Номер провадження: 11-кп/813/1870/21
Номер справи місцевого суду: 495/2974/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео-конференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2021, якою по кримінальному провадженню №0001505 від 03.10.2020 відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Травневе, Березівського р-ну, Одеської обл., громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 345 КК України продовжений строк тримання під вартою,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 28.07.2021 в судовому засіданні в процесі розгляду обвинувального акту в межах кримінального провадження №0001505, внесеного до ЄРДР від 03.10.2020, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 345 КК України, задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та продовжено ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 діб, а саме до 25.09.2021 включно.
Зобов`язано службових осіб ДУ «Ізмаїльській слідчій ізолятор» провести медичне обстеження (в тому числі психічного стану) ОСОБА_7 силами та засобами медичної частини Ізолятора (у випадку необхідності залучення додаткових спеціалістів); результати такого обстеження надати суду. Надати належну медичну допомогу обвинуваченому ОСОБА_7 .
Мотивуючи зазначене рішення, на переконання суду прокурором доведено обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (при цьому суд, керуючись принципом невинуватості особи, зауважив, що вина особи не встановлена та підлягає доведенню за результати розгляду справи по суті). ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що карається позбавленням волі на строк понад 10 років.
Судом зазначено, що прокурором доведений ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду, з огляду на тяжкість покарання, що може йому загрожувати, окрім того, на розгляді Білгород-Дністровською міськрайонного суду перебувають обвинувальні акти відносно ОСОБА_7 за частиною третьою статті 187 КК України; також ОСОБА_7 перебував у розшуку за ухвалою суду під час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту (наведене свідчить про реалізацію ризику переховування від суду під час перебування на домашньому арешті за фактичним місцем проживання); може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, зокрема ОСОБА_7 відомі місця їх проживання, адже свідки знайомі обвинуваченому, а злочини, які інкримінуються ОСОБА_7 вчинені у домоволодінні ОСОБА_9 ; може вчинити інше біль тяжке кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, про що свідчить те, що ОСОБА_7 на шлях виправлення не стає та продовжує вчиняти кримінальні правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджуючись із оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції зазначив, що:
- ризик ухилення від суду не доведений, оскільки він постійно з`являвся до суду в іншому провадженні, а також не доведений ризик вчинення нових злочинів та впливу на свідків;
- суд 1-ої інстанції не взяв до уваги, що у нього на утриманні перебувають троє дітей, які потребують виховання та утримання, одна дитина має інвалідність, у нього є дружина, будинок, де він може проживати та лікуватись, оскільки є інвалідом ІІ групи, та потребує лікування, а в місцевості, де він проживає є лікувальний заклад, що надавав йому лікування у разі необхідності, натомість в умовах слідчого ізолятору такі можливості відсутні врахувати стан здоров`я обвинуваченого, який хворіє на епілепсію, а також наявність у нього інвалідності.
Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Натомість прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області перебуває кримінальне провадження №0001505, внесене до ЄРДР 03.10.2020 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 345 КК України.
Під час судового засідання з розгляду вказаного кримінального провадження ухвалою суду від 28.07.2021 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком до 25.09.2021.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Як вбачається з матеріалів провадження прокурор ОСОБА_6 подав до суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на те, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбаченні ч. 1 ст. 177 КПК України.
При цьому, задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції зазначив, що доцільно продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з огляду на обставини, передбачені статтями 177-178 КПК України, з урахуванням особи обвинуваченого та погодився з доводами прокурора, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, на даний час не зникли та продовжують існувати.
З даними доводами погоджується і апеляційний суд та бере до уваги, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним із існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання ним процесуальних обов`язків.
З приводу посилань в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що заявлені прокурором ризики є недоведеними, апеляційний суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те що обвинувачений може переховуватися від суду, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, один з яких пов`язаний із замахом на завдання смерті людині, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути призначена йому у разі визнання винуватим (відповідно до вимог ст.ст. 68, 70 КК України, позбавлення волі до 10 років), тому приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 будучи обізнаним про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винними, підвищують ризик переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Також слід зазначити, що обвинуваченого ОСОБА_7 , не одружений, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків та вагомих факторів, які б могли зупинити обвинуваченого від вчинення дій з метою переховування.
Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Апеляційний суд враховуючи дані щодо особи обвинуваченого та його моральність, з огляду на обставини скоєння інкримінованих йому злочинів, один з яких вчинений з посяганням на життя та здоров`я особи, відсутність місця працевлаштування та будь-яких даних щодо законного джерела отримання прибутку.
При цьому апеляційний суд не приймає до уваги доводи щодо наявності у обвинуваченого на утриманні дружини та трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом, оскільки будь-яких доказів суду апеляційної інстанції обвинуваченим не надано.
Продовження існування ризику впливу на свідків та потерпілого, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).
Згідно з ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.
При цьому, поведінка обвинуваченого під час вчинення інкримінованого незакінченого замаху на умисне вбивство, супроводжувалась застосовуванням фізичної сили до потерпілого заздалегідь підготовленим знаряддям для нанесення тілесних ушкоджень ножом, що свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення певного впливу на таких осіб з боку обвинуваченого, в тому числі свідків у цьому кримінальному провадженні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинуваченому ОСОБА_7 відомі місця проживання свідків, адже свідки знайомі обвинуваченому, а злочини, які інкримінуються ОСОБА_7 вчиненні у домоволодінні потерпілого ОСОБА_9 , тому не виключає можливостей, що обвинувачений зможе чинити тиск на них, з метою зміни останніми своїх показань.
Окрім того, апеляційний суд вважає, що на теперішній час провадження існувати ризик можливого вчинення обвинуваченим іншого злочину, оскільки на розгляді в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області перебувають обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, що свідчить про небажання останнього ставати на шлях виправлення та його схильність до вчинення злочинів, про що також зазначив місцевий суд у своєму рішенні.
З огляду на що, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято до уваги обставини інкримінованих правопорушень ОСОБА_7 , обґрунтовано зазначено про продовження існування ризиків, на які посилається прокурор у своєму клопотання, що в свою чергу виправдовує продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, апеляційний суд вважає безпідставними, з причин зазначених в мотивувальній частині ухвали.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не врахований стан його здоров`я та не можливість отримання належної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав обґрунтоване мотивування зазначеним обставинам, послався на те, що 27.05.2021 ухвалою Одеського апеляційного суду зобов`язана службових осіб ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» надати належну медичну допомогу обвинуваченому, а доказів про невиконання вимог вказаної ухвали станом на 11.06.2021до суду не надано. Окрім того, суд першої інстанції в ухвалі від 28.07.2021зобов`язав службових осіб ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» провести медичне обстеження ОСОБА_7 силами та засобами медичної частини Ізолятору та результати такого обстеження надати суду, а також надати належну медичну допомогу обвинуваченому ОСОБА_7 .
При цьому, стороною захисту не надано документів, які свідчили про неможливість надання ОСОБА_7 необхідної профілактичної допомоги в медичній частині СІЗО закладу охорони здоров`я або ненадання такої допомоги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого залишенню без змін.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2021, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 345 КК України був продовжений строк тримання під вартою до 25.09.2021 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4