Справа № 375/1347/21
Провадження № 1-кп/368/200/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2021 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:
Головуючий - суддя ОСОБА_1
При секретарі - ОСОБА_2

За участі:
Сторона обвинувачення:
Прокурор - ОСОБА_3

Потерпіла - ОСОБА_4 .

Сторона захисту:
Обвинувачений - ОСОБА_5

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України, який внесено 20.10.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000218 відносно обвинуваченого:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимого, -
- якому в рамках даного кримінального провадження 23.10.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено:
- ч. 1 ст. 125 КК України, - у вчиненні умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, -
- відносно якого в рамках даного кримінального провадження запобіжний захід не обирався, суд,-

В С Т А Н О В И В :
23.11.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК України, який внесено 20.10.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000218 відносно обвинуваченого:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимого, -
- якому в рамках даного кримінального провадження 23.10.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено:
- ч. 1 ст. 125 КК України, - у вчиненні умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, -
- відносно якого в рамках даного кримінального провадження під час досудового розслідування запобіжний захід не обрано.
23.11.2021 року автоматизованою системою документообігу суду Кагарлицького районного суду Київської області на підставі ч. 3 ст. 35 КПК України для розгляду даного кримінального провадження був визначений суддя Кагарлицького районного суду ОСОБА_1 , присвоєно справа № 375/1347/21, провадження № 1 кп/368/200/21.
29.11.2021 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, згідно якої:
1. Відкрито провадження у справі.
2. Призначено підготовче судове засідання в кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК України, який внесено 20.10.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000218 відносно обвинуваченого:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимого, -
- якому в рамках даного кримінального провадження 23.10.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено:
- ч. 1 ст. 125 КК України, - у вчиненні умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, -
- відносно якої в рамках даного кримінального провадження під час досудового розслідування запобіжний захід не обрано, -
- у відкритому судовому засіданні в приміщенні Кагарлицького районного суду Київської області за адресою: 09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, 3 на 13 год. 00 хв. 28.12.2021 року.
3. В судове засідання викликано учасників судового провадження:
- прокурора, - процесуального керівника, або прокурора, який включений до складу групи прокурорів по даному кримінальному провадженню (в зал судових засідань Кагарлицького районного суду Київської області, адреса: 09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, 3);
- обвинуваченого ОСОБА_5 (в зал судових засідань Кагарлицького районного суду Київської області, адреса: 09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, 3);
- потерпілу ОСОБА_4 (в зал судових засідань Кагарлицького районного суду Київської області, адреса: 09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, 3);
4. Прийнято процесуальне рішення щодо проведення судового засідання на підставі ч. 1 ст. 31 КПК України суддею одноособово, в складі:
Головуючий - суддя : ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2 .
5. Копію ухвали направлено вищепереліченим учасникам судового провадження.
В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 28.12.2021 року, потерпіла ОСОБА_4 заявила клопотання про відмову від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, та заявила клопотання про закриття провадження у даному кримінальному провадженні, про що подала письмову заяву наступного змісту:
- вона, - ОСОБА_4 , яка є потерпілою в кримінальному провадженні № 0000218 від 19 жовтня 2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відмовляється від обвинувачення щодо ОСОБА_5 у вказаному кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення та просить закрити кримінальне провадження № 0000218 від 19.10.2021 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На запитання суду потерпіла ОСОБА_4 відповіла наступне:
Із обвинуваченим ОСОБА_5 вона примирилася, претензій морального, матеріального характеру до нього не має, він повністю відшкодував їй завдані кримінальним правопорушенням збитки, а тому просить суд закрити кримінальне провадження в зв`язку з її відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Подача такого клопотання про закриття кримінального провадження не обумовлена погрозами з сторони обвинуваченого ОСОБА_5 , чи впливом третіх осіб, - подача нею клопотання про закриття провадження є добровільною, усвідомленою.

Їй зрозумілі процесуальні наслідки закриття кримінального провадження в зв`язку з подачею нею заяви про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від підтримання обвинувачення, вона усвідомлює такі наслідки та повністю з ними погоджується.

Щодо цивільного позову, - вона його не подавала і подавати не буде, так як не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру.

В судовому засіданні, яке відбулося 28.12.2021 року, обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання потерпілої ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження у справі.
Обвинуваченому ОСОБА_5 в судовому засіданні роз`яснено процесуальні наслідки закриття провадження у справі, які йому зрозумілі, та він погоджується з ними.
Зокрема, обвинуваченому ОСОБА_5 судом в судовому засіданні роз`яснено, що дане кримінальне провадження закривається з нереабілітуючих підстав.
На запитання суду обвинувачений ОСОБА_5 зазначив наступне:
Положення ст. 63 Конституції України та положення ст. 18 КПК України йому судом роз`яснені та зрозумілі.
Йому судом роз`яснено, та він розуміє наявність у нього прав, передбачених ст. 42 КПК України, та прав, які передбачено п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України.
Йому роз`яснено його право вимагати залучення до участі захисника (адвоката), проте, він не бажає скористатися своїм правом, так як буде захищати свої законні права та інтереси в судовому засіданні самостійно.
Розуміє характер пред`явленого йому обвинувачення, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, - визнає беззаперечно в повному обсязі, просить щире вибачення у потерпілої ОСОБА_4 .
Кримінальне правопорушення вчинене ним за обставин, які вказані в обвинувальному акті, та обставини, викладені в обвинувальному акті, - ним не оспорюються.
Додатково пояснив, що дії, які він вчинив по відношенню до потерпілої ОСОБА_4 та які є предметом розгляду в даному кримінальному провадженні, - велика помилка, а тому він в своїх діях розкаюється і обіцяє більше таких дій не вчиняти.
Він просив вибачення в потерпілої, яка йому пробачила, він примирився з потерпілою, відшкодував їй шкоду, як морального, так і матеріального характеру, в зв`язку з чим потерпіла ОСОБА_4 і подала клопотання про закриття провадження у справі.
В судовому засіданні, яке відбулося 28.12.2021 року, прокурор Рокитнянського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 не заперечувала проти клопотання потерпілого, та, відповідно, - не заперечувала проти закриття провадження по даному кримінальному провадженню.
Свою позицію пояснила тим, що, дійсно, дане провадження є кримінальним провадженням приватного обвинувачення, і в разі подачі потерпілою особою клопотання про закриття кримінального провадження, - немає правових підстав для продовження слухання кримінального провадження.
Заявила клопотання про приєднання до матеріалів кримінального провадження письмових доказів, що стосуються характеризуючих даних обвинуваченого.
Зазанчила, що заходи забезпечення кримінального провадження в даному кримінальному провадженні не застосовувалися, речових доказів по справі немає, судових витрат по справі немає.
Що стосується запобіжного заходу у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 то зазначила, що не вважає за необхідне обирати у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід до вступу ухвали суду в законну силу.
Суд, розглянувши клопотання потерпілої ОСОБА_4 про відмову від підтримання обвинувачення та про закриття кримінального провадження, вислухавши думку прокурора ОСОБА_3 , яка підтримала клопотання потерпілої, вислухавши обвинуваченого ОСОБА_5 , який підтримав клопотання потерпілої ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в частині процесуальної можливості закриття кримінального провадження, приходить до висновку щодо задоволення клопотання потерпілої сторони, та, відповідно, - закриття провадження у даному кримінальному провадженні, обґрунтовуючи своє рішення наступним.
Фактичні обставини справи, та застосування до них норм права.
Обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , одруженому, в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимому, в рамках даного кримінального провадження 23.10.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено:
- ч. 1 ст. 125 КК України, - у вчиненні умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, -
- відносно нього в рамках даного кримінального провадження запобіжний захід не обирався.
Як вбачається з обвинувального акту, кримінальне правопорушення (проступок), яке передбачено ч. 1 ст. 125 КК України, обвинуваченим ОСОБА_5 вчинено за наступних обставин:
Так, 19.10.2021 близько 10 год. обвинувачений ОСОБА_5 прийшов до місця проживання своєї дружини ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - з метою домовитись з офіційною дружиною про офіційне розлучення.

В подальшому ОСОБА_5 зайшов на територію подвір`я за вищевказаною адресою та покликав з будинку потерпілу ОСОБА_4 , на що остання погодилася.

Під час розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникла сварка з приводу розлучення.

В цей час у ОСОБА_5 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, виник протиправний умисел на заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.

19.10.2021 о 10 год. 05 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи на території подвір`я за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій протиправний умисел, діючи умисно, з метою заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_4 , передбачаючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, наніс один удар кулаком правої руки в ліву частину чола ОСОБА_4 , завдавши останній фізичного болю та спричинивши тілесне ушкодження у виді синця на чолі зліва, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України як вчинення умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження.
Санкція ч. 1 ст. 125 КК України передбачає покарання у виді:
- штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або, -
- громадські роботи на строк до двохсот годин, або, -
- виправні роботи на строк до одного року.
Згідно ч. 1 ст. 12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Згідно ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно, враховуючи санкцію ч. 1 ст. 125 КК України та положення ч.ч. 1, 2 ст. 12 КК України, обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення (проступок).
Свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), яке передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, обвинувачений ОСОБА_5 визнав повністю, беззаперечно, ним не оспорюються обставини вчинення ним кримінального правопорушення (проступку), який передбачено ч. 1 ст. 125 КК України, які зазначені в обвинувальному акті.
Обгрунтування судом процесуальної можливості закриття даного кримінального провадження:
- Так, згідно ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Далі, згідно п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, статтею 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).
Отже, кримінальне провадження у своїй основі є діяльністю публічною (офіційною).
Засада публічності (ст. 25 КПК) зобов`язує прокурора, слідчого у межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Досить значним за обсягом винятком із цього загального правила, який визначається засадою диспозитивності (ст. 26 КПК), є кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинено кримінальне правопорушення, і відмова потерпілого, а у випадках, передбачених КПК, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Слід зазначити, що наведений у ст. 477 КПК України перелік кримінальних правопорушень, щодо яких можливе кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, - є вичерпним.
Та обставина, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення здійснюється щодо значно меншого обсягу кримінальних правопорушень, ніж у формі державного обвинувачення, не дає жодних підстав для применшення його значення у кримінальному провадженні загалом.
По-перше, на нього, як і на кримінальне провадження у формі державного обвинувачення, поширюються загальні завдання кримінального провадження (ст. 2 КПК).
По-друге, перелік кримінальних правопорушень, щодо яких можливе кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, передбачає понад 50 складів кримінальних правопорушень, більшість яких належать до правопорушень середньої тяжкості, а деякі - до тяжких.
Отже, заява потерпілого, як правило, - є єдиним законним приводом для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Отримавши заяву потерпілого (або його законного представника) про вчинення кримінального правопорушення, зазначеного в ст. 477 КПК, слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані внести відповідні відомості до ЄРДР і розпочати розслідування.
Визначальним для кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є положення ч. 4 ст. 22 КПК про те, що у випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися (крім самого прокурора) слідчим за погодженням з прокурором, а обвинувачення може підтримуватися потерпілим, його представником.
Заява потерпілого про кримінальне правопорушення передбачає лише як законний привід для початку досудового розслідування чи дізнання, а з процесуальних документів, які містять формулювання відповідно підозри і обвинувачення, передбачає лише загальні для кримінального провадження письмове повідомлення про підозру (ст. 277) та обвинувальний акт (ст. 291).
Як і в кримінальному провадженні з державною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені статтями 56, 57 КПК, і може користуватися допомогою представника (ст. 58 КПК) і законного представника (ст. 59 КПК).
Проте, важливою особливістю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.
Отже, виходячи із вказаних положень Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України, який внесено 20.10.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000218 відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , оддруженого, раніше не судимого, -
- якому в рамках даного кримінального провадження 23.10.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено:
- ч. 1 ст. 125 КК України, - у вчиненні умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, -
- є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, та, відповідно, - у разі подання потерпілою особою клопотання про закриття кримінального провадження в зв`язку з відмовою від підтримання обвинувачення, - тягне за собою застосування положень ст. 284 КПК України.
Слід зазначити також, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 відсутні будь які обтяжуючі кримінальну відповідальність обставини, та які передбачені ст. 67 КК України.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення (проступок), який передбачено ч. 1 ст. 125 КК України, та який скоєно обвинуваченим ОСОБА_5 , - не пов`язаний з домашнім насильством, хоча і вчинено чоловіком (обвинуваченим) по відношенню до своєї офіційної дружини (потерпілої по справі).
Свою правову позицію суд обгрунтовує наступним:
Суд в даному випадку наголошує, що в даному випадку нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_5 своїй дружині, - потерпілій ОСОБА_4 не є домашнім насильством в сенсі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України з огляду на правову позицію, яка висловлена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 647/1931/19, провадження № 51 174 км20, в якій, зокрема, зазначено наступне:
- Виходячи із засади диспозитивності (стаття 26 КПК), відмова потерпілого або його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 284 К11К кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Сторона обвинувачення, посилаючись на Закон України № 2227-УІІІ «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» (надалі - Закон № 2227?УІІІ), наголошує на тому, що до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК внесені зміни, відповідно до яких кримінальне провадження не може бути закрито, якщо провадження стосується злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Посилаючись на Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі - Закон про домашнє насильство), сторона обвинувачення вважає, що оскільки особа спричинив тілесне ушкодження своїй матері, то вчинений ним злочин слід вважати таким, що пов`язаний з домашнім насильством, і не погоджується з висновком апеляційного суду, що згадане обмеження у застосуванні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК стосується лише злочинів, передбачених статтею 126-1 КК.

Суд вважає слушним довід сторони обвинувачення в тій частині, що апеляційний суд невірно витлумачив зміст згаданої зміни до закону; Суд вже зазначав, що поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 126-1 КК і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства, а тому при встановленні змісту згаданого поняття (домашнє насильство) слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.
У той же час Суд не може погодитися із запропонованим стороною обвинувачення підходом, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 Закону про домашнє насильство (далі узагальнено - член сім`ї), завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.

Суд виходить з того, що Закон № 2227, яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, що є предметом спору у цій справі, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (надалі - Стамбульська Конвенція).

Зокрема, виключення цим законом із загального правила закриття кримінального провадження у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у справі приватного обвинувачення, випадків, пов`язаних з домашнім насильством, вочевидь є імплементацією в національне законодавство положень частини 1 статті 55 цієї Конвенції, яке передбачає, що «сторони забезпечують, щоб розслідування або кримінальне переслідування правопорушень, установлених відповідно до статей 35, 36, 37, 38 та 39 цієї Конвенції, не залежали цілком від повідомлення або скарги, поданої жертвою, ... і щоб провадження могло продовжуватися навіть, якщо жертва відкликає свою заяву або скаргу».

Хоча Стамбульська Конвенція до цього часу Україною не ратифікована, однак пряме посилання на неї в законі зобов`язує Суд при визначенні «домашнього насильства» та «злочину, пов`язаного з домашнім насильством», приймати до уваги не лише національне законодавство, але й положення цієї Конвенції, а також інших міжнародних договорів та дотичну практику міжнародних органів у тій частині, в якій вони важливі для розуміння її положень.
Стаття 2 Стамбульської Конвенції передбачає, що «ця Конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства...». Пункт (а) статті 3 визначає, що «насильство стосовно жінок» ... означає всі акти насильства стосовно жінок за гендерною ознакою...». Відповідно до пункту (d) стаггі 3, «насильство стосовно жінок за гендерною ознакою» означає насильство, яке спрямоване проти жінки через те, що вона є жінкою, або яке зачіпає жінок непропорційно».

Група експертів з питань протидії насильству щодо жінок та домашньому насильству, створена відповідно до Стамбульської Конвенції для контролю за виконанням Сторонами Конвенції (надалі - GREVIO) зазначала, що хоча в статті 3 Конвенція передбачає гендерно-нейтральну дефініцію домашнього насильства, що охоплює як жертв, гак і кривдників обох статей, вона також чітко визначає, що домашнє насильства зачіпає жінок непропорційно і, таким чином, є насильством, що є виразно гендерно-обумовленим (gendered).[2] Також вона зазначила, що Конвенція охоплює багато форм насильства щодо жінок, починаючи від каліцтва геніталій і закінчуючи домашнім насильством, під загальним прапором «гендерно-обумовленого насильства щодо жінок», наголошуючи на тендерній нерівності як їх спільній структурній причині,[3] а також що «Конвенція виразно пов`язує насильство проти жінок та домашнє насильство зі шкідливими гендерними стереотипами».[4]

Таким чином, Стамбульська Конвенція та орган, створений для її імплементації, підкреслюють, шо термін «домашнє насильство» позначає один з різновидів гендерно-обумовленого насильства, а не окремий від нього вид насильства.
Хоча пункт (Ь) статті 3 Стамбульської Конвенції сформульований у гендерно-нейтральних виразах, коли визначає види «домашнього насильства» та круг осіб, яких воно може стосуватися, однак це не змінює характеристики домашнього насильства як різновиду насильства, що грунтується на певних дискримінаційних, у тому числі тендерних, ознаках.

GREVIO пояснює таке гендерно-нейгральне формулювання тим, що, хоча Стамбульська Конвенція застосовується переважно до жінок, оскільки стосується форм насильства, які відчувають лише жінки тому що вони жінки, або які жінки відчувають набагато частіше ніж чоловіки, але - хоча рідше і менш суворих формах - чоловіки можуть також відчувати деякі форми насильства, що охоплюються Стамбульською Конвенцією, такі як домашнє насильство, згвалтування та примусовий брак. Тож Конвенція заохочує держави-учасників застосовувати її положення до всіх жертв домашнього насильства, включаючи чоловіків, дітей та людей похилого віку,[5] і лише проголошує принцип недискримінації до невичерпного переліку підстав, включаючи тендерну ідентичність та сексуальну орієнтацію, при застосуванні її положень.[6]

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.
Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючі Закон № 2227-VIII, під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований.

Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обгрунтувати застосовність виключення щодо домашньої« насильства у пункті 7 частини 1 статті 284 КПК до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.
Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Така вимога вже висловлювалась Судом, коли він зазначив, що необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо)».[7]

Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститись і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, суди мають розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів.

У цій справі сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджувала, що особа вчинив злочин в результаті раптово виниклої сварки. Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку особи, мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між особою і його матір`ю.

Суду першої інстанції не було надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.

Прокурор у суді першої інстанції підтримав клопотання про закриття кримінального провадження.

За такої позиції прокуратури, на яку відповідно до Закону про домашнє насильство покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, суд не мав підстав для висновку, що державні органи в цій ситуації вважали потерпілу жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин був «пов`язаний із домашнім насильством» у значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.

Відповідно, здійснюючи правозастосовчу діяльність, суд зазначає, що не визнає нанесення обвинуваченим ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_4 , яка є його дружиною, - як домашнє насильство в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як насильство в даному випадку, на думку суду, - не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням обвинуваченого ОСОБА_5 до потерпілої ОСОБА_4 з боку особи, чи мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим ОСОБА_5 і його дружиною, - потерпілою ОСОБА_4 .
Отже, під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або при наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Із закриттям кримінального провадження процесуальна діяльність по ньому повністю закінчується, подальше таке провадження є неможливим до того часу, коли постанова про закриття кримінального провадження не буде скасована в установленому КПК порядку.

