Справа № 308/3201/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2022 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , перекладача ОСОБА_5 , підозрюваного Саббар Мохамед, захисника підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції ОСОБА_7 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_3 ,відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 28 лютого 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, про застосування відносно підозрюваного

громадянина країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця країни Марокко, громадянина Марокко, неодруженого, непрацюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого (зі слів),

запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави,-

ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенант поліції ОСОБА_7 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням погодженим прокурором Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 28 лютого 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, про застосування відносно підозрюваного громадянина країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивовано тим, що у провадження СВ відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 28 лютого 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Згідно клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що 28 лютого 2022 року о 13 годині 45 хвилин громадянин Саббар Мохамед перебуваючи у м. Ужгород на міжнародному контрольно пропускному пункт «Ужгород» маючи на меті незаконно перетнути державний кордон України, був виявлений інспектором прикордонної служби, першої категорії, Ужгород тип-А, НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сержантом ОСОБА_10 , та ігноруючи законну команду працівника прикордонної служби України- «Стій», наблизився до гр. ОСОБА_10 , умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, керуючись хуліганським мотивом та маючи на меті перешкодити працівникам правоохоронного органу виконати свої службові обов`язки, розуміючи, що гр. ОСОБА_10 перебуває у форменному одязі, виконує свої службові обов`язки, наніс удар долонею правої руки в область обличчя інспектору прикордонної служби, першої категорії, Ужгород тип-А, НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сержанту ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження, згідно травматологічної довідки №2146/871 КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради, у вигляді зібійних саден нижньої губи, забій нижніх тканин голови.

Так, слідчий вказує на те, що громадянин ОСОБА_11 своїми діями перешкодив нормальній діяльності правоохоронного органу Державній прикордонній службі України. За таких обставин, громадянин країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, тобто в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Слідчий зазначає, що 28.02.2022 громадянин країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

У клопотанні вказано, що підозрюваним у кримінальному провадженні є громадянин країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець країни Марокко, араб за національністю, громадянин Марокко, неодружений, непрацюючий, фактично проживаючий за адресеою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий (зі слів).

Окрім того, як зазначено у клопотанні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого громадянину країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 злочину повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_10 , протоколом впізнання особи за фотознімками, показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , довідкою з травматологічного пункту №2146/871.

Окрім того, у клопотанні вказано на те, що як вбачається з матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_14 підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років. Інкриміноване йому кримінальне правопорушення вчинено під час воєнного стану в Україні, який діє відповідно закону України Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, а відтак останній усвідомлює, що у випадку визнання його винним, йому загрожуватиме покарання, а у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу він зможе перетнути державний кордон України та поїхати за місце свого народження, а саме до ОСОБА_15 , що унеможливить розгляд справи у судовому порядку, при цьому злочин вчинено при спробі перетнути державний кордон України. При цьому, аналіз обставин кримінального правопорушення свідчить про байдуже ставлення підозрюваного до законних вимог працівників правоохоронних органів.

Таким, чином слідчий зазначає, що на думку сторони обвинувачення наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_14 , усвідомлюючи неминучість покарання у випадку засудження за злочин, а також будучи байдужим до законних вимог органів державної влади про вчинення тих чи інших дій (наприклад, вимог з`явитися до суду тощо), може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Також, варто зазначити, що ОСОБА_14 ніде не працює, сім`ї та утриманців не має, є іноземцем, тим більше в умовах воєнного стану, з легкістю може покинути межі території України, оскільки в нього відсутні міцні соціальні зв`язки, які б його тримали на території України, оскільки всі родичі знаходяться в країні ОСОБА_15 .

Також, як вказано у клопотанні, враховуючи, що ОСОБА_14 підозрюється у вчиненні злочину відносно інспектора прикордонного загону Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , виникають підстави констатувати наявність ризику вчинення ОСОБА_14 нових кримінальних правопорушень (в тому числі і проти працівників правоохоронних органів), при спробі повторного перетину кордону, а дія законів в Україні не є достатнім стримуючим фактором для нього.

