Ухвала
Іменем України

3 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 404/3395/21
провадження № 51-5121ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 2 серпня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Зміст судових рішень

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 червня 2021 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23 червня 2021 року між прокурором ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_7 , визнано обвинувачену винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі ? КК), та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік.

На підставі ч. 2 ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Кіровоградський апеляційний суд ухвалою від 2 серпня 2021 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 червня 2021 року.

У касаційній скарзі прокурор вказує про те, що ухвала апеляційного суду є незаконною і підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що апеляційний суд, відмовляючи прокурору у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на вирок щодо ОСОБА_5 , не звернув уваги на порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження. Зокрема, залишив поза увагою те, що місцевий суд необґрунтовано затвердив угоду про визнання винуватості, оскільки за умовами цієї угоди сторони узгодили покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі

ч. 2 ст. 75 КК, яка не підлягала застосуванню відповідно п. 2 ч. 1 ст. 413 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК).Прокурор вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та додану до неї копію судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

У цьому кримінальному провадженні угода про визнання винуватості була укладена за ініціативою сторін обвинувачення та захисту, з письмової згоди потерпілого. У подальшому заступник керівника обласної прокуратури, не погоджуючись з позицією прокурора нижчого рівня та вироком суду, оскаржив його в апеляційному порядку.

За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26 ), а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом

(ч. 3 ст. 26).

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляції суб`єкти оскарження.

Проте відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями

ч. 2 ст. 473 КПК.

Так, за вказаною нормою наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а для підозрюваного чи обвинуваченого ? також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 цього Кодексу.

За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 191 КК до покарання, яке було узгоджене сторонами, у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком з покладенням на неї певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що прокурор оскаржив вирок про затвердження угоди між сторонами не з тих підстав, що угоду затверджено судом у кримінальному провадженні, в якому згідно з частинами 2, 4, та 5 ст. 469 цього Кодексу вона не може бути укладена, дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 399 КПК передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями

ст. 394 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Ураховуючи вимоги засади диспозитивності (ст. 26 КПК) і те, що п. 2 ч. 4 ст. 394та

ч. 4 ст. 399 КПК чітко регламентують питання спеціальних підстав для оскарження прокурором вироку за угодою про визнання винуватості, а також підстав та порядку відмови у відкритті провадження апеляційним судом (у тому числі, у випадках оскарження вироків за угодами), застосування положень ч. 6 ст. 9 КПК для розширення можливостей оскарження прокурором вироку на підставі угоди про визнання винуватості є не обґрунтованими.

Отже, апеляційний суд установив, що судове рішення оскаржено прокурором на підставах, на яких воно не може бути ним оскаржено, тому дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 399 КПК.

Доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, залишив поза увагою обставини, які є підставою для відкриття апеляційного провадження, а саме порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження під час постановлення вироку щодо ОСОБА_5 , не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів дійшла висновку, що з метою постановлення вироку про затвердження угоди щодо визнання винуватості, який відповідав би загальним засадам судочинства, суд має перевіряти відповідність укладеної сторонами угоди вимогам КК та КПК, однак це не розширює повноважень прокурора під час оскарження такого вироку і його повноваження не виходять за межі чітко визначені законом.

За наведених обставин у цьому кримінальному провадженні колегія суддів не вбачає підстав для відступу від позиції, викладеної у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року року у справі № 395/773/18 (провадження № 51-1829км20), а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 2 серпня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3