Ухвала
Іменем України
24 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 757/36331/20
провадження № 51-5941 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002415, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Здолбунів, Рівненської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України),
встановив:
За вироком Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ст. 71 КК України шляхом приєднання до покарання за цим вироком частини невідбутого покарання за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2018 року, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців. Вирішено питання щодо речових доказів.
Київським апеляційним судом ухвалою від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить змінити вищевказані судові рішення в частині призначеного покарання. Зазначає, що судами, при призначенні покарання, не враховано думки потерпілої, яка не наполягала на призначенні максимального строку покарання. Вказує, що суди не в повній мірі врахували дані про особу засудженого, а саме його молодий вік та сімейний стан.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який, при призначенні покарання, врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, особу винного, який неодноразово судимий, відбував покарання у виді позбавлення волі, на шлях виправлення не став, суспільно корисною працею не займається та продовжив злочинну діяльність. При цьому суд також врахував відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Не залишились поза увагою апеляційного суду і посилання захисника на те, що судом першої інстанції, при призначенні покарання, не враховано молодий вік обвинуваченого та те, що він виріс у багатодітній сім`ї.
Так, в оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що не приймає до уваги посилання захисника з приводу того, що суд не врахував молодий вік обвинуваченого, зважаючи на те, що ОСОБА_5 на час, коли йому виповнилось 19 років, вже мав три не погашені судимості за вчинення тяжких кримінальних правопорушень проти власності. При цьому після ухвалення вироку, яким він був звільнений від відбування покарання з випробуванням, вже наступного дня він вчинив грабіж, за який був засуджений.
Обставина, що ОСОБА_5 виріс у багатодітній сім`ї, сама по собі, на думку суду, не може негативно вплинути на особистість обвинуваченого.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції вірно призначив покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті КК України, воно відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим, даним, що характеризують його особу і є достатнім та справедливим.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшити покарання засудженому, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Отже, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3