ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/724/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/746/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинувачених ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2022 року про продовження терміну дії запобіжного заходу щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,
та
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт.Новоолександрівка Генічеського району Херсонської області, який зареєстрований у АДРЕСА_3 , постійного місця проживання не має,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10 березня 2022 року включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просив ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Зазначав про відсутність на даному етапі судового розгляду будь-яких ризиків у кримінальному провадженні, адже існування ризику переховування від суду не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого покарання та спростовується тим, що ОСОБА_9 до взяття його під варту мав постійне місце реєстрації. Окрім цього захисник звертав увагу суду на тривалість тримання ОСОБА_9 під ватою, а також наявність в матеріалах справи доказів того, що обвинувачений має можливість відбувати домашній арешт на території помешкання по АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_11 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просив ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам ст.370 КПК. Зазначав, тяжкість пред`явленого обвинувачення та можливого покарання сама по собі не є самостійною, виключною та достатньою підставою для підтвердження неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а докази існування визначених ст.177 КПК ризиків у даному кримінальному провадженні відсутні. Крім того, захисник звертав увагу на тривалість розгляду кримінального провадження та строк, протягом якого ОСОБА_12 перебуває під вартою.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Комунарського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні передбаченого ч.2 ст.186 КК кримінального правопорушення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

У судовому засіданні прокурор, посилаючись на існування передбачених ст.177 КПК ризиків, заявив клопотання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою на два місяці.

Задовольняючи дане клопотання, районний суд виходив з того, що встановлені у даній справі ризики того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинувачених.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів рішення суду про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою ґрунтується на зазначених вимогах процесуального закону.

Так, з наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного з насильством, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою осіб, що є тяжким злочином, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.

Наведені обставини дають достатні підстави вважати, що обвинувачені, будучи обізнаними про суворість покарання, яке може бути їм призначене у разі визнання їх винуватими, опинившись на волі, потенційно можуть ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований їм злочин.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 не одружений, осіб на утриманні не має, будучи особою працездатного віку офіційно не працевлаштований, а відтак немає постійного джерела доходу, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів. Маючи досвід відбуття реального покарання, звільнившись не став на шлях виправлення та знову обвинувачується у вчиненні нового тяжкого злочину.

Обвинувачений ОСОБА_10 , маючи повну середню освіту не працевлаштований, тобто не має постійного джерела доходу, не має постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків, які могли б послугувати для нього стримуючим фактором при настанні визначеного у даному кримінальному провадженні ризику.

Зазначені вище обставини у своїй сукупності доводять існування у даній справі ризику вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, що виправдовує рішення про продовження строку тримання обвинувачених в умовах слідчого ізолятору.

Відтак, суд першої інстанції, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дані про особу обвинувачених, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, що поставлено їм у провину, за відсутності підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, обґрунтовано продовжив строк тримання під вартою обвинувачених, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше тримання обвинувачених під вартою, надані матеріали провадження не містять. Не було надано таких даних і під час апеляційного розгляду.

Твердження апелянтів про необґрунтованість висновків щодо існування у даному кримінальному провадженні будь-яких ризиків повністю спростовуються його матеріалами. Крім того, суд першої інстанції дослідивши та проаналізувавши матеріали даного кримінального провадження у сукупності фактично дійшов висновку про часткове задоволення клопотання прокурора про продовження кожному із обвинувачених строку тримання під вартою, посилаючись на обґрунтованість існування саме ризиків, передбаченого п.п.1, 5 ст.177 КПК.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 до його затримання постійного місця реєстрації, на що посилається захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі, не може бути беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 знайомого, який готовий надати обвинуваченому можливість відбувати запобіжний захід у виді домашнього арешту за своєю адресою само по собі не є достатньою підставою для застосування відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, як того вимагав його захисник. Адже встановлені у даному провадженні обставини свідчать про те, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти встановленому ризику та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Що стосується заперечень захисту про те, що сама по собі тяжкість інкримінованих обвинуваченим злочинів та передбаченого покарання за нього не є достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою, то колегія суддів зауважує, що підставою для продовження строку тримання під вартою обвинувачених стала не лише тяжкість злочину, в якому вони обвинувачуються, а сукупність усіх встановлених у даній справі обставин, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Сама по собі тривалість тримання особи під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу за відсутності інших достатніх та вагомих підстав для прийняття такого рішення.

Із наданих суду матеріалів кримінального провадження колегія суддів не вбачає підстав вважати тривалість розгляду даного кримінального провадження результатом навмисного затягування судового процесу будь-ким із його учасників, стороною захисту доказів такого також не надано.

Так, суд першої інстанції, за встановлених у даному кримінальному провадженні обставин, дійшов правильного висновку про те, що лише продовження строку тримання під вартою обвинувачених зможе дієво запобігти встановленим у даній справі ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2022 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Дата документу 24.01.2022 Справа № 333/746/20