Крім цього, як вказано у клопотанні, на думку обвинувачення в даному випадку наявний також і ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого (п.3 ч.1 ст.177 КПК України). Відтак, знаючи про місце роботи потерпілого та свідків, оскільки при виконанні службових обов`язків носять формений одяг, будучи особою, яка з легкістю наважується на насильство (навіть відносно озброєного працівника правоохоронного органу), у випадку не застосування до ОСОБА_14 попереднього ув`язнення, останній матиме нагоду незаконно впливати на свідків та потерпілого з метою відмови таких від давання показань, зміни показань тощо, та помститись їм за виклик поліції.

У клопотанні вказано і на те, що ОСОБА_14 підозрюється у вчиненні злочину, за яке у випадку визнання винним йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років, є особою молодого віку, стан здоров`я якого не перешкоджає триманню під вартою; сім`ї та утриманців у підозрюваного ОСОБА_14 немає, останній ніде не працює, являється громадянином іншої країни.

Слідчий зазначає, що, аналіз особистості ОСОБА_14 вказує на байдуже ставлення ним до дотримання правових норм, ігноруванням громадських інтересів. Вказані обставини свідчать про неможливість застосування до підозрюваного ОСОБА_14 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, так як такий ним дотриманий не буде.

У клопотанні вказано, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_14 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, дає підстави для обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_14 у виді тримання під вартою.

На переконання слідчого у відповідності до п.3 ч. 2 ст.183 КПК України перешкод для обрання запобіжного заходу вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_14 немає.

Окрім того, як вказано у клопотанні, оскільки злочин, у якому підозрюється ОСОБА_14 , є насильницьким, тим більше проти працівника правоохоронного органу, посада якого у період дії воєнного стану в країні є дуже важливою та цінною, які діють в умовах підвищеної небезпеки кожен день, слідчий вважає, що підстави для визначення розміру застави відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами статей 40, 131, 132, 176 178, 181, 184, 194 КПК України, слідчий просить слідчого суддю: застосувати щодо громадянина країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця країни Марокко, араба за національністю, громадянина ОСОБА_15 , неодруженого, непрацюючого, фактично проживаючого за адресеою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого (зі слів), запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

У судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали, просили обрати відносно ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний та його захисник проти задоволення клопотання заперечували. Зокрема просили слідчого суддю врахувати, що інкримінований підозрюваному злочин належить до категорії нетяжких злочинів, а тому підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні. Захисник просила обрати відносно свого підзахисного запобіжний захід у вигляді застави. Підозрюваний в судовому засіданні вказував, що не мав жодного умислу на незаконний перетин кордону, знаходився на кордоні третю добу, без харчів та води. Мав бажання придбати собі води, він не розумів, що саме йому говорить прикордонник, оскільки не розуміє мову. Вказує, що його почали битим, а він захищався.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку:

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Частиною 1 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Слідчим суддею враховуються вимоги пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якого термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), а також пункту 1 частини 1 статті 178 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з яким слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов`язаний оцінити вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.
Водночас, слідчий суддя на вказаному етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на ті дані, які були надані стороною обвинувачення.
Слідчим суддею під час розгляду клопотання встановлено, що у провадженні СВ відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 28 лютого 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 28 лютого 2022 року о 13 годині 45 хвилин громадянин Саббар Мохамед перебуваючи у м. Ужгород на міжнародному контрольно-пропускному пункті «Ужгород» маючи на меті незаконно перетнути державний кордон України, був виявлений інспектором прикордонної служби, першої категорії, Ужгород тип-А, НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сержантом ОСОБА_10 , та ігноруючи законну команду працівника прикордонної служби України- «Стій», наблизився до гр. ОСОБА_10 , умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, керуючись хуліганським мотивом та маючи на меті перешкодити працівникам правоохоронного органу виконати свої службові обов`язки, розуміючи, що гр. ОСОБА_10 перебуває у форменному одязі, виконує свої службові обов`язки, наніс удар долонею правої руки в область обличчя інспектору прикордонної служби, першої категорії, Ужгород тип-А, НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сержанту ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження, згідно травматологічної довідки №2146/871 КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради, у вигляді зібійних саден нижньої губи, забій нижніх тканин голови.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_11 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, тобто в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_10 , протоколом впізнання особи за фотознімками, показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , довідкою з травматологічного пункту №2146/871.

Сукупність фактичних даних, які містяться в наведених доказах, є достатньою для висновку про можливу причетність підозрюваного до вищевказаного кримінального правопорушення.
Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваної у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.
Перевіряючи достатність доказів для такого висновку, слідчий суддя, наряду з положеннями КПК України, враховує практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення «Чеботарі проти Молдови» від 13.11.2007р., п. 48), у відповідності до якої слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що конкретна особа, можливо вчинила злочин. Натомість, не будучи наділеним повноваженнями щодо оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення на даній стадії кримінального судочинства, слідчий суддя позбавлений можливості надати перевагу одним доказам перед іншими шляхом їх оцінки та аналізу в сукупності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу. Питання щодо доведеності вини особи та правильності кваліфікації її дій у відповідності до закону про кримінальну відповідальність підлягають дослідженню при проведенні досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження по суті.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Окрім того, слідчий суддя крім обґрунтованості підозри ОСОБА_11 у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, вважає доведеним також наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Так, санкція ч.2 ст. 345 КК України, передбачає покарання у вигляді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

При обґрунтуванні вказаного клопотання слідчий та прокурор, стверджували, що оскільки ОСОБА_14 , усвідомлюючи неминучість покарання у випадку визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Також, що ОСОБА_14 ніде не працює, сім`ї та утриманців не має, є іноземцем, інкримінується вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, може покинути межі території України, оскільки в нього відсутні міцні соціальні зв`язки, які б його тримали на території України, оскільки всі родичі знаходяться в країні ОСОБА_15 .

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. А як зазначено в п. 111-112 рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії», обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод
Ризик того, що ОСОБА_11 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду підтверджується тим, що останній підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання, у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.
Слідчий суддя вважає, що зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від суду. Таке твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.07.2001), де Суд зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому тяжкість покарання слідчий суддя оцінює в сукупності з іншими факторами, які можуть підтвердити ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, зокрема, що підозрюваний не має офіційного місця роботи та постійного джерела доходу. Вказане дає підстави вважати, що підозрюваний з метою уникнення покарання за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення може безперешкодно залишити місце свого проживання та переховуватись від органів досудового розслідування та суду не лише на території інших країн, а й на території України. Відтак слідчий суддя вважає, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є досить вірогідним та доведеним стороною обвинувачення.
Щодо наявності ризику впливу на свідків та потерпілого в даному кримінальному провадженні, то слідчий суддя вважає такі доведеними.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Разом з тим, слідчий суддя вважає, що ризики заявлені слідчим у клопотанні та підтримані прокурором під час його розгляду, щодо вчинення нового злочину, або продовження вказаного злочину, є недоведеними матеріалами клопотання, та не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання.
За таких підстав слідчий суддя доходить висновку, що прокурором доведено, а стороною захисту не спростовано, що у даному кримінальному провадженні з метою виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, передбачені п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, є необхідним застосування до підозрюваного запобіжного заходу.
Разом із тим, вирішуючи питання про наявність правових підстав та доцільність застосування до підозрюваного запобіжного заходу, слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу на те, що:
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.
Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
При цьому відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Разом із тим частиною другою вказаної норми передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: 1) до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений не виконав обов`язки, покладені на нього при застосуванні іншого, раніше обраного запобіжного заходу, або не виконав у встановленому порядку вимог щодо внесення коштів як застави та надання документа, що це підтверджує; 2) до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; 3) до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; 4) до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; 5) до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки; 6) до особи, яку розшукують компетентні органи іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким може бути вирішено питання про видачу особи (екстрадицію) такій державі для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку, в порядку і на підставах, передбачених розділом ІХ цього Кодексу або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Слідчий суддя вважає за необхідне відзначити, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_11 може бути застосований лише у випадку, коли буде встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, заявлених стороною обвинувачення, з урахуванням обставин, передбачених ч. 1 ст. 178 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам, що у сукупності виправдовує тримання ОСОБА_11 під вартою. Крім того, з метою підтвердження застосування до ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 КПК України, повинен довести, що, перебуваючи на волі ОСОБА_11 переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав вказаному кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.
Слідчим суддею не встановлено, а прокурором не доведено, що підозрюваний у вказаному кримінальному провадженні підпадає під категорію перелічених вище категорій осіб, тобто що він раніше судимий, переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перебуває в розшуку, щодо нього на розгляді перебуває інше кримінальне провадження тощо.
Таким чином, в судовому засіданні прокурором не доведені обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_11 , перебуваючи на волі, переховувався від органу досудового розслідування, яким здійснюється досудове розслідування у вказаному провадженні, або перешкоджав здійсненню вказаного кримінального провадження.
Відповідно п. 3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства від 25.04.2003 року № 4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки. В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Це можливо, коли особа не має постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень. Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.
З цього правила випливають два природних наслідки: тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення особи.
Під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу слідчий суддя бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема такі приписи: «При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів» (п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України), «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якшого запобіжного заходу» (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 р. у справі «Хайредінов проти України»). Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Роль слідчого судді при оцінці вказаних обставин полягає в перевірці істинних намірів та цілей, що стоять за позбавленням особи свободи, відповідності цих цілей та намірів вимогам закону, та, у випадку встановлення відсутності законних підстав для тримання особи під вартою, - прийняття рішення про звільнення особи з-під варти.
Така перевірка відбувається за правилами національного законодавства, які містяться в положеннях ст. 177, 178, 183 КПК України.
Слідчий суддя враховує, що тримання під вартою в розумінні ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Однак з урахуванням встановлених обставин слідчий суддя доходить висновку, що прокурором не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для здійснення мети, передбаченої ч. 1 ст. 177 КПК України.
Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не доведе недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Щодо застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, слідчий суддя зазначає, що вказаний запобіжний захід є наближеним до запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому вказані запобіжні заходи згідно з КПК України передбачають обмеження особистої свободи громадян та є найтяжчими, а також застосовуються за вчинення кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі. Так, зокрема у рішенні від 02.08.2001 у справі «Манчіні проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі.
Також слідчий суддя не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, оскільки останній полягає у покладенні на підозрюваного ряду обов`язків, серед яких і обов`язок прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, який власне може бути покладений на підозрюваного і в разі застосуванні відносно нього іншого запобіжного заходу.
З урахуванням викладеного слідчий суддя доходить висновку, що дієвим запобіжним заходом, який зможе запобігти ризикам, наявним у цьому кримінальному провадженні, є запобіжний захід у виді застави.
Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається, зокрема у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При цьому слідчий суддя приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки для потерпілого, в результаті вчинення щодо нього протиправних дій підозрюваним, наявність інформації про те, що підозрюваний не має постійного джерела доходу, слідчий суддя доходить висновку про необхідність визначення застави у обсязі, передбаченого для нетяжкого злочину, а саме у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що достатньою мірою гарантуватиме виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Такий розмір застави є прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Так, зокрема у рішенні від 20.11.2010 у справі «Мангурас проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити явку обвинуваченого в судове засідання. Сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку. Іншими словами, розмір застави повинен визначатись тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти», було встановлено що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підозрюваного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити.
Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, заявник стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. Суд підтвердив, що відповідно до вказаної статті Конвенції внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.
Також слідчий суддя вважає, що такий розмір застави не є непомірним для підозрюваного, однак водночас є суттєвим для його майнового стану та небажаним для втрати, а відтак дієвим для виконання завдань цього кримінального провадження та запобігання встановленим ризикам.
Також на виконання вимог ч. 5 ст. 194 КПК України слідчий суддя покладає на підозрюваного обов`язки, визначені даною нормою закону, в тому обсязі, який сприятиме забезпеченню належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігатиме ризикам цього кримінального провадження.
Керуючись ст. 2, 8, 177, 178, 182, 183, 194, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції ОСОБА_7 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_3 , відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 28 лютого 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.
Застосувати щодо громадянина країни ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця країни Марокко, громадянина Марокко, неодруженого, непрацюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 10 (десяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 24 810 гривень.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_14 такі обов`язки передбачені статтею 194 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утриматися від спілкування зі свідками, потерпілим, окрім, як під час процесуальних (слідчих) дій.
В іншій частині клопотання залишити без задоволення.
Роз`яснити підозрюваному, що не пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави він зобов`язаний внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, слідчому, прокурору, суду.
Роз`яснити підозрюваному, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1