Номер провадження: 11-кп/813/485/21
Номер справи місцевого суду: 522/3046/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року в кримінальному провадженні №0000697 від 12.02.2019 року щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Нижньогірський АР Крим, громадянина України, українця, неодруженого, маючого середню освіту, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 17.05.2010 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, згідно ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 3 роки;
- 23.06.2014 роки Томашпільським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно ст. 71 КК України приєднано 1 місяць по вироку Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2010 року та призначено остаточне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі;
- 18.03.2015 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно ч.4 ст.71 КК України приєднано до вироку Томашпільського районного суду Вінницької області від 23.06.2014 року та призначено 4 роки 3 місяці позбавлення волі, звільнений 27.04.2017 року по відбуттю терміну покарання,
обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України,-
встановив:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк покарання обвинуваченому рахується з моменту його фактичного затримання, з 12.02.2019 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України, обвинуваченому ОСОБА_7 зараховано в строк покарання термін його попереднього ув`язнення, з 12.02.2019 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину за наступних обставин.

12.02.2019 року, о 15:50 год., ОСОБА_7 , знаходячись по вул. Рішельєвській, біля будинку №71 в м. Одесі, помітив раніше незнайому йому ОСОБА_8 , яка стояла на перехресті вулиць.
В цей час у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел на заволодіння чужим майном, а саме останній помітив у руках ОСОБА_8 її жіночу сумку коричневого кольору, та розуміючи, що в ній можуть перебувати певні цінні речі, визначив вищевказане майно предметом свого злочинного посягання.
При цьому, ОСОБА_7 як спосіб реалізації свого злочинного умислу, вирішив заволодіти майном потерпілої відкрито, а саме наблизитись з-заду до потерпілої та шляхом ривка вирвати з її рук сумку, таким чином остання не встигне чинити йому будь-який опір.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, розуміючи які саме дії йому необхідно виконати, для безперешкодного заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 , діючи відкрито для потерпілої та оточуючих, наблизившись до ОСОБА_8 та зненацька для неї, схопившись за жіночу шкіряну сумку марки «R.Lauren», вартістю 8800 грн., в якій знаходився мобільний телефон «Iphone Xr», вартістю 27 500 грн., в чохлі блакитного кольору, вартістю 280 грн., а також гаманець коричневого кольору, вартістю 150 грн., в середині якого знаходились грошові кошти в сумі 316 грн. та 5 доларів США (станом на 12.02.2019 року один долар США еквівалентний 27,06 грн.), тобто 135,3 грн., після чого почав її тягнути та намагався вирвати з рук потерпілої.
В цей час ОСОБА_8 почала чинити опір та намагатись утримати своє майно. ОСОБА_7 потягнув сильніше за сумку, але потерпіла змогла утримати свою сумку та почала в цей час кричати. ОСОБА_7 , не бажаючи бути викритим, почав втікати з місця вчинення ним злочину, але в подальшому був затриманий перехожим.
Потерпілій ОСОБА_8 було попереджено спричинення матеріальної шкоди на загальну суму 37181 грн. 30 коп.
Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 03.06.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції. Інших вимог обвинувачений в апеляційній скарзі не висловлював.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року, у зв`язку із невизначеністю вимог скарги, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

На виконання ухвали Одеського апеляційного суду обвинуваченим ОСОБА_7 , 24.06.2020 року, 30.06.2020 року та 01.07.2020 року подано доповнення до апеляційної скарги, в яких останній просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції або закрити кримінальне провадження.

Обвинувачений посилається на незаконність та необґрунтованість вироку, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, вказує про свою непричетність до інкримінованого йому злочину. Обвинувачений зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які підтверджують його причетність до злочину, а вирок судом постановлено лише на показах потерпілої, яка його обмовила. Крім того, обвинувачений послався на те, що він не був присутнім під час проголошення вироку.

Подану 06.07.2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на виконання ухвали апеляційного про залишення без руху скарги обвинуваченого, апеляційний суд визнає лише як пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, з огляду на таке.

Вирок суду оскаржений лише обвинуваченим ОСОБА_7 , а захисник ОСОБА_9 , в передбачений законом строк, із самостійною апеляційною скаргою не зверталася.

За таких обставин, подана захисником ОСОБА_9 апеляційна скарга на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року, не може визнаватися скаргою, поданою на виконання ухвали щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 визнає як пояснення захисника по справі стосовно оскарженого обвинуваченим вироку та апеляційної скарги обвинуваченого.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Відповідно до положень ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутністю захисника ОСОБА_9 , яка будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, надіслала заяву про неможливість участі в суді апеляційної інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду наполягав на розгляді його скарги за відсутністю його захисника, заявив про бажання самостійно здійснювати свій захист.

З урахуванням правової кваліфікації інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 злочину та положень ч.1 ст.52 КПК України, участь захисника в даному кримінальному провадженні не є обов`язковою.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права на захист обвинуваченого, а також права захисника на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити;думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні злочину.

Суд першої інстанції, оцінивши надані стороною обвинувачення докази на підтвердження доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до пред`явленого обвинувачення, визнав обвинуваченоговинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, зазначивши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази.
На підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції послався на пояснення потерпілої ОСОБА_8 , яка дала суду послідовні та логічні показання щодо місця та обставин скоєного відносно неї злочину.
Згідно показань потерпілої, 12.02.2019 року, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на перехресті вул. Рішельєвська та вул. М. Арнаутська в м. Одесі, намагався заволодіти належною їй сумкою та почав тягнути за неї, але потерпіла стала кричати та чинити опір, тому ОСОБА_7 намагався покинути місце злочину. Потерпіла стала переслідувати обвинуваченого, а наздогнавши його, почала звати на допомогу з метою затримання нападника та виклику поліції, в результаті чого обвинувачений був затриманий на місці події.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілої ОСОБА_8 допустимим доказом винуватості обвинуваченого, оскільки її показання об`єктивно підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, які були дослідженні судом, а саме:
-протоколом огляду місця події від 12.02.2019 року, згідно якого було оглянуто ділянку місцевості, яка розташована на перехресті вул. М. Арнаутська та вул. Рішельєвська в м. Одесі, а саме поблизу будинку №71 по вул. М. Арнаутська, біля якого відбулися вищевказані події;
-таблицею ілюстрацій до протоколу огляду місця події від 12.02.2019 року;
-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 12.02.2019 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_7 , як особу, яка вчинила відносно неї злочин;
-протоколом огляду предмета від 13.02.2019 року, згідно якого було оглянуто жіночу шкіряну сумку марки «R. Lauren», в якій знаходився мобільний телефон «Iphone Xr», в чохлі блакитного кольору, гаманець коричневого кольору, в середині якого знаходились грошові кошти в сумі 316 грн. та 5 доларів США;
-фототаблицею до протоколу огляду предмета від 13.02.2019 року;
-постановою про визнання речовими доказами від 13.02.2019 року, якою було визнано речовим доказом: жіночу шкіряну сумку марки «R. Lauren», мобільний телефон «Iphone Xr», в чохлі блакитного кольору, гаманець коричневого кольору, в середині якого знаходились грошові кошти в сумі 316 грн. та 5 доларів США;
-протоколом огляду предмета від 13.02.2019 року, згідно якого було оглянуто диск з відео файлом, на яких зображені події, які мали місце 12.02.2019 року на перехресті вулиць Рішельєвська і М. Арнаутська, а саме: обвинувачений вчиняє злочин, який описано в обвинувальному акті;
-фототаблицею до протоколу огляду предмета від 13.02.2019 року;
-постановою про визнання речовим доказам від 13.02.2019 року, якою було визнано речовими доказами: цифровий диск з записом з камер відеоспостереження готелю «Зеніт», який розташований за адресою: м. Одеса, вул. М. Арнаутська, 71;
-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 15.02.2019 року, згідно якого свідком ОСОБА_10 було впізнано особу зображену на фотознімку № 2, ОСОБА_7 , як особу, яка вчинила злочин відносно потерпілої ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції також врахував, що показання потерпілої, крім інших доказів, підтверджуються дослідженим в судовому засіданні відеозаписом події злочину, а сукупність цих доказів, є достатньою для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
При цьому, судом обґрунтовано відмовлено у визнанні недопустимими доказами: цифрового диску із відеозаписом з камер відеоспостереження готелю «Зеніт» (м. Одеса, вул. М. Арнаутська, 71) від 12.02.2019 року, оскільки вказаний диск у передбаченому законом порядку був оглянутий слідчим (протокол огляду предмета від 13.02.2019 року) та долучений до справи (постанова про визнання речовим доказом від 13.02.2019 року).
Крім того, судом враховано, що потерпіла ОСОБА_8 попереджена про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення, а обставин, які можуть свідчити про існування привидів у потерпілої обмовляти обвинуваченого, останнім не наведено та судом не встановлено.
За наведених обставин, у колегії суддів немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених потерпілою в суді першої інстанції, осільки її свідчення відповідають іншим доказам, які є належними та допустимими.
Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо йогонепричетності до інкримінованого йому злочину, зокрема про те, що 12.02.2019 року він не намагався заволодіти майном потерпілої, а потерпіла сама безпричинно на нього накинулась, апеляційний суд визнає декларативними, об`єктивно нічим не підтвердженими та такими, що спростовуються показаннями потерпілої та наведеними у вироку доказами.

Доводи обвинуваченого стосовно його непричетності до злочину з посиланнями на незрозумілу поведінку потерпілої, яка не пояснила суду чому вона почала його переслідувати, а не викликала працівників поліції, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки згідно послідовних показів потерпілої та доказів наведених у вироку, беззаперечно встановлено, що після спроби обвинуваченого заволодіти майном потерпілої, остання стала чинити опір, намагалася зупинити протиправні дії обвинуваченого, наздогнала обвинуваченого та почала звати на допомогу з метою виклику працівників поліції для затримання нападника.
Доводи обвинуваченого про те, що він не намагався заволодіти телефоном потерпілої оскільки не знав про його існування у потерпілої, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки сукупність досліджених та перевірених в судовому засіданні доказів, свідчить про те, що ОСОБА_7 намагався заволодіти сумкою потерпілої, а тому розумів, що в сумці перебувають цінні речі.
Таким чином, невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини в скоєнні злочину, колегія суддів розцінює як спосіб захисту та намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Доводи обвинуваченого про порушення судом його права на захист, зокрема здійснення судового провадження без участі захисника та порушення судом його права на надання доказів, колегія суддів визнає безпідставними.
Як свідчать матеріали кримінального провадження, зокрема журнали судових засідань та звукозапис фіксації судового процесу в суді першої інстанції, судовий розгляд кримінального провадження проводився за участю захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , відводів яким обвинувачений на стадії розгляду не заявляв не заявляв. Суд розглянув всі доводи та клопотання обвинуваченого та його захисників.
Колегією суддів також визнаються безпідставними доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, зокрема посилання на нездійснення допиту свідка ОСОБА_10 , оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що сторона обвинувачення чи сторона захисту клопотали перед судом про допит вказаного свідка.
Згідно журналу судового засідання від 14.05.2020 року (т.2, а.п.112-113) при обговорені питання щодо можливості закінчення судового розгляду, сторони провадження не заперечували проти його закінчення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілої та надані стороною обвинувачення докази, належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність такою, що доводить винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про допущенні судом першої інстанції істотні порушення вимог КПК України під час проголошення вироку, то вони також є безпідставними, з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження, а саме журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу від 14.05.2020 року, вбачається, що після проведення судових дебатів та надання обвинуваченому ОСОБА_7 останнього слова, суд видалився в нарадчу кімнату для прийняття рішення.
14.05.2020 року суд вийшов з нарадчої кімнати та в присутності обвинуваченого проголосив вступну та резолютивну частину вироку, роз`яснивши обвинуваченому суть вироку та порядок його оскарження.
Оцінюючи доводи обвинуваченого в контексті дотримання судом положень ст.376 КПК, зокрема проголошення лише вступної та резолютивної частини вироку, та вирішуючи питання відносно того, чи є істотним порушенням процесуального закону застосована судом процедура проголошення судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Порядок проголошення судового рішення визначений ст.376 КПК та відповідно до п.24 ч.1 ст.3, ст.27 КПК, як невід`ємна частина судового провадження, є однією із загальних засад кримінального провадження, якою держава гарантує забезпечення учасників судового провадження правом на справедливий суд.

За змістом ч.1 ст.376 КПК, судове рішення (вирок, ухвала) проголошується прилюдно, негайно після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Частина 3 статті 376 КПК регламентує подальші дії суду після оголошення вироку, а саме обов`язок суду щодо роз`яснення обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, право на оскарження вироку в апеляційному порядку та право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

В даній справі обвинувачений фактично посилається про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, посилаючись лише на те, що суд, всупереч вимогам ст.376 КПК, після виходу з нарадчої кімнати, не оголосив повний текст вироку.

Оцінюючи доводи обвинуваченого в цій частині, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений, окрім констатації цієї обставини, взагалі не вказує, як застосована судом першої інстанції процедура проголошення судового рішення вплинула на його права, або у будь-який спосіб порушила права інших учасників судового провадження.

Верховний Суд у постанові від 17.12.2019 року (справа №212/11316/2012, провадження №51-3642км18), зробив правовий висновок стосовно формального порушення закону, яке безпосередньо передбачено п.10 ч.2 ст.370 КПК України (в ред.1960 року), та яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Слід зазначити, що аналогічна підстава для скасування судового рішення передбачена п.7 ч.2 ст.412 КПК України (в ред.2012 року).

У справі №212/11316/2012 (провадження №51-3642км18), предметом розгляду Верховного Суду, між іншим, було питання наявності підстав для скасування судового рішення, з огляду на відсутність технічного запису судового засідання у певній даті.

Верховний Суд, в даному рішенні відхилив аргумент сторони захисту щодо існування підстав для скасування судового рішення, зазначивши наступне: «п. 23. Відсутність протоколу судового засідання або його технічного запису може розглядатись як безумовна підстава для скасування вироку, якщо, по-перше, відсутні як один, так і інший спосіб фіксування судового процесу, та по-друге, фіксування процесу відсутнє повністю. Якщо за відсутності технічного запису перебіг судового процесу зафіксовано у протоколі або відсутнє фіксування певного фрагменту судового розгляду, на таке порушення не поширюється дія п.10 ч.2 ст.370 КПК України (в ред.1960 року), і воно може розглядатися відповідно до частини 1 статті 370 КПК».

Пункт 24 вказаного рішення Верховного Суду: «Як убачається з матеріалів справи, 15 вересня 2016 року в судовому засіданні було оголошено вирок суду. Цей вирок був наданий сторонам у письмовому вигляді, подані апеляційні та касаційні скарги свідчать про те, що зміст вироку був добре відомий стороні захисту. Сторона захисту у скарзі не вказала, яким чином відсутність технічного запису цього засідання завадила захисту в реалізації своїх прав. За таких обставин суд не має підстав вважати, що це порушення позначилось або могло позначитись на правах сторони захисту. Пункт 25. «Так само це стосується й доводу захисника про неправильне зазначення часу проголошення вироку в протоколі судового засідання».

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, апеляційний суд враховує, що обвинувачений був присутнім при оголошенні вступної та резолютивної частини вироку 14.05.2020 року, а копія вироку була невідкладно скерована до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для вручення ОСОБА_7 . Вирок суду обвинувачений отримав 18.05.2020 року, що підтверджується його власноручною розпискою (а.п.119), та в подальшому реалізував своє право на апеляційне оскарження, а саме в межах строку на апеляційне оскарження подав апеляційну скаргу.
Апеляційний суд вважає, що здійснена судом першої інстанції процедура проголошення вироку та вручення його копії обвинуваченому не порушила право останнього на захист.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що всі учасники судового розгляду, в тому числі і обвинувачений, а також будь-яка інша особа, мали можливість ознайомитись із судовим рішенням.

Порівнюючи обставини даного кримінального провадження з обставинами справи №212/11316/2012 (провадження №51-3642км18), яка була розглянута Верховним Судом, апеляційний суд зазначає, що обвинувачений фактично не мотивує, яким чином не оголошення повного тексту вироку судом першої інстанції завадило стороні захисту в реалізації своїх прав.

Наведене свідчить про відсутність підстав вважати про існування порушення судом першої інстанції закону, які перешкодили сторонам кримінального провадження оскаржити вирок.

Не можна в даному випадку стверджувати і про спотворення судом змісту оскарженого вироку, оскільки будь-яких доказів на підтвердження таких доводів апеляційному суду не надано, а сторони судового провадження на існування таких обставин не посилаються.

Відповідно залишається єдина обставина, які підлягає оцінці порушення форми закону, існування якої може свідчити про недотримання судом першої інстанції вимог ст.376 КПК.

На думку апеляційного суду, більш аргументованим в даному випадку, є не бажання сторони кримінального провадження усунути недоліки формального недотримання судом першої інстанції вимог закону під час оголошення вироку, а лише намагання обвинуваченого досягнути мети визнання вироку незаконним, оскільки інші доводи обвинуваченого щодо незаконності вироку носять декларативний характер, та за результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд вважає, що формальний відступ суду першої інстанції від положень ст.376 КПК, в даному кримінальному провадженні, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що такий порядок проголошення вироку (проголошення резолютивної частини) повністю узгоджується зі схожою на українську континентальною системою права.

Зокрема у країнах Європейського союзу (Франції, Німеччини, Польщі), який є одним з активних донорів реформування судової системи в Україні, для суду передбачена можливість проголошення найбільш суттєвої його частини резолютивної.

Апеляційний суд також враховує, що необхідність внесення змін до ч.2 ст.376 КПК, зокрема закріплення в положеннях кримінального процесуального закону можливості проголошення резолютивної частини вироку з негайним вручення учасникам судового процесу повного тексту вироку, знайшло своє відображення в Проекті Закону «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо вдосконалення інституту фіксування судового провадження, складу суду та проголошення судового рішення» №5614 від 03.06.2021 року.

Відповідно до змісту Проекту Закону №5614, законодавець зазначив, що пропоновані зміни в частині проголошення повного тексту вироку відповідають вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Щодо сумісності запропонованих змін із ст. 6 Конвенції (Право на справедливий суд (кримінально-процесуальний аспект) в законопроекті зазначено, що незважаючи на звичай обов`язкового зачитування вироку вголос під час публічного судового засідання, інші способи публічного проголошення судового рішення теж можуть бути сумісними зі ст. 6 § 1 Конвенції.

При цьому, законодавець погоджується з тим, що в даному випадку слід брати до уваги форму надання «рішенню» публічності, передбачену внутрішнім правом даної держави, з огляду на особливості конкретного провадження і на мету статті 6 у цьому питанні дозволити громадськості контролювати судову владу задля забезпечення права на справедливий судовий розгляд. Здійснюючи таку оцінку, необхідно брати до уваги провадження в цілому (справа «Велке і Бялек проти Польщі» (Welke and Biaіek v. Poland), § 83, у якій було вирішено, що обмеження публічного проголошення повного тексту судових рішень, постановлених внаслідок закритих проваджень, не суперечило статті 6).

Таким чином, надання рішення в реєстрі суду та публікація в офіційних зібраннях може задовольнити вимогу публічного проголошення («Саттер проти Швейцарії» (Sutter v. Switzerland), § 34).

Щодо стосується оцінки доводів обвинуваченого про істотне порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, то окрім вище наведеного, слід зазначити, що у самій нормі закону такого порушення, як не проголошення повного тексту судового рішення безпосередньо не зазначено. Відповідно таке порушення слід розглядати в контексті вимог ч.1 ст.412 КПК, оскільки така правова позиція є оціночним судженням.

Відповідно до положень ч.1 ст.412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з тим, у даному випадку, як зазначено вище апеляційним судом, обвинувачений не навів жодного аргументу, як оголошення резолютивної частини вироку вплинуло на забезпечення його права як сторони кримінального провадження, а також відносно того, що в даному випадку можливо розцінювати, як істотне порушеннями вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень п.24 ч.1 ст.3 та Розділу IV Кримінального процесуального закону, окрім ст.ст. 379, 380 КПК, оголошення вироку судом першої інстанції є завершенням судового провадження в суді даної юрисдикції, а тому посилання сторони кримінального провадження на те, що такий порядок оголошення вироку в будь-який спосіб перешкодив суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є безумовно неспроможними.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку слід враховувати головне, що ухвалення судового рішення відбувається в нарадчій кімнаті, тобто до оголошення вироку, що має місце після виходу суду з нарадчої кімнати. Що стосується обґрунтування судового рішення, то воно також відбувається лише в нарадчій кімнаті, до ухвалення, підписання та проголошення судом вироку.

Крім того, оцінюючи доводи обвинуваченого в цій частині, апеляційний суд звертає увагу, що аналогічною за своїми обставинами в даній справі, є ситуація, коли суд першої інстанції, оголосивши повний текст вироку в присутності всіх учасників судового процесу, в подальшому встановлює, що звукозапис фіксації судового процесу має погану якість, або з бідь-яких інших технічних причин запис взагалі не відбувся, або після виходу суду з нарадчої кімнати, виявляється, що в приміщені суду відсутнє електропостачання, що унеможливлює здійснення технічної фіксації під час оголошення вироку.

В останньому випадку (за обставин відсутності електропостачання), цілком логічним постає питання, які дії слід очікувати від суду.

Крім того, аналогічною за своїми обставинами в даній справі, є ситуація, коли суд першої інстанції, після виходу суду з нарадчої кімнати, встановлює, що обвинувачений, який був присутнім в залі судового засідання (надавав пояснення під час судового розгляду, приймав участь в судових дебатах та звертався до суду з останнім словом), після виходу суду до нарадчої кімнати, залишив приміщені суду, або з будь-яких причин відсутні інші учасники судового розгляду.

Відповідь на вказані питання очевидна від суду не можна вимагати повернення в нарадчу кімнату з метою очікування настання умов для здійснення звукозапису судового засідання, в якому суд має оголосити вирок (налагодження електропостачання), та більш того очікувати повернення до зали судового засідання обвинуваченого, або інших учасників судового розгляду, які залишили зал судового засідання в той час, коли суд перебував в нарадчій кімнаті.

На переконання апеляційного суду, беззаперечною в такому випадку залишається одна відповідь виконуючи вимоги ч.1 ст.376 КПК, суд зобов`язаний негайно оголосити вирок та вжити заходів щодо його обов`язкового вручення обвинуваченому, а також забезпечити можливість отримання вироку іншими учасниками кримінального провадження.

Водночас, навіть виконавши приписи ч.1 ст.376 КПК, а саме негайно оголосивши повний текст вироку, але без фіксації технічними засобами, що відбувається не за бажанням суду, а у зв`язку в об`єктивною неможливістю здійснення такого запису (наприклад, з огляду на відсутність електропостачання), суд формально порушує приписи іншої норми процесуального закону ч.4 ст.107 КПК, що у відповідності до положень п.7 ч.2 ст.412 КПК України, є безумовною підставою для скасування вироку.

В такому випадку, від сторони кримінального провадження, яка не погоджується з прийнятим рішенням та маючи непереконливі аргументи щодо незаконності ухваленого рішення, безумовно слід очікувати звернення з апеляційною скаргою з вимогою про скасування такого рішення суду першої інстанції, з посиланням на положення п.7 ч.2 ст.412 КПК України.

Більш того, переслідуючи мету зобов`язати суд за будь-яких обставин формального виконувати приписи ст.376 КПК, без розумного сприйняття та оцінки конкретних обставин справи, сторона кримінального провадження може ініціювати апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції обмежившись єдиним посиланням на існування такої обставини, навіть не наводячи інших аргументів на користь твердження про незаконність рішення суду першої інстанції.

В такому випадку, на переконання апеляційного суду, такі дії не будуть відповідати завданням та загальним засадам кримінального провадження, визначеним ст.ст. 2, 7 КПК.

Наведене вище дає апеляційному суду підстави дійти висновку, що запропонований сторонами кримінального провадження формальний підхід до оцінки наявності підстав для скасування оскарженого вироку, не відповідає положенням ст.ст. 2, 7 КПК, а скасування вироку з таких підстав, за відсутністю інших обставин, передбачених ст.409 КПК, та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не відповідатиме ст.ст. 20, 21, 27, 28 КПК.

На неможливість формального підходу судом апеляційної інстанції до оцінки факту відсутності звукозапису судового засідання в суді першої інстанції, а також врахування цієї обставини при прийнятті рішення про існування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке у відповідності до положень ст.412 КПК, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, зробив висновок Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №492/1259/15-к (провадження №51-317км21).

Зокрема, Верховний суд зазначив про те, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. Однак, такі аргументи слід визнавати слушними в тому разі, коли сторона зазначає про те, яким чином неналежна якість технічного запису судового засідання, або його відсутність, вплинули на законність і обґрунтованість судового рішення та вирішення справи по суті.

Враховуючи наведену правову позицію касаційного суду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що посилання сторони кримінального провадження про порушення судом першої інстанції закону, в даному випадку є недостатніми, для визнання проголошення резолютивної частини вироку істотним порушенням вимог КПК, оскільки обвинувачений аргументовано не довів, що оголошення судом вироку в такому вигляді, в будь-який спосіб вплинуло чи могло вплинути на здатність суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що факт забезпечення судом першої інстанції доступу учасників судового провадження до повного тексту вироку безпосередньо після проголошення його резолютивної частини та можливість його аналізу сторонами процесу, свідчать про забезпечення судом реалізації прав сторін відповідно до вимог КПК.

Щодо можливості використання судом першої інстанції такого відступу від приписів ст. 376 КПК при оголошенні вироку суду, який має місце в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.2 КПК, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одночасно, всі норми кримінального процесуального закону створені задля забезпечення учасників кримінального провадження гарантіями для неможливості порушення фундаментальних прав людини державними органами (правоохоронними органами), які мають право на здійснення кримінального провадження та його подальший розгляд (судові інституції). Тобто процесуальні норми є певним чином створеними законодавцем правилами задля захисту осіб, які потрапляють в орбіту кримінального провадження. Ці правила є запобіжниками від свавілля держави по відношенню до людини.

Відповідно істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст. 412 КПК, повинні бути пов`язані з порушенням фундаментальних прав людини або щонайменше такими порушеннями закону, які так чи інакше призвели до порушень які вплинули саме на реалізацією людиною своїх прав у кримінальному процесі.

Можливі також такі порушення процесуального закону, які вплинули на захист інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень. Однак не можна вважати, що істотні порушення вимог КПК, як інститут захисту прав осіб у кримінальному провадженні був створений лише задля захисту особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину. Такий підхід підміняв би зміст завдань кримінального провадження.

Апеляційний суд зазначає, що ст. 376 КПК не містить за своєю формою обов`язку проголошення вироку суду у повному обсязі, оскільки за буквальним тлумаченням частин 1,2,3 зазначеної норми закону, можливо дійти висновку, що суд зобов`язаний проголосити судове рішення прилюдно і негайно, після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий також у судовому засіданні роз`яснює зміст такого рішення, порядок і строк його оскарження. Апеляційний суд вважає, що все вище наведене можливо зробити не проголошуючи повного тексту такого рішення.

При цьому, вимога щодо ухвали суду, яка вимагає значного часу для його складання, стосується лише виготовлення повного тексту такої ухвали в подальшому (не пізніше п`яти діб). Натомість вимоги про оголошення буквального повного змісту вироку суду, вказана норма не містить. Проголошення може бути і частковим, вимога існує лише щодо роз`яснення змісту судового рішення, для чого не має потреби в оголошенні повного і буквального тексту судового рішення. Будь-яке інше тлумачення такої норми є лише певною її інтерпретацією.

Оцінюючи процедуру проголошення вироку в даній справі, апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 02.02.2021 року у справі №519/41/20 (провадження №51-5036км20), у відповідності до якої однією з підстав для скасування рішень першої та апеляційної інстанції стало оголошення судом першої інстанції резолютивної частини вироку суду.

Порівнюючи обставини двох кримінальних проваджень, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що кожне кримінальне провадження за своїм змістом, фактами та обставинами правопорушення є унікально-індивідуальним, а тому є цілком логічною неможливість механічно, без розумного аналізу наявних фактичних обставин справи, застосовувати до правовідносин, що вирішуються судом в конкретній справі, вже існуючі правові позиції Верховного Суду.

Порівнюючи обставини справи №519/41/20 (провадження №51-5036км20), що розглядалась Верховним Судом та даною справою, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в даних кримінальних провадженнях існував різний підхід і різна процедура оголошення вироку суду (резолютивної частини) у суді першої інстанції.

Так, з постанови Верховного Суду у справі №519/41/20 (провадження №51-5036км20) вбачається, що вирок суду був надісланий в Єдиний державний реєстр судових рішень майже через місяць після його ухвалення. Ухвала суду апеляційної інстанції була скасована у зв`язку з тим, що на вказані порушення ст. 376 КПК, апеляційним судом не була надана жодна розумна відповідь стороні обвинувачення.

Натомість, обставини даного кримінального провадження свідчать про те, що дана справа є такою, яка має інші елементи у процедурі проголошення судового рішення, роз`яснення його суті та вручення копії обвинуваченому, а тому, на думку колегії суддів, є іншою за змістом та фактичними обставинами.

На переконання апеляційного суду, головною відмінністю даного кримінального провадження є той факт, що після проголошення резолютивної частини вироку, повний текст вироку суду у визначеному законом порядку був без зволікань переданий до установи виконання покарань та вручений обвинуваченому. Крім того, кожна сторона в межах визначеного законом строку мала можливість реалізувати своє право на оскарження вироку, що свідчить про обізнаність сторін як зі змістом рішення, так і з обставинами провадження. Рішення було внесене судом до ЄДРСР у встановлені законом строки. Відповідно кожний учасник, а також кожна зацікавлена сторона мала доступ до повного тексту судового рішення.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що проголошення судового рішення дійсно має важливе значення не тільки для сторін і учасників судового провадження, але й в цілому для суспільства та держави, оскільки таким чином реалізується головна функція правосуддя вирішення кримінально-правових спорів і доведення остаточного судового рішення до суспільства. Проголошення публічно вироку є важливою гарантією від таємного (незаконного) правосуддя. Таким засобом, суд дійсно укріплює довіру суспільства до своєї діяльності.

Водночас, на переконання апеляційного суду, не можна ототожнювати проголошення судового рішення і справедливість судового процесу в цілому, оскільки на справедливість процесу впливає багато факторів.

Так, зокрема, під час судового розгляду, суду необхідно забезпечити повагу до людської гідності, рівність перед законом і судом, презумпцію невинуватості, свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів, забезпечення права на захист, змагальність сторін і верховенство права. Все це і багато іншого складають фактори справедливого судового розгляду.

Публічне проголошення вироку суду також є частиною справедливого процесу, однак таке проголошення повинно бути розумним.

Апеляційний суд вважає, що у разі, якщо суд першої інстанції проголосив лише резолютивну частину вироку, однак одразу надав доступ до повного тексту такого рішення обвинуваченому та іншим учасникам судового розгляду, а також здійснив всі передбачені законодавством заходи для того, щоб вказаний вирок був доступний суспільству через Єдиний державний реєстр судових рішень, такий алгоритм дій суду не порушує будь-які засади кримінального провадження, і тим більше, не порушує справедливість судового процесу в цілому.

В даному випадку у стороннього спостерігача не можуть виникнути сумніви щодо порушення закону, які призвели до порушення прав будь-якої сторони кримінального процесу.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на сталій практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

В практиці ЄСПЛ існує рішення, яке за своїм змістом дуже ґрунтовно відповідає на всі аргументи і доводи будь-якої особи, які стосуються оголошення не повного тексту вироку суду (резолютивної частини вироку).

Так, у справі «Рякіб Бірюков проти Росії» (Ryakib Biryukov v. Russia) (Рішення від 17.01.2008 року, Скарга №14810/02), ЄСПЛ у п. 33 зазначає «Колишня Комісія з прав людини (ЕС) визнала неприйнятною для розгляду по суті скаргу на те, що по кримінальній справі вирок не був проголошений публічно, оскільки в судовому засіданні було оголошено вирок тільки в частині призначення покарання, а мотивувальна частина вироку була пізніше зареєстрована в канцелярії суду. Комісія з прав людини вказала, що «в державах - учасницях Конвенції існує стандартна практика, відповідно до якої мотиви прийняття рішення у кримінальній справі часто підписуються пізніше, а в публічному судовому засіданні оголошуються вироки тільки в частині призначення покарання». Комісія звернула особливу увагу на ту обставину, що в тексті вироку в частині призначення покарання, оприлюдненого в публічному судовому засіданні, містилися вказівки на злочини, які ставилися в провину заявникам, висновок суду щодо винності підсудних, рішення суду щодо наявності обтяжуючих обставин і визначалося покарання, призначене заявникам. Комісія постановила, що «рішення, оголошене в суді, незважаючи на свою стислу форму, було досить ясним і відповідало вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. Рішення Комісії з прав людини від 18 грудня 1980 року по справі «Крочіані і інші заявники проти Італії» [Crociani and Others v. Italy], скарги №№8603/79 і 8729/79, Збірник рішень та доповідей Комісії з прав людини [Decisions and Reports] 22, стр. 228).

Далі, у п. 34 рішення ЄСПЛ зазначено «У кількох справах Європейському Суду доводилося давати оцінку ситуацій, коли рішення вищих судів, які залишали без задоволення скарги з питань права, не оголошувалися у відкритому судовому засіданні. Не встановлюючи в таких випадках ніякого порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції, Суд звертав особливу увагу на стадію провадження у справі і роль судів, які фігурували у справі. Ця роль зводилась до оцінки питань права, і їх рішення означали, що рішення нижчих судів вступали в силу, і нічого не міняли, що стосується наслідків для заявників. Керуючись такими міркуваннями, Суд встановив, що вимога про публічне оголошенні судових рішень виконується в тих випадках, коли повний текст рішення, зданий на зберігання в канцелярію суду, був доступний всім (див. рішення у справі «Претто і інші заявники проти Італії », §26), або в тих випадках, коли суд провів відкриті судові засідання, а рішення суду нижчої інстанції було оголошено у відкритому судовому засіданні (див. зазначене вище рішення Європейського суду від по справі «Аксен проти Німеччини», §32), або в тих випадках, коли будь-яка особа, яка довела свій інтерес у справі, мала можливість отримати повний текст рішень суду при тому, що найбільш важливі рішення цього суду згодом публікуються в офіційному збірнику судових актів (див. рішення у справі «Суттер проти Швейцарії », стор. 14, §34).

У п. 35 Рішення також зазначено «Європейський Суд не встановив порушення Конвенції у справі, коли суд першої інстанції провів відкрите судове засідання, але не оголосив своє рішення публічно, а суд другої інстанції публічно оголосив своє рішення, яке містило короткий виклад рішення суду першої інстанції, і залишив це рішення без зміни (див. постанову Європейського Суду від 10 липня 2001 року у справі «Ламанна проти Австрії» [Lamanna v. Austria], скарга №28923/95, §33-34).

Тобто, у практиці судів Європейського союзу можливо побачити, що існують випадки, коли суду навіть не оголошують судові рішення у першій інстанції і тільки у другій інстанції сторони можуть почути судове рішення. Все це не призводить до автоматичного визнання порушення вимог ст. 6 Конвенції «Права на справедливий суд».

Таким чином, є очевидним, що проголошення вироку або його резолютивної частини це лише певна форма закінчення судового розгляду, яка за загальним правилом не може бути таким порушенням закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Законність і обґрунтованість є дуже змістовними категоріями, які не можуть бути використані лише як форма порушення певної норми. Для висновку про наявність відповідних підстав потрібні більш змістовні і аргументовані доводи, які б надавали право суду зробити висновок, що при інших умовах, та за іншими діями суду, могли відбутись зовсім інші наслідки.

У даному випадку важко уявити, як оголошення повного тексту вироку суду зможе більш вагомо привести до думки про винність обвинуваченого у вчиненні злочину на відміну від проголошення його резолютивної частини з подальшим негайним врученням копії повного тексту вироку учасникам судового процесу та невідкладним його оприлюдненням.

Апеляційний суд вважає, що оголошення судом першої інстанції лише резолютивної частини вироку (або будь-якого іншого судового рішення) не може бути в розумінні ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки така процедура оголошення рішення не порушує будь-яких прав жодної сторони кримінального провадження, окрім якщо одна зі сторін не вміє читати та писати. Крім того, не можна вважати не оголошення повного тексту судового рішення порушенням прав обвинуваченого, який має вади слуху.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що проголошення резолютивної частини вироку не може бути порушенням ст. 6 Конвенції, а тому не може свідчити про порушення справедливості судового процесу в цілому.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що наполягання сторони процесу щодо незаконності здійсненої в даному кримінальному провадженні процедури оголошення вироку суду, слід визнавати штучним створенням факту порушення закону, який, по своїй суті, не вплинув і жодним чином не міг вплинути на права сторін судового провадження, а також законність та обґрунтованість судового рішення.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив та проаналізував всі докази в їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчинені злочину.

Встановлені апеляційним судом обставини, на переконання колегії суддів свідчать про те, що суд першої інстанції, під час розгляду даного кримінального провадження, не допустив істотних порушень вимог процесуального закону, які завадили суду прийняти законне та обґрунтоване рішення, та які б слугували підставами для скасування вироку.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання колегією суддів встановлено таке.
Правильно врахувавши тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та фактичні обставини справи, суд першої інстанції врахував вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, та прийшов вірного висновку, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без його ізоляції від суспільства.
Вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим, оскільки покарання обвинуваченому призначене в мінімальних межах санкції статті кримінального закону, за якою він засуджений.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченого не містить у собі доказів про існування підстав для скасування оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК України, відсутні підстави для скасування або зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, в той самий строк з дня вручення копії даної ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4