КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року задоволено клопотання прокурора, відмовлено у задоволенні клопотання захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 19 грудня 2021 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
В апеляційній скарзі захисник зазначає про те, що 21 жовтня 2021 року, у черговий раз, без клопотання прокурора та за відсутністю запасного присяжного ОСОБА_8 , який не усувався ухвалою суду головуючий у справі, суд виніс на розгляд питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , який утримується під вартою вже 6 років 1 місяць та 21 день, що у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України (щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання)» №3413, який підлягає застосуванню, складає 12 років 3 місяці та 11 днів.
Апелянт посилається на те, що суд вкотре відмовив у задоволенні клопотання захисників про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 на непов`язаний із триманням під вартою.
Захисник в апеляційній скарзі вказує на те, що місцевий суд не надав оцінки письмовим доказам захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а в порушення ст. 29 Конституції України тримання під вартою ОСОБА_6 вкотре було продовжено безвмотивованим рішенням суду.
З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, апелянт наголошує на тому, що строк тримання заявника під вартою до постановлення вироку судом, який становив більше п`яти років, є особливо тривалим. Апелянт зазначає, що ОСОБА_9 тримається під вартою вже над особливо тривалий строк, суд першої інстанції не наводить жодних додаткових чи нових підстав, які б виправдовували таке тривале тримання його під вартою протягом усього періоду, що розглядається справа. Кожна із май же 30 ухвал суду про продовження тримання під вартою, постановлених під час судового розгляду містить однакове обґрунтування, обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні терористичного акту, який є особливо тяжким злочином, важкими наслідками та суворістю покарання, яке йому загрожує. Аналогічні підстави зазначались і у всіх ухвалах слідчих суддів про продовження тримання під вартою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час досудового розслідування. На переконання захисника, тривале неодноразове продовження застосування тримання під вартою до обвинуваченого, який утримуються під вартою вже п`ять з половиною років перетворило запобіжний захід на «очікуванням» обвинувального вироку та фактичне відбуття покарання у виді позбавлення волі.
Крім того в апеляційній скарзі захисник вказує на те, що суд присяжних під головуванням судді ОСОБА_12 перейшов на непередбачене процесуальним законодавством спрощене, фактично, письмове провадження. Як зазначає захисник, головуючий суддя ОСОБА_12 на власний розсуд долучає до справи всі докази, які надаються прокурором, прошитими томами без їх дослідження у судовому засіданні та без надання їх стороні захисту для огляду, що кримінальним процесуальним кодексом не передбачено, на свій розсуд вибірково оголошує деякий текст із наданих прокурором письмових доказів та пропонує захисту ознайомлюватися із наданими прокурором доказами поза межами судового засідання. При цьому, на переконання захисника, судовий розгляд здійснюється у закритому режимі, а обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою і взагалі позбавлений можливості прибувати у суд, щоб знайомитися з доказами разом із захисником. На думку захисника, всі докази долучаються судом без їх дослідження, зокрема, й отримані без обов`язкового дозволу слідчого судді, або в копіях, які не засвідчені, є недопустимими або неналежними.
Як звертає увагу захисник, замість дослідження доказів у суді та надання доказів прокурора для огляду захистом, головуючий пропонує захисникам прибувати в суд в той час, коли не має засідань, тобто, поза межами судових засідань і знайомитися із доказами, які ним вже долучені до справи. Проте, як зазначає захисник, такий порядок дослідження доказів не передбачений процесуальним законодавством.
Також в апеляційній скарзі акцентується увага на тому, що єдиним засобом реагування для захисту залишається можливість заявляти відвід, але суд заявлених відводів не розглядає, а лише долучає їх до матеріалів справи, безвмотивовано стверджуючи, що захист зловживає своїми правами.
Крім того, захисник наголошує й на тому, що прокурор із клопотанням про продовження тримання під вартою до суду не звертався, а на пропозицію суду, який вирішив достроково розглянути питання про продовження тримання під вартою, висловив свою думку та зазначив про існування ризиків, що передбачені п.1 та п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України, не надавши жодних доказів існування чи продовження існування таких ризиків.
Також захисник зазначає, що судом першої інстанції жодним чином не враховано той факт, що інший обвинувачений у цій справі ОСОБА_13 , який також тривалий час утримувався під вартою та про існування ризику втечі якого та продовження вчинення ним злочинів постійно наголошував прокурор, після зміни йому запобіжного заходу на запобіжний захід, непов`язаний з триманням під вартою, не ухилився від явки до суду і злочинів не вчиняє, а постійно прибуває в усі судові засідання, де намагається довести свою невинуватість.
З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, захисник акцентує увагу також на тому, що місцевим судом жодним чином не врахована особа ОСОБА_6 , який під час його затримання був працівником батальйону патрульної служби міліції особливого призначення ГУМВС України в м. Києві та характеризується лише позитивно як врівноважена та розсудлива особа, дисциплінований боєць, який своєчасно і точно виконував всі накази командирів. Після збройної агресії Російської Федерації, ОСОБА_6 добровільно виступив на захист територіальної недоторканості та державного суверенітету України. ОСОБА_6 більше року переобував в зоні проведення АТО, приймав участь у бойових діях, перебуваючи під обстрілами бачив загибель бойових товаришів, отримував контузії та інші травми. З грудня 2014 року по квітень 2015 року, ОСОБА_6 перебував у с. Пісках де проходили жорсткі бойові дії. Під час повної деморалізації збройних сил, саме такі добровольці як ОСОБА_6 і зупинили агресію Російської Федерації на лінії теперішнього фронту, не дозволивши окупантам «прорубати коридор» від Ростовської області РФ до невизнаного державного утворення, а фактично російського анклаву «Придністров`я».
Захисник вказав на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 листопада 2019 року у справі № 640/17788/19, яке залишено в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року, зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України в особі Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни надати ОСОБА_6 статус учасника бойових дій, як особі, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, і брала безпосередню участь в антитерористичній операції.

Про день та час апеляційного розгляду сторони кримінального провадження повідомлені у встановленому законом порядку. Разом з тим, за відсутності клопотання від будь-якого учасника процесу про проведення апеляційного розгляду за участі сторін, апеляційний розглядздійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали (копія оскаржуваної ухвали про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою), перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до витребуваних матеріалів встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000613 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України.
Як встановлено зі змісту оскаржуваної ухвали, під час судового засідання 21 жовтня 2021 року судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, поставлено питання доцільності продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Прокурор просив продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, враховуючи те, що з огляду на суворість висунутого обвинувачення ОСОБА_6 може переховуватись від суду з метою уникнення покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, а також не виключений ризик вчинення ОСОБА_6 іншого суспільно-небезпечного діяння.
Потерпілі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та представник потерпілого ОСОБА_17 підтримали думку прокурора. Зокрема, потерпіла ОСОБА_15 зазначила, що під час описаних в обвинувальному акті подій загинув її син, який проходив службу у лавах Національної гвардії України, тобто, здійснював захист держави та охорону громадського порядку. Однак, через інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_6 дії, вона та її чоловік ОСОБА_16 втратили дитину. У такому ж стані перебувають інші потерпілі, діти яких загинули 31 серпня 2015 року. Також потерпіла просила суд врахувати, що кількість потерпілих у цьому провадженні близько півтори сотні осіб, тому категорично наполягала на продовженні строку застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу.
Представник цивільного позивача ОСОБА_18 покладалась на рішення суду.
Захисник ОСОБА_5 просив відмовити у продовженні строку застосованого до його підзахисного запобіжного заходу, оскільки, на його думку, зазначені прокурором ризики втратили свою актуальність, тому захисник просив змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_14 - ОСОБА_7 підтримав думку захисника ОСОБА_5 та просив змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід на особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_14 підтримав думку захисників.
За результатами розгляду вказаного питання ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою по 19 грудня 2021 року включно.
