У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2022 року

м. Київ
справа № 448/712/20

провадження № 51-2000 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року,

встановив:
Мостиський районний суд Львівської області вироком від 13 січня 2022 року визнав винуватим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, раніше не судимий в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК), у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , касаційна скарга стосовно якого не надходила.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 12 квітня 2022 року вищезазначений вирок залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 28 березня 2020 року близько 23:00, через віконний отвір проник у приміщення незавершеного будівництва на АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_6 , звідки таємно викрав майно потерпілого, спричинивши йому матеріальну шкоду на загальну суму 3190 грн. Викрадені речі ОСОБА_4 завантажив в автомобіль «ЗАЗ-1102», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , після чого вони разом відвезли викрадене майно за місцем проживання ОСОБА_4 , де розділили його між собою.
В подальшому, ОСОБА_4 , вступив у злочинну змову з ОСОБА_5 , та переслідуючи корисливий мотив, направлений на таємне викрадення чужого майна, повторно, 28 березня 2020 року близько 23:30, за допомогою ОСОБА_5 , проник через віконний отвір до зазначеного об`єкту незавершеного будівництва ОСОБА_6 та викрав звідти його майно, внаслідок чого потерпілому було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 5165 грн.

Крім цього, 28 березня 2020 року близько 23:00 год, ОСОБА_5 , перебуваючи на АДРЕСА_3 , достовірно знаючи і усвідомлюючи те, що ОСОБА_4 із вищевказаного приміщення незавершеного будівництва ОСОБА_6 викрав майно, серед якого один рулон агроволокна торгової марки «Agreen» вартістю 2950 грн, отримав від ОСОБА_4 рулон вищезазначеного агроволокна та зберігав його за місцем свого проживання на АДРЕСА_4 , до 14 квітня 2020 року, який в подальшому видав працівникам поліції.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду стосовно нього з підстав неправильного застосування кримінального закону. Даючи власну оцінку доказам, відмінну від їх оцінки судами, засуджений вважає, що справу стосовно нього розглянуто неповно, однобічно і упереджено, викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не доведена. Вважає, що суд безпідставно обгрунтував свій висновок показаннями ОСОБА_5 , які він давав під час проведення слідчого експерименту, оскільки вони були надані під тиском з боку працівників поліції, та не зважив на показання останнього надані в судовому засіданні.
Колегія суддів, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доводи засудженого ОСОБА_4 щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень стосовно нього по суті зводяться до неповноти судового розгляду та незгоди з висновками судів щодо фактичних обставин даного кримінального провадження, які з огляду на положення ч. 1 ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
З доданих до касаційної скарги копій судових рішень видно, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_6 , який підтвердив, що з належного йому приміщення незавершеного будівництва в кінці березня 2020 року було викрадено майно, яке згодом було вилучено з належного ОСОБА_4 сараю; показання свідка ОСОБА_7 (дружини потерпілого), яка пояснила, що була присутня під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , де він показав як разом з ОСОБА_4 вчинив крадіжку; показання свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що в кінці березня 2020 року зустрів ОСОБА_9 , який попросив у нього телефон, щоб зателефонувати ОСОБА_5 , та під час розмови просив останнього приїхати до нього; показання свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила, що наприкінці березня 2020 року у нічний час була свідком того, як невідомі особи, під`їхали на автомобілі червоного кольору та вчинили крадіжку з незавершеного будівництва потерпілого та зазначила при цьому, що було темно, проте, статури обвинувачених схожі на осіб, які вчинили крадіжку; показання свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що був понятим під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , який розповів як разом з ОСОБА_4 вчинив крадіжку з приміщення ОСОБА_6 , при цьому ОСОБА_5 вказав, як саме ОСОБА_4 проник на другий поверх будівлі. Зазначив, що ОСОБА_5 послідовність своїх дій розповідав добровільно, без тиску з боку працівників поліції; іншими доказами, дослідженими під час розгляду кримінального провадження.

Такі показання потерпілого і свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та у своїй сукупності з письмовими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Доводи засудженого,викладені в касаційній скарзі, про те, що суд безпідставно обґрунтував свій висновок показаннями ОСОБА_5 , які він давав під час проведення слідчого експерименту, є безпідставними, оскільки, як убачається з вироку, суд першої інстанції послався як на доказ на протокол слідчого експерименту (з флеш носієм відеофайла) за участю ОСОБА_5 .

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Отже показання і документи - це різні джерела доказів.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19), приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Як вбачається з копій судових рішень, протокол слідчого експерименту від 15 квітня 2020 року, складений за результатами проведеного за участю ОСОБА_5 експерименту, відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статям 104, 105 КПК, тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав його в основу вироку.

Таким чином, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження й відповідно до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено.

Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі засудженого доводи, які за змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, зокрема, що у вироку суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності та вжив всіх необхідних заходів до перевірки всіх доказів по справі та в межах своїх прав та обов`язків, дав цим доказам належну оцінку, з урахуванням вимог ст. 94 КПК, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші, та, розглянувши справу в межах пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, дійшов правильного висновку про доведеність його винності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Так, апеляційний суд, зазначив, зокрема, про те, що ОСОБА_5 під час слідчого експерименту, в присутності понятих, відтворив обставини вчинення ним разом із ОСОБА_4 кримінального правопорушення, описав зміст і спрямованість, характер і динаміку їх спільних дій, з розмежуванням ролей кожного та підписав відповідний протокол без доповнень і зауважень, що, на думку колегії суддів, свідчить про те, що його показання були добровільними.
Також колегія суддів зазначила, що ОСОБА_5 на жодній із стадій кримінального провадження з письмовими заявами та скаргами щодо тиску на нього з боку працівників поліції не звертався, що свідчить про відсутність обґрунтованих даних про здобуття працівниками правоохоронного органу доказів у протиправний спосіб.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла обгрунтованого висновку, що доводи ОСОБА_4 щодо заперечення його вини та часткове заперечення вини ОСОБА_5 є намаганням поставити під сумнів належність та допустимість доказів, а показання ОСОБА_5 в судовому засіданні надані ним з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення ОСОБА_4 .

З такими висновками погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги представника потерпілого, рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, установлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив, постановляючи ухвалу і положень закону, якими він керувався.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 січня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3