УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року

м. Київ
Справа № 1-05/2010
Провадження № 51-464 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року,
встановив:
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 , яке було подане у порядку ст. 538 КПК України, про зняття з ОСОБА_5 судимості за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 20 серпня 2010 року.
На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій просить ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року скасувати і постановити нове рішення, яким клопотання захисника задовольнити.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.2015 року № 3-рп/2015 зазначено, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.
Отже, Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.
Статтею 424 КПК України передбачено судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку. Відповідно до частин 1, 2 цієї статті у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, та судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції, а також ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК України.
Питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за правилами розділу VIII КПК України «Виконання судових рішень» і порядок їх вирішення врегульовано статтею 539 цього Кодексу, згідно з якою за наслідками розгляду відповідного клопотання (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Статтею 538 КПК України визначено питання, які вирішуються судом після виконання вироку. Разом з тим, оскарження зазначених судових рішень у касаційному порядку Розділом VIII «Виконання судових рішень» не передбачено.
Зі змісту оскаржуваної ухвали убачається, що вона за змістом стосується питання, яке виникнуло після виконання вироку, а саме зняття судимості після відбуття особою покарання у виді позбавлення волі.
Отже, виходячи з положень п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України та статей 424, 539 КПК України, вказана ухвала не може бути предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
Така позиція узгоджується з правовими висновками, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року (№13-38кс18) та об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 березня 2019 року (№756/9514/15-к).
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Крім цього, колегія суддів вбачає необхідним вказати наступне.
За змістом оскарженого рішення апеляційного суду вбачається, що воно було постановлене Запорізьким апеляційним судом, виходячи з того, що вирок, згідно з яким ОСОБА_5 відбував покарання у виді позбавлення волі, був у 2010 році постановлений Апеляційним судом Запорізької області як судом першої інстанції відповідно до чинних на той час положень КПК України 1960 року.
Однак, чинний КПК України, а також положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, не передбачають на даний час у апеляційного суду повноважень суду першої інстанції, тому розгляд вказаного вище клопотання Запорізьким апеляційним судом викликає у колегії суддів Верховного Суду обґрунтований сумнів в аспекті вирішення цього клопотання належним судом.
Однак, оскільки, як було вказано вище, чинний КПК України не передбачає можливості оскарження у касаційного порядку рішень місцевого та/чи апеляційного судів, ухвалених згідно з положеннями Розділу VIII «Виконання судових рішень» КПК України, колегія суддів вбачає, що оскаржуване судове рішення не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, а тому у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 листопада 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3