Номер провадження: 11-кп/813/1372/22
Справа № 522/4566/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальних провадженнях № 0000676 від 16.02.2020 року, № 0001708 від 01.05.2020 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою продовжено строк запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на 60 діб, а саме до 21.06.2022 р. включно.
Визначено заставу, як запобіжний захід, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 42040,00 грн.
Рішення суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого із раніше визначеним розміром застави вмотивовано тяжкістю та обставинами інкримінованих обвинуваченому злочинів, його соціальними зв`язками, а відтак суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлені прокурором ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, не зменшились.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- судом першої інстанції було вирішено питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу за власною ініціативною, без участі останнього;
- наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у оскаржуваній ухвалі належним чином не обґрунтовано;
- посилання суду на відсутність у обвинуваченого доходу та працевлаштування, це лише домисли;
- ризик впливу на свідків та потерпілих відсутній з огляду на те, що їх вже було допитано на етапі досудового розслідування та окрім того останніми було надано заяви про відсуніть матеріальних претензій до обвинуваченого;
- посилання на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у інкримінованих кримінальних правопорушеннях не є достатньою підставою для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;
- судом першої інстанції не було враховано наявні у обвинуваченого соціальні зв`язки, а саме те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, позитивні характеристики, перебуває у неофіційному шлюбі;
- у зв`язку із введенням на території України воєнного стану ОСОБА_6 має на меті вступити до лав ЗСУ.

Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні апеляційного суду захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор Приморської окружної прокуратури ОСОБА_8 подала заяву, у якій заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, розгляд апеляційної скарги просила провести без участі прокурора.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувають кримінальні провадження № 0000676 від 16.02.2020 року та № 0001708 від 01.05.2020 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185 КК України.
Щодо посилань ОСОБА_6 на порушення судом вимог КПК у наслідок вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою за власною ініціативою та без участі обвинуваченого, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання, судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою так як існують ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачений може не виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, є реальними, вони виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбулось в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
Посилання обвинуваченого на недоведеність та необґрунтованість у оскаржуваній ухвалі заявлених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Окрім того, перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив його належність в оскаржуваній ухвалі, а відтак відхиляє і посилання обвинуваченого на відсутність у оскаржуваній ухвалі належного обґрунтування існування встановлених судом ризиків.
Так, з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції було встановлено, що не відпав і не зменшився ризик переховування обвинуваченого від суду, зважаючи на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні середньої тяжкості та тяжкому злочинах, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до шести років. Ризик впливу на свідків та потерпілих підтверджується тим, що обвинувачений перед загрозою суворого покарання можуть вчинити дії, спрямовані на залякування потерпілого та свідків, з метою спотворення їх показань в суді.Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення зумовлений наявністю попередніх ризиків та може мати місце у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки обвинувачений ніде не працевлаштований, тобто не має постійного джерела доходу, обвинувачується у скоєнні середньої тяжкості та тяжкому кримінальних правопорушень, з корисливих мотивів у зв`язку з відсутністю засобів для існування, а отже може вдатися до спроб вчинення інших злочинів.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були підставою обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання його під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Відхиляючи доводи обвинуваченого про неможливість врахування при вирішенні питання про обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ступеню тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушення, апеляційний суд звертає увагу на таке.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що тяжкість покарання не була єдиною підставою для висновку суду про доведеність заявлених прокурором ризиків, окрім того, зважаючи на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні середньої тяжкості та тяжкого кримінальних правопорушень, санкції яких передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, на переконання апеляційного суду, тяжкість покарання у даному випадку є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченої переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду в частині існування ризику впливу на потерпілих та свідків в рамках кримінального провадження та відхиляє відповідні заперечення обвинуваченого, виходячи з наступного.
Частиною 4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання, з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні

Апеляційний суд зауважує, що судом ще не було допитано свідків та потерпілих, а перебування ж у статусі обвинуваченого та тяжкість можливого покарання може викликати у ОСОБА_6 активні дії щодо впливу на них, з метою спотворення їх показань в суді задля уникнення кримінальної відповідальності.
Соціальні зв`язки обвинуваченого апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, вік, місце проживання, перебування у неофіційному шлюбі та позитивні характеристики не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_6 на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.
Тож, в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.194 КПК України, враховано фактичні обставини даного кримінального провадження, перевірені обставини щодо існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також оцінено сукупність обставин, які враховуються при обранні обмежувальних свободу заходів.

Апеляційний суд констатує, що матеріали провадження не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Щодо посилання обвинуваченого на його бажання звернутись до ЗСУ для захисту територіальної цілісності України, апеляційний суд зазначає наступне.

Ураховуючи складну ситуацію, яка склалася у зв`язку вторгненням Російської Федерації на територію України та введенням воєнного стану на всій території України, Верховна Рада прийняла Закон «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації або його зміни з інших підстав».

Кримінальний процесуальний кодекс України доповнено ст. 616 «Скасування запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації або його зміна з інших підстав», згідно з якою у разі введення в Україні або окремих її місцевостях (адміністративній території) воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, за виключенням тих, що підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених ст.ст. 115, 146147, 152156, 255, 255-1, 257, 258262, 305321, 330, 335337, 401414, 426433, 436, 437442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальних провадженнях № 0000676 від 16.02.2020 року, № 0001708 від 01.05.2020 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4