ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/27/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.126 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої- ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

законних представників потерпілих -

ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000151 від 08 серпня 2020 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2021 року, -

Встановила:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіцмань Чернівецької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого передбаченого ч.1 ст.126 КК України і призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Цивільний позов законного представника ОСОБА_10 , поданого в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Цивільний позов законного представника ОСОБА_9 , поданого в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) грн.
Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, 07 серпня 2020 року близько 21.30 год. у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував у дворі будинку АДРЕСА_3 , під час словесного конфлікту із малолітніми ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , виник умисел, спрямований на спричинення їм фізичного болю.

Реалізуючи свій умисел, 07 серпня 2020 року близько 21.30 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_3 , під час словесного конфлікту схопив ОСОБА_9 правою рукою за шию ззаду та почав її стискати, внаслідок чого ОСОБА_9 відчув сильний фізичний біль, але не отримав тілесних ушкоджень. В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свій умисел на спричинення фізичного болю, взяв в руки іграшкову палицю та наніс нею один удар в ділянку лівого коліна ОСОБА_11 , внаслідок чого останній відчув сильний фізичний біль, однак не отримав тілесних ушкоджень.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК України, - умисне завдання удару та вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

В апеляційних скаргах та доповненнях до них:
- обвинувачений ОСОБА_7 просить вказаний вирок суду скасувати та закрити провадження у справі за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
Мотивує тим, що 07.08.2020 року він обмежився усним зауваженням дітям, які своєю поведінкою порушували громадський спокій мешканців будинку, а вони вирішили помститися, хоч жодних насильницьких дій щодо них він не вчиняв.
Так, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 містять суттєві розбіжності і безпідставно відхилено покази свідка ОСОБА_14 , з якою він перебуває у нормальних відносинах, а не в товариських, а саме свідки сторони обвинувачення перебувають у дружніх відносинах із потерпілими.
Вказує, що усі докази отримані з 08.08.2020 року є недопустимими, оскільки розслідування даного провадження здійснювалося в об`єднаному кримінальному провадженні без постанови на те прокурора, яку прокурор виніс тільки 16.08.2020 року.
Вважає, що судом безпідставно взято до уваги дані протоколів слідчого експерименту, бо вони є недопустимими доказами, адже вказані слідчі дії здійснювались без участі обвинуваченого та захисника.
Звертає увагу, що судом не було визнано його цивільним відповідачем у справі, а потерпілі та їхні законні представники не обґрунтували заподіяння моральної шкоди.

Зокрема подана позивачем довідка від психолога без будь-яких офіційних реквізитів не підтверджує, що звернення відбулось саме через правопорушення.

- захисник просить вказаний вирок суду скасувати та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_7 ..
Свої вимоги мотивує тим, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284КПК України, у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст.219 КПК України, після повідомлення ОСОБА_7 про підозру до направлення обвинувального акту до суду.

Вказує, що обвинувальний акт складено 25.09.2020 року, а направлено до суду 29.09.2020 року, тобто поза межами строку досудового розслідування і вважає помилковим твердження суду, що строк складав 20 діб, оскільки обвинувачений не визнав вину під час досудового розслідування, адже діє принцип презумпції невинуватості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які просять задовольнити апеляційні скарги, з мотивів викладених у них; представників малолітніх потеопілих, що просять залишити вирок без змін, а у задоволенні апеляції обвинуваченого та його захисника відмовити; прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим та не вбачає підстав до задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК та є правильним.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК полягає у: 1) завданні удару, побоїв; 2) вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується лише прямим умислом.
Так, фактичною підставою кваліфікації кримінального правопорушення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КК стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку, зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий хоча і не визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та заперечував факт спричинення фізичного болю малолітнім потерпілим, однак не заперечував самого словесного конфлікту між ним та малолітніми потерпілими, який, як вказує обвинувачений, виник через неналежну поведінку потерпілих у дворі будинку; показаннями малолітніх потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо обставин конфлікту і заподіяння їм обвинуваченим фізичного болю; свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Допит місцевим судом малолітніх потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , неповнолітніх свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 був проведений із дотриманням вимог ст.354 КПК України у присутності їх законних представників та психолога і такі їх показання суд сприймав безпосередньо.
Свої покази з приводу розвитку подій, що мали місце 07 серпня 2020 року близько 21:30 год. у дворі будинку АДРЕСА_3 малолітні потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , неповнолітній свідок ОСОБА_12 детально відобразили під час проведення за їх участю, у присутності їх законних представників та понятих, слідчого експерименту, у тому числі з приводу механізму, способу та локалізації спричинення потерпілим фізичного болю та обставини за яких це відбувалося, що вбачається з протоколів слідчих експериментів від 13.08.2021 року та 14.08.2021 року та фото таблиць до них (а.п. 48-50; 53-56; 60-63).
Під час юридичної оцінки цих даних були з`ясовані: причина виникнення конфлікту; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг протиправного посягання; форма та характер дій обвинуваченого.
При цьому, не встановлено таких розбіжностей у показах потерпілих та свідків, які б викликали сумнів у їх достовірності та правдивості та вплинули б на правильність висновків суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про недопустимість доказів протоколів слідчих експериментів, проведених за участю потерпілих та свідка з огляду на те, що вказані слідчі дії були проведені без участі обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки ст.240 КПК України до вимог проведення слідчого експерименту не встановлено обов`язкової присутності при цьому підозрюваного та/чи захисника. Крім цього, вказана слідча дія не була ініційована стороною захисту, що вбачається з матеріалів провадження, а отже її проведення без участі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника не суперечить вимогам ч.6 ст.223 КПК України.
Також, як на підставу визнання недопустимими доказами - протоколи слідчих експериментів, вказує обвинувачений на те, що при цьому не приймав участь психолог, не роз`яснено законним представникам їх права, що є порушенням вимог ч.2 ст.227 КПК, а також те, що слідчий експеримент був проведений у службовому кабінету ТВП УМВС, тобто у умовах, які є не ідентичними тим, за яких відбувалася подія.
Такі доводи апелянта є аналогічними, які заявлялися стороною захисту під час розгляду справи в суді першої інстанції та були предметом ретельної перевірки цього суду. З даного приводу у вироку викладно ґрунтовні мотиви з яких вони були судом відхилені, і з такими доводами місцевого суду колегія суддів повністю погоджується.
Крім того, в апеляційній скарзі обвинувачений вказує на те, що викладені у вироку покази потерпілих та свідків, не відповідають їх показам, які вони давали в суді, зокрема, вказуючи про події, вони не називали його прізвища та не називали його обвинуваченим, як це виклав у вироку суд, а вказували на особу дядько. Зазначає, що вказана обставина спростовує доводи сторони обвинувачення, про те, що саме він вчинив інкриміноване йому правопорушення.
Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки кримінальний процесуальний закон передбачає, що у рішенні суду має бути з достатньою повнотою передано суть показань, наданих учасниками судового провадження під час судового засідання та не передбачає дослівного їх відтворення у судовому рішенні. При цьому, як вбачається з матеріалів провадження, ні потерпілі, ні свідки не заперечували, що саме обвинувачений ОСОБА_7 є тією особою, яка вчинила протиправні дії по відношенню до малолітніх потерпілих.
Отже, досліджені в суді першої інстанції докази є такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими і, в своїй сукупності, та поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення і спростовують твердження сторони захисту про недоведеність винуватості останнього.

Проаналізував суд і показання свідків сторони захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_16 та вірно оцінив їх критично із чим погоджується колегія суддів. Зокрема свідок ОСОБА_14 зазначила, що визираючи в цей вечір з вікна балкону не бачила будь-яких неправомірних дій зі сторони обвинуваченого по відношенню до потерпілих, а свідку ОСОБА_16 про події, відносно яких він свідчив в суді, стало відомо лише зі слів обвинуваченого та його дружини свідка ОСОБА_14 ..
Таким чином, з огляду на ці обставини та їх кримінально-правове значення місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку щодо наявності в діях ОСОБА_7 прямого умислу на спричинення фізичного болю потерпілим, зокрема: схопивши ОСОБА_9 правою рукою за шию ззаду, стискав її, внаслідок чого останній відчув сильний фізичний біль та в подальшому взявши в руки іграшкову палицю наніс нею один удар в ділянку лівого коліна ОСОБА_11 , внаслідок чого останній відчув сильний фізичний біль і, як наслідок, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК. З такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу допущеного порушення органом досудового розслідування вимог КПК під розслідування правопорушення, які, на думку апелянта, є наслідком визнання усіх доказів у справі недопустимими.

Так, апелянт зазначає про те, що відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення були внесені 08.08.2020 року за заявою ОСОБА_11 за №0000151 о 09:39 год. та за заявою ОСОБА_9 за № 0000152 о 09:07 год. та цього ж дня, 08.08.2020 року обидва кримінальних провадження були об`єднані в одне провадження за 0000151 о 10:39 год., і апелянт вказує, що про це свідчить відмітка у витягу з ЄРДР, без постанови прокурора про об`єднання кримінальних проваджень, що суперечить вимогам п.5 ст.217 КПК України.

Такі твердження апелянта є надуманими, які спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, відповідно до витягу з ЄРДР, на який посилається апелянт, обґрунтовуючи такі свої вимоги, зазначеною у ньому датою та часом, а саме 08 серпня 2020 року о 10.39 год. вказано дата та час реєстрації кримінального провадження, а не дата об`єднання кримінальних проваджень, як про це зазначено в апеляційній скарзі, а отже такі доводи апеляційної скарги є надуманими.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, в провадженні сектору дізнання ОДР Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області перебували кримінальні провадження №0000151 від 08 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КК України та №0000152 від 08 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Далі, 16 вересня 2020 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне кримінальне провадження, що вбачається з наявної у матеріалах справи постанови прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 від 16 вересня 2020 року (а.м.к.п.69-70).

Таким чином, колегія суддів не вбачає порушень вимог ч.3 ст.110, ст.217 КПК України під час здійснення досудового розслідування та на що вказує у своїй скарзі обвинувачений.

Також колегія суддів повністю погоджується з висновками та мотивами суду першої інстанції про безпідставність вимог захисника про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

Так, ч. 1 ст. 219 КПК України визначено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Згідно ч. 3 ст. 219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене: 1) протягом сімдесяти двох годин - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або затримання особи в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу; 2) протягом двадцяти діб - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, якщо підозрюваний не визнає вину або необхідності проведення додаткових слідчих (розшукових) дій, або вчинення кримінального проступку неповнолітнім; 3) протягом одного місяця - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку, якщо особою заявлено клопотання про проведення експертизи у випадку, передбаченому частиною другою статті 298-4 цього Кодексу; 4) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Згідно ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України, є кримінальним проступком.

Встановлено, що ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 08 серпня 2020 року було повідомлено про підозру 21 вересня 2020 року у вчиненні ним кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

25 вересня 2021 прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_17 складено та затверджено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні та цього ж дня, 25 вересня 2021 року, копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування отримав обвинувачений ОСОБА_7

29 вересня 2021 року обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КК України скеровано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та отриманий судом у цей же день, що вбачається із супровідного листа Тернопільської місцевої прокуратури вбачається, що за №7635ВИХ-20 від 29 вересня 2021 року.

При цьому, як встановлено судом та вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування свою вину у вчиненні кримінального проступку не визнавав.

Враховуючи викладене, місцевий суд вірно встановив, що відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 219 КПК України, з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 вину свою у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнавав, досудове розслідування в даному кримінальному провадженні повинно було бути закінчене з направленням обвинувального акту на адресу суду протягом двадцяти діб з дня повідомлення йому про підозру.

В даному випадку ОСОБА_7 було повідомлено про підозру 21 вересня 2020 року, а обвинувальний акт направлений на адресу суду 29 вересня 2021, а тому вірним є висновок місцевого суду про те, що прокурором не було допущено порушень вимог ст. 219 КПК України в частині строку закінчення досудового розслідування.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційних вимог сторони захисту про закриття кримінального провадження.

Крім того, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оскаржуючи розмір відшкодування моральної шкоди, визначеної місцевим судом на відшкодування з нього на користь потерпілих, просить скасувати вирок в цій частині з тих підстав, що суд, визнаючи у судовому засіданні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 цивільними позивачами, не визнав його цивільним відповідачем у справі, а його захисника представником цивільного відповідача та у зв`язку із цим, всупереч вимогам ст.178 ЦК України, їм не було надано строк для подачі заперечень на позовні заяви. Позовні ж вимоги про відшкодування моральної шкоди вважає необґрунтованими та недоведеними.

Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 3 ст.62 КПК України визначено, що цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього.

При цьому, права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду, що визначено ч.2 ст.62 КПК України.

Отже, з часу подання до суду до початку судового розгляду позовних заяв представниками малолітніх потерпілих - ОСОБА_18 та ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 , останній, в силу вимог ст.62 КПК України, набув статусу цивільного відповідача у даному кримінальному провадженні, що в свою чергу не передбачає прийняття судом з даного приводу додаткових процесуальних рішень.

Погоджується колегія й з визначеним судом розміром відшкодування з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди в користь ОСОБА_10 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 на суму 3000 грн. та на користь ОСОБА_9 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_9 на суму 3000 грн., виходячи з наступного.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цих вимог закону в ході розгляду зазначеного провадження місцевий суд дотримався.

В даному випадку, приймаючи до уваги ступінь перенесених кожним з малолітніх потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 моральних страждань та негативних наслідків, що настали у зв`язку із цим, порушення нормального та звичного їх способу життя, яких вони зазнали внаслідок вчинення по відношенню до них протиправних дій обвинуваченим ОСОБА_7 , передбачених ч.1 ст.126 КК України, беручи до уваги при цьому ступінь вини останнього, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди малолітнім потерпілім, та у відповідності до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також враховуючи глибину страждань потерпілих, фізичний біль, негативні зміни у їх житті та інших обставин справи, вірно визначив її у розмірі по 3000 грн. на користь кожного потерпілого.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що долучена до позовної заяви довідка психолога ГО НПА Разом заради майбутнього є неналежним доказом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд свої висновки не обґрунтовував даними з вказаної довідки та на неї у вироку не посилався.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_7 , то суд першої інстанції визначив її правильно, відповідно до вимог ст.50- 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення та конкретних обставини справи, особу винного, його вік та стан здоров`я, виключно позитивну характеристику за місцем проживання, яку в судовому засіданні підтвердив допитаний в якості свідка голова правління ОСББ Вершина ОСОБА_19 .. До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом віднесено вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та не встановлено обставин, що пом`якшують покарання.
Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи встановлені обставини, дійшов вірного висновку, про можливість призначення найбільш м`якого виду покарання у межах санкції статті обвинувачення - у виді штрафу, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових правопорушень.
Будь-яких порушень вимог КПК України, які б стали підставою для скасування вироку суду першої інстанції в цілому, колегією суддів не встановлено.
Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді