Справа № 161/8222/22 Провадження №11-кп/802/691/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.4 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференцзв`язку),

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, не працюючу, неодружену, судиму вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.03.22 за ч.1 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, та звільнену на підставі ст.75 КК України із встановленням 3-річного іспитового строку,

засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.03.22, та остаточно ОСОБА_7 визначено до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбуття покарання обвинуваченій ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 30.05.22 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити попередній, тримання під вартою.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів та арешту майна.

Згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за те, що вона 07 травня 2022 року близько 15 год. 30 хв., діючи в умовах воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України № 259/2022 від 18.04.22 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.04.22, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у квартирі АДРЕСА_3 , умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, повторно таємно викрала грошові кошти у розмірі 7500 грн. та блузку білого кольору, яка для потерпілої не становить матеріальної цінності, чим завдала ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 7500 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 інкримінується таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, тобто вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченої, правильності кваліфікації її дій, а також виду покарання, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Захисник вказує про те, що обвинувачена активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, і щиро розкаялася у вчиненому, що фактично є обставинами, які пом`якшують покарання. Зазначає про те, що враховуючи усі обставини провадження в сукупності, дані про особу обвинуваченої, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, характер, спосіб і наслідки вчиненого, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, і таким, що відповідатиме загальним засадам призначення покарання, буде покарання із застосуванням положенням ст.69 КК України.

Посилаючись на викладене вище, захисник просить оскаржуваний вирок в частині покарання змінити. Призначити обвинуваченій покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 цього ж Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 14.03.22, та остаточно визначити до відбуття обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. В решті вирок суду просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинувачену та її захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, яка вважала скаргу безпідставною у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його кваліфікація за ч.4 ст.185 КК України є правильними. При цьому, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Захисник обвинуваченої у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винної внаслідок суворості і, відповідно вважає, що є цілком законні підстави для призначення обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Проте такі доводи до уваги судом не приймаються з огляду на таке.
При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) ( 2341-14 ), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду дотримався в повній мірі.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченій покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення і дані про її особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченій покарання саме за санкцією ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі в мінімальній межі.

До обставин, які пом`якшують покарання, суд правильно відніс активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття, а до обставин, які обтяжують покарання, вчинення кримінального правопорушення особо, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченій врахував, що вчинене нею кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_7 , а саме те, що вона хоча й активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення та щиро розкаялась у вчиненому, однак вона є судимою - притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення у тому числі умисного корисливого тяжкого злочину, а новий умисний корисливий злочин проти власності, в умовах воєнного стану, вчинила в період умовного відбування покарання, що вказує про її небажання стати на шлях виправлення.

Враховано судом було також стан і здоров`я обвинуваченої та те, що вона перебуває на обліку у КП «Волинський медичний центр терапії залежностей» Волинської обласної ради з діагнозом: «Психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Гостра інтоксикація», однак згідно висновку судово-психіатричної експертизи №117 від 09.06.22, - є осудною.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч.4 ст.185 КК України, та остаточного покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, застосувавши принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначає в апеляції сторона захисту.
Водночас, з приводу апеляційних доводів про можливість застосування положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

У пункті 8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Встановлені як судом першої інстанції так і апеляційним судом вищенаведені пом`якшуючі покарання обставини, та дані про особу обвинуваченої в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, мети та мотиву, яким вона керувалася під час його вчинення, поведінки під час і після вчинення, на думку колегія суддів, не можуть вважатись такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Наведені стороною захисту доводи не містять у собі посилання на обставини, які би з огляду на положення ст.69 КК України можна було вважати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, що відноситься до умисного корисливого тяжкого злочину проти власності, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

Усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченій призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, з мотивів наведених стороною захисту, апеляційний суд не знаходить.

А тому, апеляційна скарга сторони захисту підлягає залишенню без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.07.22 щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді