ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1772/22 Справа № 194/947/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 .

За участю:

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному проваджені ОСОБА_6 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000023 від 19.04.2018 року у відношенні ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2022 року про закриття кримінального провадження та постановлення нової ухвали, якою призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу, прокурор зазначає, що у даному кримінальному провадженні судом було 26.12.2018 року повернуто обвинувальний акт через невідповідність вимогам КПК України, та в подальшому захисником було неодноразово заявлені клопотання про закриття даного кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, за наслідками розгляду яких ухвалами від 28.12.2018 року та 09.07.2020 року у їх задоволенні судом було відмовлено, що свідчить про зловживання стороною захисту процесуальними правами шляхом повторного звернення до суду з тим самим питанням.

Зазначає, що станом на 2018 рік, на момент направлення обвинувального акту до суду, не існувало практики закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, а тому неможливо застосовувати рішення Верховного Суду, ухвалені з цих питань у 2020 2022 роках.

Вказує, що законодавцем зміни у ст. 283 КПК України з приводу того, що прокурор у чітко визначений законом строк повинен скерувати обвинувальний акт до суду, не внесені і не встановлені на законодавчому рівні, як цього вимагає процесуальний кодекс, при цьому зазначено лише про найкоротші строки.

Одночасно вказує, що час звернення з обвинувальним актом до суду належить визначати як момент внесення до системи ЄРДР відомостей про направлення конкретного кримінального провадження щодо певної особи до суду.

Зазначає, що ОСОБА_8 на момент звернення з клопотанням про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України перебував у статусі обвинуваченого, при цьому 10.05.2022 року суд призначив справу до розгляду, вийшов за межі наданих повноважень і прийняв рішення про задоволення цього клопотання.

Також вказує, що судом не було вирішено питання про речові докази в порядку ст. 100 КПК України.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 вказує, що вона не погоджується з доводами прокурора, оскільки вони є безпідставними та не грунтуються на вимогах закону.

Зазначає, що процесуальним законодавством чітко встановлено строки проведення досудового розслідування, в межах яких прокурор і має звернутися з обвинувальним актом до суду, а разі закінчення відповідного строку кримінальне провадження підлягає закриттю.

Вважає, що думка прокурора стосовно того, що звернення до суду з обвинувальним актом відбувається в момент внесення відомостей до ЄРДР про направлення відповідного обвинувального акту до суду є помилковою, оскільки ані КПК України ані Положення про порядок ведення ЄРДР такого правила не містять.

Вказує, що доводи прокурора стосовно того, що стороною захисту тричі подавалося клопотання про закриття кримінального провадження, є безпідставними, оскільки законодавством не заборонено повторно подавати клопотання у разі відмови у його задоволенні.

Зазначає, що необгрунтованими є і доводи прокурора стосовно неможливості застосування практики Верховного Суду, яка мала місце вже після направлення обвинувального акту в даному провадженні до суду, оскільки Верховний Суд лише роз`яснює та тлумачить порядок застосування процесуальних норм, а процесуальні норми стосовно перебігу і закінчення строків досудового розслідування, а також наслідків їх пропущення, були чинними і на момент фактичного звернення з обвинувальним актом в даному кримінальному провадженні.

Оскаржуваною ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2022 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 та закрито кримінальне провадження № 0000023 у відношенні ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на те, що 26.04.2018 року ОСОБА_8 в рамках даного кримінального провадження було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, а 25.06.2018 року повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів кримінального провадження, ознайомлення з якими відбулося в той же день у період часу з 11:25 до 11:29 год. В подальшому обвинувальний акт було скеровано до суду та фактично отримано судом 05.07.2018 року, при цьому відсутній конверт про його направлення поштою, що свідчить про його направлення до суду в день отримання.

Суд послався на те, що у рішеннях Верховного Суду неодноразово зазначалося, що кінцевим моментом досудового розслідування є його закінчення, яке пов`язане з фактичним направленням обвинувального акту до суду. Обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні було складено та затверджено 25.06.2018 року, в межах строку досудового розслідування, проте він був одержаний судом лише 05.07.2018 року, а отже звернення до суду відбулося після закінчення строку досудового розслідування, що згідно п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України є підставою для закриття кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого та захисника, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так, згідно п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Відповідно ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Відповідно до вимог ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду, мотивуючи своє рішення про закриття кримінального провадження, суд першої інстанції послався на те, що органом досудового розслідування було недотримано вимоги п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України та передано до суду обвинувальний акт поза межами строку досудового розслідування, оскільки з моменту повідомлення обвинуваченого про підозру 26.04.2018 року до фактичного отримання судом обвинувального акту 05.07.2018 року пройшов граничний строк, встановлений законодавцем.
Колегія суддів вважає цей висновок правильним з огляду на наступне.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 26.04.2018 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, 25.06.2018 року у даному кримінальному провадженні було складено обвинувальний акт та 26.06.2018 було складено супровідний лист №86-287вих.18, в якому зазначено про направлення обвинувального акту до суду, проте відомостей про його фактичне направлення в цей день, зокрема засобами поштового зв`язку, матеріали провадження не містять. При цьому згідно штампу Тернівського міського суду Дніпропетровської області на вказаному супровідному листі, фактично його було отримано судом 05.07.2018 року за вхідним номером № 5304/18, що у свою чергу і належить вважати днем звернення до суду з обвинувальним актом, що відбулося за межами строку досудового розслідування, який у даному випадку закінчувався 26.06.2018 року.
На думку колегії суддів, вказані обставини беззаперечно свідчать, про те, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні було подано до суду першої інстанції 05.07.2018 року, за межами строку досудового розслідування, а отже після повідомлення особі про підозру та до звернення до суду з обвинувальним актом закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстави для закриття кримінального провадження, передбаченої п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що процесуальним законодавством не встановлено строку для звернення прокурора до суду з обвинувальним актом, то вони є безпідставними, оскільки відповідно до положень ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, що і є чітко визначеним строком, протягом якого прокурор має звернутися до суду з обвинувальним актом. При цьому саме по собі внесення в ЄРДР відомостей про направлення обвинувального акту до суду, або складання відповідного супровідного листа, не можна вважати зверненням до суду з обвинувальним актом, як про це неодноразово вказував Верховний Суд у своїх рішеннях з питань, пов`язаних з закінченням строків досудового розслідування, в яких зазначав, що моментом закінченням досудового розслідування є фактичне звернення з обвинувальним актом до суду (його фактичне направлення).
Інші доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що вони не спростовують ані встановленого судом першої інстанції факту звернення до суду з обвинувальним актом у даному кримінальному провадженні після збігу строку досудового розслідування, ані необхідності закриття кримінального провадження з цієї підстави згідно п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.
З урахуванням викладеного колегія суддів, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги прокурора, вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0000023 від 19.04.2018 року у відношенні ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4