Так, суд в оскаржуваній ухвалі вказав, що зі змісту обвинувального акту встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що, будучи активним учасником бойових діях на території Донецької та Луганської областей, тобто маючи стійкі практичні знання і навички ведення бою та негативне ставлення до ідеї децентралізації України та надання особливого статусу тимчасово окупованим територіям Донецької та Луганської областей, дізнався, що Верховною Радою України 31 серпня 2015 року запланований розгляд законопроекту про внесення змін до Конституції України щодо децентралізації влади (реєстр. № 2217а), у тому числі щодо особливостей здійснення місцевого самоврядування в окремих районах Донецької і Луганської областей. З метою привернути увагу громадськості до своїх поглядів та вплинути на народних депутатів України під час розгляду вказаного законопроекту, обвинувачений вирішив у цей день вчинити дії, направлені на створення небезпеки для життя та здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди, чи настання інших тяжких наслідків шляхом вчинення терористичного акту. реалізуючи задумане, ОСОБА_6 , розуміючись у військовій справі та достеменно знаючи вражаючі властивості різних видів зброї, обрав як знаряддя вчинення терористичного акту оборонні осколкові гранати РГО, використання яких, на його думку, в повній мірі дозволяло довести до кінця його умисел, спрямований на вчинення терористичного акту. При цьому ОСОБА_6 у повній мірі усвідомлював наслідки використання такої зброї, а саме: створення небезпеки для життя чи здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди, чи настання інших тяжких наслідків. У подальшому ОСОБА_6 придбав дві оборонні осколкові ручні гранати РГО, які незаконно переніс до місця дислокації батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав їх з метою подальшого використання. Також, усвідомлюючи, що охорона будівлі Верховної Ради України та забезпечення порядку у ході масових заходів на площі Конституції в місті Києві буде здійснюватись значними силами працівників правоохоронних органів, ОСОБА_6 прийняв рішення про залучення до вчинення терористичного акту свого знайомого ОСОБА_14 , який прийняв пропозицію ОСОБА_6 та погодився взяти участь у вчиненні терористичного акту.
Крім того, керуючись метою у подальшому уникнути відповідальності за вчинення задуманого шляхом маскування своїх дій та себе, ОСОБА_6 за невстановлених обставин придбав піротехнічні засоби - димові шашки для створення димової завіси, а також індивідуальний засіб маскування - медичну маску, за допомогою якої передбачав непомітно залишити місце вчинення злочину та уникнути ідентифікації правоохоронцями.
Згідно з обвинувальним актом, 31 серпня 2015 року близько 13.00 год., реалізуючи умисел, спрямований на вчинення терористичного акту, ОСОБА_6 із заздалегідь заготовленими знаряддями вчинення терористичного акту та засобами маскування, прибув на Майдан Незалежності у м. Києві, де зустрівся з ОСОБА_14 . У період з 13.30 год. до 13.45 год. ОСОБА_14 на пл. Конституції у м. Києва, біля будівлі Верховної Ради України, запалюючи надані ОСОБА_6 димові шашки, створив навколо останнього димову завісу з метою маскування його дій з підготовки та безпосереднього вчинення терористичного акту, чим забезпечив ОСОБА_6 можливість доведення до кінця їх спільного злочинного умислу. При цьому ОСОБА_6 , обравши зручну позицію, близько 13.45 год. висмикнув запобіжну чеку із гранати РГО та кинув її в сторону будівлі Верховної Ради України, чим вчинив терористичний акт. Внаслідок зазначеного терористичного акта загинули ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , створено небезпеку для життя та здоров`я інших людей, у тому числі працівників правоохоронних органів, які забезпечували охорону громадського порядку, а 144 особи від вибуху отримали тілесні ушкодження.
Після вчинення вищеописаних дій ОСОБА_6 прибув до станції метро «Арсенальна» Київського метрополітену, де був зупинений службовими особами лінійного управління в метрополітені ГУМВС України в м. Києві та запрошений до кімнати міліції у вестибюлі станції метро. У кімнаті міліції працівник поліції під час огляду рюкзака ОСОБА_6 , виявив предмет, схожий на гранату, що спровокувало ОСОБА_6 на вчинення умисних активних дій, спрямованих на опір працівникам міліції, що виразилися у штовханині, застосуванні фізичної сили, а також застосуванні до працівників міліції спецзасобу - препарату сльозоточивої та дратівливої дії «Терен-4м».
