ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року
м. Київ

справа № 759/17922/19
провадження № 51-5252 км 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року щодо останнього у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0005203, за обвинуваченням,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Переяслав-Хмельницького Київської області, раніше судимого вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ст. 71 КК України до призначеногопокарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від

24 квітня 2019 року та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_7 обрано у виді тримання під вартою та взято під варту у залі суду.
Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 20 травня 2021 року.
Зараховано у строк відбування покарання строк його затримання 19.07.2019 року.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
За обставин встановлених судом у вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 18 липня 2019 року, приблизно о 13 год, він отримав на мобільний телефон повідомлення з місцем розміщення основного пакунку з особливо небезпечною психотропною речовиною РVР, а саме за адресою: м. Київ, пр. Л. Курбаса, б. 9-В. Після чого, використовуючи велосипед, направився за вищевказаною адресою, де забрав з відділення ТОВ «Нова Пошта» поліетиленовий пакет з пазовим замком, в середині якого знаходилася кристалоподібна речовина.

В цей же день, приблизно о 19 год 45 хв., ОСОБА_7 , знаходячись за адресою:

м. Київ, пр. Л. Курбаса, б. 9-В, був викритий працівниками поліції, які виявили та в подальшому вилучили поліетиленовий пакет з пазовим замком з кристалоподібною речовиною в середині масою 49,82 г, в якій виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено РVР, масою 41,85 г. Вказану особливо небезпечну психотропну речовину у особливо великих розмірах ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав при собі без мети збуту.
Вимоги касаційних скарги і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, у зв`язку недоведеністю винуватості його підзахисного, через надання неправильної оцінки доказам з їх неналежним дослідженням.

Зазначає, що протокол огляду місця події від 18 липня 2019 року є недопустимим доказом, оскільки огляд проведений до внесення відомостей до ЄРДР, а дані, які могли стати підставою для здійснення вказаної процесуальної дії, в письмових доказах та матеріалах кримінального провадження відсутні. Водночас, як зазначено у вказаному протоколі, огляд проводився за участі спеціаліста ОСОБА_8 , однак його підпис у протоколі відсутній, як відсутні і відомості про належне упакування вилучених під час огляду речей (бирка, написи, печатка). Також звертає увагу, що додаток до протоколу огляду місця події складено слідчим ОСОБА_9 , тоді як сам протокол слідчим ОСОБА_10 .
Вказує й про недопустимість висновку експерта № 11-2/4144 від 24 липня 2019 року, як похідного доказу від наведеного вище протоколу огляду місця події. Крім цього, у висновку експерта містяться відомості з описом щодо вилученого, яке було обв`язаним і прошитим ниткою білого кольору, кінці якої опечатані за допомогою двох склеєних паперових смужок з відтиском печатки та пояснювальним написом, на відміну від протоколу огляду місця події, який такої інформації не містить.
Також вважає, що було надано неправильну оцінку постанові про визнання речовими доказами і передачу їх на зберігання від 26 липня 2019 року та квитанції

№ 364, тому що речовим доказом по справі слідчий визнає наркотичний засіб метадон та димедрол. Водночас, в квитанції зазначено, що датою вилучення є 19 липня 2019 року та що передається чиста маса PVP 41,85 г, хоча відсутні докази про її виділення з загальної маси речовини.
Згідно протоколу затримання ОСОБА_7 від 19 липня 2019 року, останнього було затримано за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, не зважаючи на те, що 18 липня 2019 року в ЄРДР були внесені відомості за

ч. 3 ст. 307 КК України.
Не враховано судами і відсутність постанов про призначення та зміну групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, які не були відкриті стороні захисту.
Обґрунтовуючи свої доводи, захисник також зазначає й про те, що згідно вироку Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, однак судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях зазначено про те, що іспитовий строк складає 3 роки, тому на день ухвалення вироку, в силу ст. 89 КК України, судимість була погашена. Вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої доводи зазначає, що окрім його показань, матеріали кримінального провадження не містять належних, допустимих та достовірних доказів доведеності його винуватості, а судами першої та апеляційної інстанцій здійснено судовий розгляд без урахування та належної перевірки усіх обставин, фактів і доказів наявних у кримінальному провадженні.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги.
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За результатами перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Так, постановляючи вирок, суд першої інстанції врахував:
показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину визнав частково та зазначив, що вказану психотропну речовину придбав для власного вживання;
розписку ОСОБА_7 від 18 липня 2019 року щодо добровільної згоди на вилучення психотропної речовини та мобільного телефону;
протокол огляду місця події від 18 липня 2019 року, згідно якого за участю

ОСОБА_7 було оглянуто ділянку місцевості в дворі будинку

АДРЕСА_3 та вилучено мобільний телефон і поліетиленовий пакет з пазовим замком з кристалоподібною речовиною;
висновок експерта № 11-2/4144 від 24 липня 2019 року, з якого слідує, що у наданій на дослідження кристалічній речовині світло-коричневого кольору масою 49,82 г виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено РVР, масою 41,85 г;
протокол огляду предметів від 23 вересня 2019 року, відповідно до якого було оглянуто мобільний телефон та у месенджері «Телеграм» виявлено переписку з невідомою особою.
Дослідивши та проаналізувавши зібрані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що вина ОСОБА_7 доведена, однак вважав, що в даному випадку з урахуванням встановлених фактичних обставин справи розмір психотропної речовини справи не є достатнім доказом для кваліфікації за ч. 3 ст. 307 КК України, та кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 309 КК України як незаконне придбання та зберігання без мети збуту психотропної речовини в особливо великих розмірах.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, був предметом перевірки апеляційного суду і мотивовано визнаний таким, що відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні, належно оцінених судом, і є обґрунтованим, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Апеляційний суд, за результатами розгляду апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що сторона захисту, порушуючи питання щодо недопустимості доказів з підстав порушення вимог КПК України, не навела даних щодо істотного порушення прав обвинуваченого та впливу порушень КПК України на достовірність отриманих доказів.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
В рішенняхсудів першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.
З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 309 КК України доведена допустимими й достатніми доказами.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, які є аналогічними за своїм змістом доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
Що стосується доводів сторони захисту про недопустимість протоколу огляду місця події та похідних від нього висновку експерта і постанови про визнання речових доказів, то вказані доводи належним чином були перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим та перевіреним у судовому засіданні доказам.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, частиною 3 цієї статті встановлено, що здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).
Таким чином, огляд місця події є єдиною слідчою дією, що у невідкладних випадках може проводитись до внесення даних про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, огляд місця події було проведено 18 липня 2019 року, що відображено у відповідному протоколі. Разом з тим, відомості до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення було внесено також 18 липня 2019 року, але пізніше за часом, що підтверджується витягом та свідчить про безпідставність доводів касаційної скарги захисника з наведених підстав (а. п. 27).
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що протокол огляду місця події від 18 липня 2019 року (а. п. 29-31) містить вказівку про повідомлення про злочин, а в матеріалах кримінального провадження наявний рапорт від 18 липня 2019 року (а. п. 138), складений т.в.о. оперуповноваженого УПН ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 , згідно з яким він спільно з іншими працівниками поліції за адресою: м. Київ, пр. Л. Курбаса, б. 9-В затримав ОСОБА_7 , у якого при особистому огляді було виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з кристалоподібною речовиною світло-коричневого кольору, яка, зі слів останнього, є наркотичною.
Таким чином, як обґрунтовано зазначено судом, наведене свідчить, що в ході виконання своїх службових повноважень співробітниками поліції виявлено підозрілу особу, яка могла зберігати при собі наркотичну речовину, у зв`язку з чим повідомлено слідчо-оперативну групу про можливе вчинення кримінального правопорушення, з подальшим її виїздом та проведенням відповідного огляду місця події.
Згідно із ч. 1 ст. 107 КПК Українирішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим. Виконання ухвали слідчого судді, суду про проведення обшуку в обов`язковому порядку фіксується за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.
Із системного аналізу норм кримінального процесуального закону вбачається, що застосування технічних засобів фіксації при проведенні такої слідчої дії, як огляд місця події, не є обов`язковим.
Така позиція колегії суддів узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі № 295/17881/19 (провадження

№ 51-5223 км 20) та від 07 жовтня 2021 року в справі № 166/362/19 (провадження

№ 51-1828 км 21).
Крім того, як слідує з відеозапису огляду місця події від 18 липня 2019 року (а. п. 32), ОСОБА_8 в якості спеціаліста здійснював відеозапис вказаної слідчої дії, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутність його підпису у протоколі огляду місця події не може свідчити про недопустимість доказу.
Також, відповідно до вимог ст. 237 КПК України, слідчим було вилучено речові докази та поміщено їх до поліетиленового пакету, який було прошито ниткою, кінці якої скріплено біркою (останній абзац протоколу огляду місця події від 18 липня 2018 року). Наведене узгоджується з описовою частиною висновку експерта № 11-2/4144 від

24 липня 2019 року, де вказано, що на дослідження надійшов поліетиленовий пакет, який прошито ниткою, кінці якої скріплено біркою, з підписами всіх учасників слідчої дії огляду місця події (а. п. 41-44).

Згідно обвинувального акту та витягу з ЄРДР слідчий ОСОБА_9 входив до групи слідчих у вказаному кримінальному провадженні (а. п. 3-7, 27). Посилання захисника на те, що додаток до протоколу огляду місця події від 18 липня 2019 року складено слідчим ОСОБА_9 , а протокол вказаної слідчої дії іншим слідчим, як підставу для визнання даного протоколу недопустимим доказом, є неспроможними, оскільки відеозапис слідчої дії є додатком до протоколу та не може слугувати підставою визнання протоколу проведення слідчої дії недопустимим доказом.
Крім цього, відеозапис огляду місця події від 18 липня 2019 року місцевим судом визнаний недопустимим доказом, оскільки не був відкритий стороні захисту відповідно до положень ст. 290 КПК України, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, що вказує на безпідставність доводів захисника з наведених підстав.

Ураховуючи вищенаведене, а також те, що протокол огляду місця події від 18 липня 2019 року, відповідно до рішень судів попередніх інстанцій, відповідає вимогам статей 104-107 КПК України, то на переконання Суду, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про недопустимість цього доказу та висновку експерта № 11-2/4144 від 24 липня 2019 року як похідного, є неспроможними.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, після отримання висновку експерта № 11-2/4144 від 24 липня 2019 року, слідчим ОСОБА_9 26 липня 2019 року була винесена постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання (а. п. 37), у резолютивній частині якої допущено описку та зазначено замість психотропної речовини PVP масою 41,85 г, наркотичну речовину метадон

масою 41,85 г.
Разом з тим, в описовій частині вищевказаної постанови зазначено про вилучення під час огляду місця події від 18 липня 2019 року речовини PVP масою 41,85 г, та висновком експерта № 11-2/4144 від 24 липня 2019 року встановлено, що у наданій кристалічній речовині масою 49,82 г виявлено особливо небезпечну психотропну речовину PVP масою 41,85 г.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 інкриміновано незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини PVP масою 41,85 г, яка була вилучена 18 липня 2019 року при проведенні огляду місця події. Зазначення в квитанції № 364 про отримання для зберігання речових доказів дати вилучення психотропної речовини PVP масою 41,85 г 19 липня 2019 року, що було предметом дослідження апеляційного суду, також є технічною помилкою, яка, на переконання колегії суддів, не впливає на допустимість зазначеного документу.

Доводи захисника, що протокол затримання від 19 липня 2019 року

(а. п. 33-36), в якому зазначено, що ОСОБА_7 затриманий за ч. 1 ст. 307 КК України, тоді як 18 липня 2019 року в ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, є недопустимим доказом,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки помилкове зазначення в протоколі іншої частини норми матеріального права не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Посилання захисника в касаційній скарзі на відсутність постанови про призначення групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, які є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника, на переконання Суду є неспроможними.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963 кмо20), постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
На думку колегії суддів, викладений у вказаній постанові об`єднаної палати правовий висновок щодо правовідносин, які регулюють питання наявності в матеріалах кримінального провадження постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, є релевантним до правовідносин щодо долучення до матеріалів провадження постанови прокурора про призначення чи зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні, оскільки вказані правовідносини є аналогічними за своєю сутністю.

При перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено наявність постанови про призначення групи прокурорів від 19 липня 2019 року (а. п. 144), постанов про зміну групи прокурорів від 12 серпня та 25 вересня 2019 року

(а. п. 145-146), які були долучені стороною обвинувачення у суді першої інстанції, що спростовує доводи захисника з наведених підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 78 ККУкраїни після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 89 ККУкраїни такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі

ст. 75 ККУкраїни звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки (а. п. 56-60).
При цьому оскаржуваним вироком встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 309 КК України, ОСОБА_7 вчинив 18 липня 2019 року, тобто у період іспитового строку за попереднім вироком, що є підставою для призначення йому остаточного покарання відповідно до вимог ст. 71 КК України.
Разом з тим, в оскаржуваних судових рішеннях помилково зазначено, що іспитовий строк за попереднім вироком від 24 квітня 2019 року складає 3 роки, що не вплинуло на правильність призначеного ОСОБА_7 покарання.
Колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даних про особу засудженого. Призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, з урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи судові рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судових рішень, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Отже, на думку колегії суддів, касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо останнього судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3