ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3101/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3188/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря - ОСОБА_5
захисника - ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року, якою задоволено частково клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0003442 від 10.07.2017, за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 342 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на сорок днів, тобто до 08 листопада 2021 року включно.
Визначено ОСОБА_7 заставу у розмірі 1 000 000 грн., при внесенні якої ОСОБА_7 з-під варти звільнити та покласти на нього наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися з м. Харкова без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з потерпілими у даному кримінальному провадженні, свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

На зазначену ухвалу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08.11.2021 включно та визначення розміру застави в сумі 1 000 000,00 грн. скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити повністю. З метою вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, обрати новий запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту, або зменшити розмір застави, визначений судом першої інстанції, з суми 1 000 000,00 грн. до суми 190 320,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилається на те, що вважає ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.09.2021 незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм кримінального процесуального законодавства та при неповному з`ясуванні всіх обставин. Зазначив, що прокурор у своєму клопотанні не навів жодного конкретного доказу на підтвердження своєї позиції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а обмежився лише поверхневим посиланням на відповідні норми КПК. До клопотання прокурора не було додано жодного документа, жодного доказу, який би доводив, викладені у клопотанні доводи сторони обвинувачення. Зауважує, що ризики, які були заявлені стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування та на початку судового розгляду справи суттєво зменшились. Зазначає, що слід врахувати, що обвинувачений ОСОБА_7 має на утриманні мати похилого віку - ОСОБА_19 1947 року народження, яка згідно медичного висновку ЛКК № 153 від 31.03.2021 має низку хвороб, внаслідок яких станом на поточний момент не може самостійно пересуватись і самостійно задовольняти свої людські потреби, та потребує постійного стороннього догляду. За таких обставин сторона захисту вважає, що відсутні об`єктивні підстави для подальшого утримання підозрюваного ОСОБА_7 під вартою, та зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, жодним чином не буде перешкоджати завданням кримінального провадження. Крім того зауважує, що судом першої інстанції визначено розмір застави в сумі 1 000 000,00 грн. Однак, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, розмір застави, в силу приписів п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України має становити від 190 320, 00 грн., що дорівнює вісімдесяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, до 713 700,00 грн., що дорівнює трьохстам розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В той же час, судом першої інстанції було визначено розмір застави, що перевищує максимальний розмір, визначений п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України без наведення конкретних підстав для визначення такого розміру застави. В той же час, сума в 1 000 000,00 грн. є занадто великою для обвинуваченого ОСОБА_7 , та такий розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, що суперечить приписам ч. 4 ст. 182 КПК України. При визначені розміру застави судом першої інстанції не було вивчено та взято до уваги майновий стан обвинуваченого, що так само суперечить вимогам статті 182 КПК України, та призвело до визначення завідомо непомірного розміру застави для обвинуваченого. Отже, сторона захисту вважає, що розмір застави в сумі 190 320,00 грн, що дорівнює вісімдесяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб в повній мірі здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , є помірним для обвинуваченого та відповідає приписам п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Прокурор, відповідно до ч.1 ст. 135 КПК України, був належним чином повідомлений засобами телефонного зв`язку про дату та час та місце розгляду справи. Однак, у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного перегляду ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 лише за участю захисника обвинуваченого, оскільки в ній не йдеться про погіршення становища обвинуваченого.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від органу досудового розслідування або суду, вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, а також згідно обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 342 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в особливо великих розмірах; незаконному поводженні зі зброєю, тобто незаконному носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу; опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків; погрози насильством або знищенні чи пошкодженні майна щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, максимальна санкція статей обвинувачення, а саме ч. 5 ст. 185 КК України, передбачає покарання до 12 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 дітей не має, не одружений, не є інвалідом, до затримання офіційно не був працевлаштований,раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.10.2006 року за ч. 2 ст. 289 ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 189 КК України до 7 років позбавлення волі, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.01.2007 вирок змінено та призначено покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
Враховуючи, що ОСОБА_7 був оголошений у розшук постановою старшого слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_18 від 19.04.2018., що об`єктивно свідчить про наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, з метою уникнення від покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування або суду; також обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується підозрюваному, а саме того, що він підозрюється у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в особливо великих розмірах; незаконному поводженні зі зброєю, тобто незаконному носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу; опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків; погрози насильством або знищенні чи пошкодженні майна щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема права власності а також життя та здоров`я людини, що відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Доводи захисника стосовно відсутності достатніх доказів обвинувачення, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки питання щодо дослідження та перевірки доказів сторін підлягають дослідженню та оцінці в порядку, передбаченому ст. ст.94, 337 та параграфом 3 « Процедура судового розгляду» КПК України.
Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі, а також в судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторона захисту стосовно того, що ризики, заявлені в клопотанні прокурора, суттєво зменшились, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки захисником цього не доведено і його доводи грунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях, ігноруючи відомості кримінального провадження.
Посилання сторони захисту на наявність у ОСОБА_7 матері похилого віку - ОСОБА_19 , 1947 року народження, яка згідно медичного висновку ЛКК № 153 від 31.03.2021 має низку хвороб, внаслідок яких станом на поточний момент не може самостійно пересуватись і самостійно задовольняти свої людські потреби, та потребує постійного стороннього догляду, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі, а тому, доводи захисника колегія суддів не вважає визначальними, саме з урахуванням негативних відомостей про особу обвинуваченого. Крім того, ці обставини існували на час вчинення інкримінованих йому злочинів, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_7 від противоправних дій.

Апеляційні доводи захисника щодо непомірного розміру застави, визначеного ухвалою слідчого судді у розмірі 1 000 000грн. та не врахування матеріального стану підозрюваного, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки слідчий суддя, вирішуючи питання про визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 342 КК України, в повній мірі врахував підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178, згідно яких суд вправі визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків (ч.5 ст.182 КПК України).
Відповідно до положень ч.3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Згідно з ч.5 ст.182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втратив застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Слідчий суддя суду першої інстанції, визначаючи розмір застави взяв до уваги обставини кримінального правопорушення, тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, відомостей про його особу, ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, задля забезпечення достатньої міри гарантування виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, прийняв до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, вважав за необхідне вийти за межі розміру застави, визначені п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, та визначив обвинуваченому заставу у розмірі, який перевищує 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність визначення застави в розмірі 1 000 000грн, оскільки вважає такий розмір застави пропорційним щодо конкретної особи, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах клопотання, та обставин кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, а також достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_7 , як обвинуваченим, покладених на нього обов`язків, таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження.
Між тим, під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 не надав будь-які докази на підтвердження матеріального та фінансового стану обвинуваченого.
Отже, підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Отже, враховуючи всі вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги всі ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд першої інстанції надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування цього рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, ст.407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегіясуддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді