19 , яка у судовому засіданні обвинувачених не впізнала та зазначила, що жодного з них в житті не бачила.
Стосовно задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_15 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, вважає стягнення таких розмірів збитків та відшкодування моральної шкоди необгрунтованим. Обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнає витрати на лікування, проте витрати на туристичний тур не знайшли свого підтвердження. До цивільного позову потерпілий додав договір про надання туристичних послуг на ім`я ОСОБА_20 , який діє за усним дорученням від інших туристів, зокрема ОСОБА_21 , проте згідно квитанції до прибуткового касового ордера ОСОБА_20 сплатив 39230 грн. в якості оплати туру, будь-яких підтверджуючих документів, що ОСОБА_21 сплачував свою частину, потерпілий суду не надав. Також положеннями договору передбачено можливість повернення туристу від турагента вартості туру, за вирахуванням штрафів та понесених фактичних витрат турагента, а тому вважає, що стягнення з ОСОБА_7 витрат на туристичний тур у розмірі 13076 грн. є необгрунтованим та не підтверджується документально.
Вважає необґрунтованим і розмір відшкодування моральної шкоди, при цьому зазначає, що психологічна експертиза для визначення можливого розміру грошової компенсації не проводилась, а також, зазначає що ОСОБА_7 щиро кається в тому, що він наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, та в цій частині цілком визнає свою вину, проте сума у розмірі 150 000 грн. є непідйомною для його матеріального стану, а тому просить суд стягнути з ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
Захисник зазначає, що ОСОБА_7 визнає свою провину та щиро кається в тому, що він наніс потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тому просить суд змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання у розмірі п`яти років позбавлення волі.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Посилається на її безпідставність, оскільки прокурор акцентує увагу на матеріалах досудового розслідування, при цьому ігнорує обставини, які були встановлені безпосередньо в суді. Також не конкретизує дії ОСОБА_8 , що є важливим для правової кваліфікації. Вважає, що під час судового розгляду не встановлено доказів участі ОСОБА_8 у змові, спрямованій на заволодіння транспортним засобом, оскільки останній як під час слідчого експерименту, так і під час судового розгляду надавав послідовні показання, що він погодився на пропозицію ОСОБА_7 допомогти в перевезенні меблів. Зауважує, що показання обвинувачених, які вони надавали під час слідчих експериментів є недопустимими доказами відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачених та захисників, які апеляційні скарги сторони захисту підтримали, на їх задоволенні наполягали з викладених у них підстав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, посилаючись на її безпідставність; прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав з викладених у ній підстав, на її задоволенні наполягав, проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту заперечував, посилаючись на їх безпідставність; перевіривши матеріали кримінального провадження та повторно дослідивши частину доказів у справі з урахуванням висновків суду касаційної інстанції та клопотань учасників апеляційного розгляду; обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення в частині змісту та послідовності дій обвинувачених і потерпілого на місці події 30 грудня 2017 року, за виключенням походження пістолета, який використав ОСОБА_7 , в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку із чим колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до їх детального обговорення. Що стосується апеляційних доводів прокурора та сторони захисту про неправильне тлумачення судом першої інстанції намірів та спрямованості умислу обвинувачених у межах вчинення інкримінованого правопорушення, то у межах їх дослідження колегія суддів приходить до наступних висновків.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильної кваліфікації судом першої інстанції дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу.
Так, обгрунтовуючи свій висновок щодо необхідності кваліфікації дій останніх за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції зазначив, що умисел останніх не був спрямований на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки це не охоплювалося їх попередньою змовою, а постріли в потерпілого ОСОБА_22 несподівано для ОСОБА_8 та ОСОБА_9 здійснив ОСОБА_7 з пістолета травматичної дії, який він самостійно придбав за допомогою мережі Інтернет та зберігав вдома, і про його наявність інші обвинувачені не були обізнані.
При цьому суд першої інстанції відкинув на підставі ч. 4 ст. 95 КПК України показання ОСОБА_7 щодо обставин набуття ним вказаного пістолета, надані останнім на етапі досудового розслідування, а також не взяв до уваги протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 в частині його пояснень про походження даного пістолета, зазначивши, що придбання його ОСОБА_9 підтверджується лише первісними показаннями ОСОБА_7 .
Таким чином суд першої інстанції, хоча і не зазначив це у вироку прямо і безпосередньо, фактично прийшов до висновку про те, що з боку ОСОБА_7 мав місце ексцес виконавця, а отже лише його дії підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, в той час як дії інших співучасників підлягають кваліфікації як менш тяжке кримінальне правопорушення, що охоплювалося первісним умислом, - за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України.
З такими висновками не можна погодитись з огляду на те, що у межах слідчого експерименту, проведеного 16 серпня 2018 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , останній двічі, у вільній розповіді на початку слідчої дії та під час демонстрації своїх дій на місці події, зазначив, що травматичний пістолет йому надав ОСОБА_9 на місці вчинення нападу безпосередньо перед його здійсненням, зазначивши при цьому - «про всяк випадок, бо нам цей автомобіль потрібний», і цей пістолет він передав останньому у той час, коли вони разом втікали до автомобіля «Skoda roomster» після спроби заволодіння автомобілем потерпілого. При цьому наявності у ОСОБА_23 підстав оговорювати ОСОБА_9 не встановлено, сторона захисту на їх існування не посилається і їх наявність не обгрунтовує.
При оцінці вказаного доказу колегія суддів грунтується на висновках, викладених Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у Постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19), згідно яким приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів ? протоколом слідчого експерименту.
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням установленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.
Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.
З огляду на те, що у межах вищезазначеного слідчого експерименту ОСОБА_7 , перебуваючи у тому числі безпосередньо на місці події, самостійно та без стороннього впливу надав логічні і детальні пояснення щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, супроводжуючи їх вказівками на об`єкти місцевості та відповідними демонстраційними діями, і ці його пояснення узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, колегія суддів не знаходить підстав для визнання даного слідчого експерименту таким, що за своєю природою мав характер допиту обвинуваченого, і оцінює його протокол та відеозапис як самостійне джерело доказів, що є належним і допустимим.
З аналогічних міркувань суд апеляційної інстанції вважає джерелом належних і допустимих доказів і протокол слідчого експерименту, проведеного 16 серпня 2018 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 .
На думку суду апеляційної інстанції, цими доказами поза розумним сумнівом підтверджується, що як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 були заздалегідь обізнані про наявність у ОСОБА_7 пістолета травматичної дії, переданого йому ОСОБА_9 для вчиненняінкримінованого злочину, і свідомо допускали, що він міг за необхідності застосувати вказану зброю до потерпілого.

Висунута стороною захисту версія про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не знали про наявність зброї в ОСОБА_7 і її застосування було для останніх несподіванкою, спростовується вищезазначеними протоколами слідчих експериментів за їх участю, а також в цілому є непереконливою, оскільки вона не дає логічної відповіді на питання про те, як обвинувачені планували подолати опір потерпілого у випадку, якщо останній почне його чинити, що було цілком ймовірним.
Аналізуючи фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 завідомо для інших співучасників мав при собі пістолет травматичної дії саме з метою подолання опору потерпілого, а отже спільний умисел всіх обвинувачених передбачав застосування його у випадку виникнення такої необхідності, і про наявність даної зброї в останнього, а також про можливість її застосування при спробі заволодіння автомобілем потерпілого ОСОБА_15 , інші співучасники були обізнані, зокрема ОСОБА_9 придбав її та передав ОСОБА_7 безпосередньо перед вчиненням злочину.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України, колегія суддів оцінює як помилкові, що тягне необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора та кваліфікацію дій останніх за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з призначенням покарання у межах санкції даної частини статті закону України про кримінальну відповідальність. Кваліфікацію дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України належить вважати правильною.

Обговорюючи висловлену стороною захисту версію про те, що обвинувачені не планували заволодіння автомобілем потерпілого, а дійсно намагалися здійснити перевезення меблів, втім перед їх завантаженням до вказаного автомобіля ОСОБА_7 з невідомої причини почав стріляти у водія з травматичного пістолета, внаслідок чого вони злякалися та втекли з місця пригоди, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає непереконливою і такою, що поза розумним сумнівом не відповідає фактичним обставинам події.
Так, залучення потерпілого з його автомобілем для перевезення меблів вочевидь виступало не більше, ніж приводом для виманювання останнього у темний час доби на глуху безлюдну ділянку місцевості, оскільки кількість та номенклатура вказаних меблів не вимагала залучення ані дорогого і великого вантажного транспорту, ані трьох осіб для їх завантажування і розвантажування, а їх вартість не відповідала витратам на транспортування. При цьому обвинувачені не зуміли пояснити як походження цих меблів, так і те, як вони опинилися на місці вчинення злочину, і чим була викликана необхідність їх транспортування саме 30 грудня 2017 року. Колегія суддів звертає увагу і на те, що згідно показанням потерпілого ОСОБА_15 , перед вчиненням злочину ОСОБА_9 зателефонував йому і змінив місце зустрічі на інше, значно віддалене від первісно обумовленого.
Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 вбачається, що ОСОБА_9 телефонував їм у пошуках автомобіля для перевезення вантажу і підбирав саме дорогі автомобілі, такі, як «Фольсваген Крафтер» і «Мерседес Бенц Спринтер», вартість найму яких є вищою у порівнянні з іншим вантажним транспортом, також придатним для вирішення того ж завдання, що не має розумного пояснення у межах версії, висунутої стороною захисту, з урахуванням необхідності перевезення невеликої кількості недорогих меблів, що були у використанні. Звертає увагу суд апеляційної інстанції і на те, що батько ОСОБА_9 володіє автомобілем «Мерседес Бенц Спринтер», який цей обвинувачений міг використати у випадку необхідності перевезення меблів.
Спростовує версію сторони захисту і те, що згідно показанням свідка ОСОБА_18 обвинувачені в грудні 2017 р. орендували в неї гараж для зберігання автомобіля і сплатили 400 грн. за один місяць, після чого вказаним гаражем не користувалися, при цьому ОСОБА_9 мав у своєму розпорядженні гараж, належний його родині.
Колегія суддів, аналізуючи фактичні обставини справи, приходить до висновку, що дії обвинувачених були узгодженими, послідовними і спрямованими на досягнення єдиного злочинного результату, в тому числі ОСОБА_17 , залишившись на дорозі, дочекався потерпілого, сів до його автомобіля і показав дорогу до місця вчинення злочину, а ОСОБА_7 у той час, коли останній на місці пригоди підійшов до задньої частини свого автомобіля і відчинив двері, раптово і цілеспрямовано, без будь-якої іншої очевидної причини, ніж подолання волі ОСОБА_15 до спротиву, почав стріляти в нього з пістолета травматичної дії, який йому перед цим надав ОСОБА_9 .
З огляду на викладені обставини колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, оцінює висунуту стороною захисту версію подій як форму захисту, спрямовану на уникнення кримінальної відповідальності, яка не відповідає дійсним фактичним обставинам вчиненого кримінального правопорушення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до наступного.
Так, посилання цього апелянта на те, що судом не було надано належної оцінки показанням ОСОБА_9 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд першої інстанції, дослідивши та детально проаналізувавши у вироку наявні докази, прийшов до грунтовного висновку про доведеність вини цього обвинуваченого поза розумним сумнівом, а його показання правильно оцінив як спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності. З аналогічних міркувань не можуть бути прийняті до уваги і посилання захисника на неналежну оцінку показань ОСОБА_8 , який свою вину також не визнав і винуватість ОСОБА_9 не підтвердив.
Доводи захисника щодо невірної оцінки показань в суді першої інстанції свідка ОСОБА_18 , яка жодного з обвинувачених не впізнала, колегія суддів оцінює критично як такі, що не відповідають їх дійсному змісту. Так, остання у межах пред`явлення особи для впізнання, проведеного 27 березня 2018 року, у присутності понятих впізнала на зображенні № 2 ОСОБА_9 як особу, яка у грудні 2017 року орендувала належний ОСОБА_26 гараж. Згідно показанням цього свідка в суді першої інстанції, остання підтвердила, що у грудні 2017 року вона здала в оренду гараж, належний ОСОБА_26 , яку вона доглядала, двом хлопцям віком під 30 років, а у подальшому дійсно приймала участь у вищевказаній слідчій дії і одного з цих хлопців впізнала по фотокартці, втім на час допиту в суді їх не впізнає за спливом значного часу.
Посилання цього апелянта на те, що у межах досудового розслідування та під час судового розгляду не було проведено судово-психіатричну експертизу ОСОБА_7 з метою встановлення дійсної причини його агресії по відношенню до потерпілого ОСОБА_15 колегія суддів оцінює критично, оскільки цей обвинувачений з 2008 р. не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, із вказаного часу до дня вчинення злочину за психіатричною допомогою не звертався, об`єктивні дані щодо необхідності призначення такої експертизи відсутні.
Доводи захисника про те, що обвинувачені, заволодівши автомобілем потерпілого, не могли залишити на ньому місце пригоди, оскільки ОСОБА_9 був за кермом автомобіля «Skoda roomster», а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вміють керувати транспортними засобами, колегія суддів оцінює як непереконливі з огляду на те, що дана обставина випливає лише з пояснень самих обвинувачених і не має об`єктивного підтвердження.
Посилання захисника на те, що обвинувачені не могли перевезти меблі до місця події на автомобілі «Skoda roomster», оскільки дані речі не могли до нього поміститись, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказаний автомобіль, згідно протоколу його огляду від 07.08.2018 р. з відеозаписом (т. 1 а.с. 191-193), має кузов типу «універсал» і призначений зокрема для перевезення невеликих вантажів, в тому числі зі складанням або зніманням задніх сидінь, а меблі, які було виявлено на місці скоєння злочину, відповідно до протоколу огляду місця події від 30.12.2017 р., з фототаблицею до нього (т. 1 а.с. 12-16), складалися з трьох невеликих дерев`яних стільців, а також офісного столу, а отже були невеликими за розмірами і вагою.
Доводи апелянта про порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення обшуку у гаражі, яким користується батько ОСОБА_9 , та фіксування його результатів, у зв`язку з чим захисник вважає цей протокол недопустимим доказом, колегія суддів оцінює критично.
Так, згідно протоколу обшуку у приміщенні гаражу № НОМЕР_3 в ГБК «Автомобіліст» від 07 серпня 2018 року (т. 1 а.с. 206-209), у межах вказаної слідчої дії було виявлено та вилучено ключ чорного кольору зі значком «Мерседес», до якого було прикріплено хромований брелок з аналогічним значком, а також пластикову коробку з флеш-носієм чорного кольору з червоною вставкою та написами «SanDISK» і «Cruzen Edge 8GB». У подальшому у межах слідчого експерименту ОСОБА_15 вказаним ключем відкрив двері належного йому автомобіля «Мерседес Бенц Спринтер», крім передньої, замок на якій було змінено після втрати ним ключа під час вчинення щодо нього інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення.
З показань потерпілого ОСОБА_15 вбачається, що ключі від належного йому автомобіля зникли до того, як він прийшов до тями на місці події, що узгоджується з показаннями його матері свідка ОСОБА_27 про те, що через відсутність ключів належний потерпілому автомобіль довелося евакуювати, і у подальшому вони разом із сином декілька разів приїжджали на місце події для їх пошуку.
Колегія суддів звертає увагу і на те, що згідно поясненням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у межах проведених з ними слідчих експериментів ключ від належного потерпілому автомобіля «Мерседес» був ними вилучений з місця пригоди і переданий ОСОБА_9 , хоча кожний із них вказав на іншого як на особу, що це зробила.
Доводи сторони захисту щодо кількості осіб, які брали участь в обшуку, та ймовірного підкидання вказаного ключа, відеозаписом обшуку не підтверджуються, зокрема свідок ОСОБА_9 , батько обвинуваченого ОСОБА_9 , який брав участь у даній слідчій дії і спостерігав за діями працівників поліції, під час її проведення на відповідні обставини не посилався.
У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання цього апелянта на недоведеність причетності її підзахисного до вчиненого злочину мають характер загальних міркувань та полягають у переоцінці доказів, із наданням їх частині тенденційної упередженої оцінки на користь сторони захисту, яка вочевидь не відповідає їх дійсному змісту, ігноруючи при цьому решту доказів та встановлені судом обставин справи у їх сукупності та системності, і ці доводи не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, наведених вище щодо версії подій, висунутої стороною захисту.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_8 попри його показання про те, що він добросовісно мав намір за грошову винагороду допомогти ОСОБА_7 у завантаженні меблів, не чекав таких дій від ОСОБА_7 , був шокований ними і не мав бажання брати участь у відповідних подіях, у той же час допомогу потерпілому не надав, швидку допомогу не викликав, залишив місце пригоди разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 і не звернувся до правоохоронних органів ані після вчинення злочину, ані у подальшому, чим спростовуються апеляційні доводи захисника про непричетність цього обвинуваченого до вчиненого злочину.
Також враховується, що у межах слідчого експерименту за його участю, проведеного 16 серпня 2018 року, ОСОБА_8 вказував, що він був знайомий з ОСОБА_9 , якого з ним нещодавно познайомив ОСОБА_7 , якого він у свою чергу знає давно, що не узгоджується з його показаннями в суді першої інстанції про те, що він нібито вперше побачив ОСОБА_9 в той час, коли ОСОБА_28 разом з останнім ввечері 30 грудня 2017 року підібрали його на зупинці швидкісного трамваю по дорозі на місце пригоди.
Крім того, у межах слідчого експерименту ОСОБА_8 повідомив, що в той час, коли він сів до автомобіля ОСОБА_9 , у цьому транспортному засобі вже знаходились стільці, які вони, прибувши на місце пригоди, разом вивантажили, після чого ОСОБА_9 відвіз його до перехрестя і наказав зустріти і провести водія. Таким чином, ОСОБА_8 не міг не розуміти, що необхідність перевезення вказаних меблів за допомогою спеціального транспорту була відсутня, а насправді відбувається інсценування з метою виманювання водія з транспортним засобом у темний час доби до глухого безлюдного місця, що свідчить про його обізнаність про наміри ОСОБА_7 і ОСОБА_29 та активну участь у їх реалізації.
Не дають підстав для висновку про необізнаність ОСОБА_8 і показання ОСОБА_7 у межах слідчого експерименту за його участю.
У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступного.
Так, доводи цього апелянта про відсутність у ОСОБА_7 умислу на заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_15 не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, наведених вище щодо висунутої стороною захисту версії подій.
Посилання апелянта на те, що обвинувачені, за наявності у них наміру дійсно заволодіти автомобілем потерпілого, не мали перешкод у доведенні свого злочинного умислу до кінця, колегія суддів вважає непереконливими міркуваннями загального характеру, оскільки той факт, що останні після здійснення ОСОБА_7 значної кількості пострілів з пістолета, коли потерпілий ОСОБА_15 почав кричати і кликати на допомогу, злякалися ймовірних наслідків, в тому числі можливості їх викриття та затримання, і втекли з місця пригоди, не спростовує ані наявності в обвинувачених умислу на скоєння інкримінованого злочину, ані вчинення ними спільно дій, спрямованих на його підготовку та безпосереднє вчинення, а отже не спростовують і висновків колегії суддів про доведеність їх вини в обсязі первісно пред`явленого обвинувачення.

Посилання захисника на неналежну оцінку судом показань свідка ОСОБА_18 є аналогічними відповідним апеляційним доводам захисника ОСОБА_11 і не можуть бути прийняті до уваги з тих самих міркувань.

Доводи апелянта щодо необгрунтованого стягнення з її підзахисного витрат на туристичні послуги колегія суддів оцінює критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_20 29 грудня 2017 року, діючи від власного імені та за дорученням ОСОБА_30 і ОСОБА_31 , сплатив на користь ПП «Тревел Експерт» суму у розмірі 39.230, 00 грн. за туристичні послуги, а отже вартість вказаних послуг для потерпілого склала 1/3 частину від вказаної суми, що дорівнює 13.076, 00 грн., втім він ними не зміг скористатися внаслідок неправомірних дій обвинувачених і поніс збитки у розмірі даної суми.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, а згідно ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 453 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, стягнення даної суми тільки з обвинуваченого ОСОБА_7 грунтується на законі.

Доводи апелянта щодо можливості повернення туристу від турагента вартості туру, за вирахуванням штрафів та понесених фактичних витрат турагента, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки стороною захисту не доведено повернення ПП «Тревел Експерт» будь-яких сум потерпілому.

Що стосується посилання апелянта на надмірність визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди у розмірі 150.000, 00 грн., то з ним не можна погодитись, оскільки даний розмір відшкодування не є надмірним і відповідає обсягу заподіяних потерпілому подією злочину моральних і фізичних страждань.

У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 .

Обговорюючи питання про остаточне рішення за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до наступного.

Так, в силу п.2, п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі у виді незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, та застосування закону, який не підлягає застосуванню;
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, а також у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
З огляду на те, що судом першої інстанції було помилково кваліфіковано дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України замість правильної кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, вирок суду у межах апеляційних вимог прокурора підлягає скасуванню в частині призначення покарання, із ухваленням у цій частині нового вироку, яким дії обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окремо, належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, з призначенням їм покарання у межах санкції вказаної частини статті Закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає за необхідне за правилами ч. 2 ст. 5 КК України при призначенні покарання обвинуваченим керуватися положеннями ч. 3 ст. 289 КК України в редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року, чинній на час вчинення інкримінованого їм діяння, оскільки чинна на час апеляційного розгляду редакція Закону № 875-IX від 03.09.2020 передбачає за вчинення даного кримінального правопорушення більш суворе мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Обговорюючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції та апеляційними доводами прокурора, вважає за необхідне призначити його у тому самому виді та розмірі, - у виді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією усього особисто йому належного майна, оскільки це покарання є законним, справедливим за видом та розміром, достатнім для досягнення відносно цього обвинуваченого мети кримінального провадження, а також щодо його призначення судом першої інстанції у вироку наведене належне і достатнє мотивування.

Обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_9 , колегія суддів приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є умисним особливо тяжким злочином; відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують покарання цього обвинуваченого; відомості про особу останнього, а саме те, що він раніше не судимий, не працює, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, характеризується позитивно, не одружений, утриманців не має; вину не визнав, що свідчить про відсутність в нього каяття у вчиненому та розуміння своєї провини.

Взявши до уваги та оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, колегія суддів з огляду на положення ч. 3 ст. 68 КК України, а також враховуючи, що цей обвинувачений дій, спрямованих на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 безпосередньо не вчиняв, виходячи з принципу індивідуалізації кримінального покарання, приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк ближче до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 289 КК України (в редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року), - строком на 7 років 6 місяців, - з конфіскацією всього особисто йому належного майна, а також про відсутність підстав для застосування при призначенні покарання цьому обвинуваченому положень ст. 69 КК України.

Обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , колегія суддів приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є умисним особливо тяжким злочином; відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують покарання цього обвинуваченого; відомості про особу останнього, а саме те, що він раніше не судимий, не працює, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, характеризується задовільно, не одружений, утриманців не має; вину не визнав, що свідчить про відсутність в нього каяття у вчиненому та розуміння своєї провини.

Взявши до уваги та оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, колегія суддів з огляду на положення ч. 3 ст. 68 КК України, а також враховуючи, що цей обвинувачений дій, спрямованих на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , безпосередньо не вчиняв та його роль у скоєному є об`єктивно меншою, ніж у інших співучасників, виходячи з принципу індивідуалізації кримінального покарання, приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі відповідно до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 289 КК України ( в редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року), - строком на 7 років, - з конфіскацією всього особисто йому належного майна, а також про відсутність підстав для застосування при призначенні покарання цьому обвинуваченому положень ст. 69 КК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 404, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року у кримінальному провадженні № 0003079 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України, - скасувати в частині кваліфікації дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і призначення покарання обвинуваченим.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України (в редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року), та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна.

Строк відбування покарання рахувати з 09 серпня 2018 року.

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України (в редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року), та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, з конфіскацією всього особисто йому належного майна.

Строк відбування покарання рахувати з 09 серпня 2018 року.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України (в редакції Закону № 270-VI від 15 квітня 2008 року), та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, з конфіскацією всього особисто йому належного майна.

Строк відбування покарання рахувати з 09 серпня 2018 року.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржено і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Копії вироку невідкладно вручити обвинуваченому на прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4