Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1597/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
підозрюваного ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції ОСОБА_9 та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , запобіжний захід тримання під вартою, з визначенням розміру застави 71370 грн. Визначено строк дії цієї ухвали до 07.11.2021 включно.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову, якою обрати відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, цілодобовий домашній арешт. При цьому, зазначає, що слідчий суддя не дослідив всіх обставин справи, а також наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Звертає увагу, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно характеристики ПП «Житлоремекс 2» на ОСОБА_8 за час проживання письмових скарг та заяв зі сторони сусідів на поведінку не надходило. Дані докази свідчать про наявність постійного місця проживання ОСОБА_8 , яке збігається з місцем проведення досудового розслідування, інших доказів наявності ризику переховування від органів досудового розслідування слідчий не навів.

Зазначає, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, є неправомірним. Старшим слідчим не доведено, а слідчим суддею не обґрунтовано наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, не враховані всі обставини, визначені ст.178 цього Кодексу, зокрема, молодий вік підозрюваного, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини, репутацію підозрюваного, відсутність судимостей, відсутність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та підозрюваного на підтримку апеляційної скарги, пояснення прокурора, який просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в порядку Глави 18 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування такого запобіжного заходу, або відмови у його задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слідчий суддя, суд, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При цьому, ч.1 ст.183 КПК України передбачає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з матеріалів провадження №274/1597/21, в провадженні СВ Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №0000024 від 17.02.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Згідно змісту клопотання слідчого в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 у невстановлений слідством час, в невстановленому слідством місці, невстановленим слідством способом, незаконно придбав психотропну речовину амфетамін, загальною масою 0,263 грам, яку зберігав при собі з метою збуту до 09.08.2021.

Цього ж дня о 12 год. 15 хв. ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, направленого на збут психотропної речовини амфетамін, знаходячись поблизу буд. №45, що по вул. Європейській в м. Бердичеві, зустрівся з ОСОБА_10 , де згідно попередньої домовленості, незаконно збув останньому раніше придбану ним психотропну речовину амфетамін, загальною масою 0,263 грам за 400 грн., яку в подальшому ОСОБА_11 , добровільно видав працівникам поліції.

Крім цього, ОСОБА_8 у невстановлений слідством час, в невстановленому слідством місці, невстановленим слідством способом, незаконно повторно придбав психотропну речовину амфетамін, яку зберігав з метою збуту до 09.09.2021.

Цього ж дня близько 19 години 30 хв. ОСОБА_8 , знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , зустрівся з ОСОБА_10 , де згідно попередньої домовленості повторно збув останньому психотропну речовину амфетамін в невстановленій слідством кількості за 400 гривень, яку в подальшому було вилучено працівниками поліції.

За висновками органу досудового розслідування, своїми умисними діями ОСОБА_8 скоїв злочини передбачені ч.2 ст.307 КК України, тобто незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут психотропних речовин, кваліфікуючою ознакою яких є вчинення злочину повторно.

10.09.2021 року гр. ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

В обґрунтування слідчий суддя в оскарженій ухвалі зазначив, що враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому підозрюється останній, докази, на які посилається у клопотанні прокурор, встановлену наявність процесуальних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України (переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати свідка у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення), застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Вимогами ст.ст.176, 178, 183 КПК України, визначено що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України.

Однак, під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 не були дотримані в повному обсязі.

Апеляційний суд звертає увагу, що за правовими позиціями Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра» це наявність фактів або відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення. Наявність обґрунтованої підозри є обов`язковим елементом застосування запобіжного заходу на стадії досудового розслідування (досудового розгляду кримінальної справи).

Зазначене свідчить про те, що на стадії вирішення питання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя не може надавати оцінку «обґрунтованості підозри» в розрізі оцінки всіх доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину та остаточної кваліфікації її дій, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Наявні у провадженні докази, на думку апеляційного суду, вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення, у об`ємі, як того вимагає закон, на момент вирішення питання про застосування запобіжного заходу, виходячи із критеріїв «розумної підозри», тобто наявності фактів і іншої інформації, яка могла б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ОСОБА_8 міг вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ст.307 КК України. Разом з тим, в ході подальшого досудового розслідування потребують додаткового встановлення, дослідження та перевірки належними доказами обґрунтованість підозри ОСОБА_8 саме за частиною другою ст.307 КК України.

Визначаючи запобіжній захід щодо підозрюваного ОСОБА_8 у вигляді найбільш суворого запобіжного заходу, слідчий суддя не врахував дані про його особу, не перевірив наявність у клопотанні слідчого обґрунтування неможливості запобігання заявленим ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та не навів відповідне обґрунтування у своїй ухвалі, як того вимагають положення ст.ст.178, 194, 196 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу. При цьому, сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст.5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок слідчого судді про неможливість застосування до ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований, носить формальний характер.

Як вважає суд апеляційної інстанції, розглядаючи клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу тримання під вартою, слідчий суддя дійшов неправильного висновку про наявність ризиків, які б свідчили про намагання ОСОБА_8 ухилятись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідка, перешкоджати провадженню іншим чином, як і вчинити нові правопорушення.

Висновки слідчого судді суперечать положенням Європейської конвенції з прав людини. Зокрема, у справі «Бойченко проти Молдови» (Boicenco v Moldova), 41088/05 від 11 липня 2006 року щодо обов`язковості наведення конкретних мотивів Європейський Суд з прав людини констатував порушення п.3 статті 5 Конвенції вказавши, що суди, ухвалюючи рішення про тримання заявника під вартою, посилалися на відповідну норму закону, не вказуючи підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, ніби заявник може перешкоджати провадженню у справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини.

Відповідно ж до правової позиції Європейського суду у справі «Москаленко проти України» (остаточне рішення від 20 травня 2010 року п.34), суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою.

В даному випадку, слідчим суддею належно не було враховано, що ОСОБА_8 , має молодий вік, має постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де має посередні характеристики.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дав неповну (передчасну) оцінку наявним у провадженні обставинам, через що безпідставно дійшов висновку про необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а з урахуванням сукупності даних про особу підозрюваного адекватним запобіжним заходом, який зможе забезпечити виконання процесуальних рішень та забезпечить належну поведінку підозрюваного, на думку апеляційного суду, може бути домашній арешт з встановленням заборони залишати місце проживання цілодобово, з носінням електронного засобу контролю.

Покладені на нього обов`язки, а також перебування під цілодобовим арештом суттєво зменшать ризики на, які послався слідчий у своєму клопотанні про обрання запобіжного заходу та буде відповідати меті обраного запобіжного заходу.

Таким чином, враховуючи дані про особу підозрюваного, незначний ступінь ризиків, які існують у даному кримінальному провадженні та недоведеність прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти вказаним ризикам, апеляційний суд вважає, що ухвалу слідчого судді слід скасувати та постановити нову, якою частково задовольнити клопотання слідчого та застосувати альтернативний запобіжний захід, який зможе запобігти заявленим у кримінальному провадженні ризикам, а саме цілодобовий домашній арешт за місцем проживання, з покладанням відповідних процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 вересня 2021 року, якою застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід тримання під вартою, з визначенням розміру застави, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 задовольнити частково.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , на строк до 07.11.2021 року.

Відповідно до ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_8 на строк до 07.11.2021 обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

- утримуватися від спілкування із свідками в даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт та інші документи для виїзду за кордон;

- носити електронний засіб контролю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: