УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2022 року
м. Київ
справа № 191/4245/19
провадження № 51-111 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000808, щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК, та призначено кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК їх звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановлено кожному іспитовий строк тривалістю 3 роки.
Згідно зі ст. 76 КК зобов`язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Міру запобіжного заходу щодо засуджених судом установлено не обирати.
За вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими і засуджено за катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом мучення з метою покарання потерпілого за дії, скоєні ним, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Зокрема, в тому, що 11 травня 2019 року близько 13:00 (більш точного часу встановити не можливо) ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 , перебували в будинку за місцем проживання АДРЕСА_1 , де у них виник спільний прямий злочинний умисел, спрямований на катування малолітнього ОСОБА_7 (сина ОСОБА_5 ), а саме заподіяння йому сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом заподіяння термічних опіків із використанням розпеченої столової ложки з метою покарати малолітнього, про що вони попередньо домовилися.
Цього ж дня близько 14:00, діючи за попередньою домовленістю, ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 , усвідомлюючи значення і суспільно - небезпечний характер власних дій кожен, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення фізичної та моральної шкоди малолітньому потерпілому, керуючись спільним злочинним умислом, спрямованим на заподіяння йому сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання, вчинили такі дії. ОСОБА_6 за руку привела малолітнього потерпілого до кухні будинку, за вищевказаною адресою, де перебував його батько.
Після чого, продовжуючи діяти згідно з попередньою домовленістю та реалізовуючи спільний прямий умисел на вчинення злочину щодо малолітнього потерпілого з метою покарати останнього, ОСОБА_5 почав утримувати свого малолітнього сина, тоді як його дружина взяла металеву столову ложку, розігріла її на газовій плиті та, тримаючи в руці за допомогою рушника, спочатку притулила розпечену металеву столову ложку до тильної поверхні 25 пальців правої кисті малолітнього потерпілого, якого батько продовжував утримувати, а потім до долонної поверхні та міжпальцевих поверхонь 4 і 5 пальців лівої кисті. В результаті дій засуджених малолітній ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які за своїм характером належать до категорії легких із короткочасним розладом здоров`я.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнив частково, вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 змінив. Відповідно до ст. 91-1 КК застосував до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обмежувальні заходи, що вживаються до осіб, які вчинили домашнє насильство, на виконання п. 5 ч. 1 цієї статті направив для проходження програми для кривдників або пробаційної програми на строк 3 місяці. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та правильності кваліфікації їх дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення мінімального покарання, встановленого санкцією ч. 2 ст. 127 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 75 цього Кодексу, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених унаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК, і правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що мало наслідком призначення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винним особам призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку, суд, обираючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вид і розмір покарання, належним чином урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, осіб винних та всі інші обставини, які відповідно до положень КК впливають на вибір заходу примусу і порядок його відбування.
При цьому місцевий суд, узявши до уваги конкретні обставини цього кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засуджених без їх ізоляції від суспільства та обґрунтовано звільнив кожного з них від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК зі встановленням максимального іспитового строку.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, суд відповідним чином перевірив доводи прокурора, зазначені в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, надав їм оцінку, з урахуванням вимог ст. 419 КПК, задовольняючи частково апеляційну скаргу прокурора, вказав в ухвалі, в чому саме полягають порушення та зазначив підстави, на яких визнав доводи прокурора необґрунтованими.
Зі змісту копії ухвали апеляційного суду видно, що апеляційний суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про осіб засуджених, які раніше не судимі, за місцем проживання характеризуються позитивно, ОСОБА_5 є інвалідом дитинства ІІІ групи, на час ухвалення вироку мали на утриманні по двоє дітей кожен, на час апеляційного перегляду ОСОБА_6 народила третю дитину; обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, зокрема під час апеляційного перегляду було встановлено, що з приводу інших дітей органи опіки і піклування будь-яких зауважень до них не мають. Зваживши на викладене, суд обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про розмір призначеного покарання та застосування ст. 75 КК до кожного із засуджених.
При цьому апеляційний суд правильно зазначив про те, що хоча кримінальне правопорушення є тяжким, однак має один епізод і його наслідок спричинення легких тілесних ушкоджень, а тому, враховуючи наведене в сукупності, призначене судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 127 КК ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 75 цього Кодексу буде справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відмітив, що, оскільки ОСОБА_6 притягаласьдо адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за насилля в сім`ї стосовно малолітнього ОСОБА_8 , в інтересах потерпілого доречно застосувати обмежувальний захід відповідно до ст. 91-1 КК.
Колегія суддів касаційного суду поділяє точку зору суду апеляційної інстанції та вважає, що апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням і передбачених ст. 91-1 КК обмежувальних заходів, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, з направленням їх на підставі п. 5 ч. 1 згаданої статті для проходження програми для кривдників або пробаційної програми на строк 3 місяці.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора також не вказано.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3