ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3914/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/823/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 травня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні подання Державної установи «Біленьківська виправна колонія № 99» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 2 грудня 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло подання Державної установи «Біленьківська виправна колонія № 99» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні подання першої інстанції мотивував тим, що хоча засуджений за період відбування покарання дійсно має 18 заохочень, але він був засуджений за скоєння кваліфікованого умисного вбивства та розбою, тому застосування до нього умовно-дострокового звільнення є передчасним, оскільки не можна однозначно встановити той факт, що засуджений у повній мірі довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що засуджений ОСОБА_7 відбув визначений ч. 3 ст. 81 КК України строк, за період відбування покарання характеризується позитивно, має 18 заохочень, стягнень не має, працевлаштований, що свідчить про його належну поведінку.

Крім того, ОСОБА_7 підтримує стосунки з родичами шляхом листування, отримує від них посилки та передачі, раніше не судимий, провину у скоєному злочині визнає.

За таких обставин вважає, що ОСОБА_7 довів своє виправлення працею та поведінкою, тому має право на умовно-дострокове звільнення.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та рішення суду просив залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Заповітне Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 4 березня 2013 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та засуджений України до покарання у вигляді 12 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна (а.с. 13-15).

Крім того, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 17 листопада 2012 року по 4 квітня 2013 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 16).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції, відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, які відносяться до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі знаходиться з 26 листопада 2012 року, і під час тримання у Державній установі «Вільнянський» характеризувався посередньо, стягнень і заохочень не мав (а.с. 4).

У Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№99)» відбуває покарання з 26 травня 2013 року, за період відбування покарання стягнень не мав, отримав 18 заохочень.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час перебування у місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 25 листопада 2021 року, засуджений ОСОБА_7 працевлаштований на дільниці соціальної реабілітації різноробочим. До своїх обов`язків та праці ставиться чесно та сумлінно, поставлені завдання виконує якісно та у строк. Добровільно і безоплатно виконує разові завдання по благоустрою місць позбавлення волі. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою. Приймає участь у ремонтних роботах дільниці соціальної реабілітації. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці не допускає. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, виконує передбачені законом вимоги якісно та у строк. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує в чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної спрямованості. Бере участь у програмах диференційованого виховного впливу «Фізична культура і спорт». На заходи індивідуально-виховного характеру реагує позитивно. Приймає участь у роботі самодіяльної організації «Санітарно-побутова секція». Прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок. Відвідує бібліотеку установи, вивчає художню та технічну літературу. Підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних дзвінків, листування та побачень, отримує від них посилки та передачі (а.с. 4).

Крім того, як вбачається з цієї ж характеристики, засудженому ОСОБА_7 29 жовтня 2020 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України.

Разом з тим, згідно довідки начальника відділення СПС від 25 листопада 2021 року, під час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 отримав 18 заохочень (а.с. 5).

Відсутність будь-яких заохочень у 2012, 2013 та 2015 роках, а також факт отримання лише одного заохочення протягом більш ніж трьох з половиною років відбування покарання, свідчать про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з жовтня 2018 року по жовтень 2021 року протягом 17 місяців взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 8).

До того ж, виконання робіт з благоустрою установи та поліпшенні житлово-побутових умов не є підставою для умовно-дострокового звільнення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, виконання таких робіт є обов`язком, а не правом засудженого.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Колегія суддів також не може не врахувати, що ОСОБА_7 був засуджений до покарання у вигляді 12 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення кваліфікованих умисного вбивства та розбою, що свідчить про його особливу високу небезпечність для суспільства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні подання Державної установи «Біленьківська виправна колонія № 99» про застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 317/3914/21