Суд з посиланням на положення ст. 177, 194, 331 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені в обвинувальному акті, вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу, не відходячи від засади презумпції невинуватості, врахував суспільну небезпеку, характер та масштабність наслідків інкримінованих ОСОБА_6 дій, у тому числі, спричинення загибелі 4 людей та завдання 144 особам тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості.
При цьому, суд зазначив про те, що наявність позитивної характеристики обвинуваченого ОСОБА_6 щодо його участі у бойових діях, певних сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації на території м. Києва не зменшує ризики до такого ступеню, щоб повністю виключити їх, що на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлені.
Суд вважав не безпідставним наявність підвищеної ймовірності вчинення ОСОБА_6 зазначених прокурором позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду шляхом переховування.
Окрім того, суд, прийнявши до уваги наведену вище сукупність інкримінованих обвинуваченому дій, обставини затримання ОСОБА_6 , згідно з якими останній, намагаючись уникнути викриття його причетності до подій на пл. Конституції у м. Києва та наявності у нього вибухового пристрою, те, що ОСОБА_6 при цьому здійснив активний супротив під час його затримання, дійшов висновку, що є актуальним ризик вчинення останнім іншого кримінального правопорушення та загрози суспільству.
За результатами встановлених обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК, що, на переконання суду, дає підстави для визнання необхідним продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому вважав клопотання захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу такими, що не підлягають до задоволення.
З таким висновком суду погоджується й колегія суддів, враховуючи таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;
12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали та апеляційної скарги захисника встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Зі змісту ухвали встановлено, щоОСОБА_6 є особою, раніше не судимою, йому висунуто обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 258 КК України, за наслідками вчинення останнього 4 особи загинуло та 144 особи отримали тілесні ушкодження, та за які передбачено покарання у виді позбавлення волі відповідно до 7 років та від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_6 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, обвинувачений, з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність та тяжкість покарання, що загрожує йому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочинів, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження.
Також, на переконання колегії суддів, про наявність вказаного ризику може свідчити й поведінка ОСОБА_6 під час затримання, а саме, супротив працівникам правоохоронного органу, про що обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваній ухвалі. Окрім того, вилучення у ОСОБА_6 під час його затримання вибухового пристрою свідчить про наявність достатньо високого ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.
При цьому колегія суддів враховує, що питання розумності тримання обвинуваченого під вартою у даній конкретній справі може бути виправданим за наявності існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений у статті 5 Конвенції.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу обвинуваченого та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілих на захист від особливо тяжкого кримінального правопорушення, на охорону їх прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.

При цьому колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги захисника щодо неврахування судом даних про особу обвинуваченого, оскільки вказані доводи спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, а, окрім того, вказані захисником обставини мали місце і при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , і самі по собі вони не можуть мінімізувати встановлені наявні ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Встановлені у своїй сукупності обставини свідчать про неможливість на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів як домашній арешт та особисте зобов`язання.

Також колегія суддів вважає, що з огляду на вимоги п.1 ч.4 ст. 183 КПК України, відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава, а також за відсутності заяв відповідних осіб - передачу обвинуваченого на поруки.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що на даний час, з урахуванням положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», відповідно до якого зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то вказані доводи є непереконливими, оскільки зарахування строку попереднього ув`язнення врегульовано нормами КК України при призначенні покарання, і в даному випадку продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не виконує фактично завчасного виконання вироку.

На думку колегії суддів, інші доводи апеляційної скарги захисника, які викладені в апеляційній скарзі, щодо порушення порядку та процедури судового розгляду не є предметом розгляду на даній стадії апеляційного провадження.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують подальше обмеження на даний час права обвинуваченого перебувати на волі, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, та продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 19 грудня 2021 року включно залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3