Підстави для закриття кримінального провадження прийнято поділяти на реабілітуючі та нереабілітуючі.
До реабілітуючих підстав необхідно віднести ті, що вказані в пп. 1-4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

До нереабілітуючих підстав належать такі, що вказані в пп. 5-7 ч. 1 ст. 284 КПК.
Отже, нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження це підстави, які, незважаючи на наявність у діях особи складу злочину, - зумовлюють застосування інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно, -провадження в кримінальній справі підлягає закриттю:
- у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності;

- унаслідок акту амністії, якщо він усуває застосування покарання за вчинене діяння;

- якщо Особливою частиною Кримінального кодексу України передбачено спеціальну підставу звільнення від кримінальної відповідальності;

- у зв`язку з дійовим каяттям (ст. 45 КК України);

- у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (ст. 46 КК України);

- у зв`язку з передачею особи на поруки (ст. 47 КК України);

- у зв`язку зі зміною обстановки (ст. 48 КК України);

- у зв`язку із застосуванням примусових заходів медичного характеру;

- у зв`язку із застосуванням примусових заходів виховного характеру (ч. 1 ст. 97 КК України).

Для звільнення від відповідальності за такими підставами розслідувана слідчим справа має направлятися до суду. Закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами можливе лише за ухвалою суду.
Також, слід зазначити, що дане провадження закривається на підставі підвиду нереабілітуючих підстав, - з формально процесуальних підстав закриття кримінального провадження, - це підстави, що тягнуть за собою закриття кримінального провадження, зважаючи на наявність рішень щодо певного факту, які набули юридичної сили, чи відсутності волевиявлення певних учасників процесу, за умови, що за законом справа порушується лише за наявності такого волевиявлення.

Отже, враховуючи те, що:
- дане кримінальне провадження відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення;
- потерпіла ОСОБА_4 не має до обвинуваченого ОСОБА_5 претензій ні матеріального, ні морального характеру;

- в зв`язку з чим потерпіла ОСОБА_4 подала до суду письмове клопотання про відмову від підтримання обвинувачення, та про закриття провадження у кримінальному провадженні;

- прокурор не заперечує проти закриття кримінального провадження, так як така форма закінчення даного кримінального провадження, на його думку, - не суперечить вимогам ст.ст. 7, 9 КПК України;

- обвинувачений ОСОБА_5 , якому роз`яснено процесуальні наслідки закриття провадження з формально юридичних підстав, - не заперечує проти закриття провадження, -

- то суд вважає, що дане кримінальне провадження має бути закритим на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Згідно ч. 7 ст. 284 КПК України якщо обставини, передбачені п.п. 5,6,7,8,9, 10 ч. 1 ст. 284 КПК України виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому п.п 2, 3 ч. 2 ст. 284 КПК України, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Згідно п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження кримінальне провадження в суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно ч. 9 ст. 284 КПК України ухвала суду про закриття кримінального провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Згідно ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 :

- згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , який видано 23 листопада 2016 року Рокитнянським РС УДМС України в Київській області, - ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, зареєстрований з адресою: АДРЕСА_1 ;

- згідно картки платника податків № НОМЕР_2 , яка видана 25.11.2016 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має РНОКПП: НОМЕР_3 ;

- згідно довідки вимоги щодо судимості № 255 21102021/32019, станом на 21.10.2021 у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є наступні відомості про притягнення його до кримінальної відповідальності:
- 12.07.2011 року був засуджений Рокитнянським районним судом Київської області за вчинення злочину, який передбачено ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі строком на 1 (один) рік, на підставі положень ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
02.08.2011 року був знятий з обліку КВІ Рокитнянського району в зв`язку з закінченням іспитового строку згідно постанови Рокитнянського районного суду Київської області від 02.08.2011 року;
- 30.05.2013 року був засуджений Рокитнянським районним судом Київської області за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, на підставі положень ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки, застоовано положення ст. 76 КК України;
18.06.2015 року знятий з обліку КВІ Рокитнянського району Київської області в зв`язку з закінченням іспитового строку на підставі ухвали Рокитнянського районного суду Київської області від 10.06.2015 року;
- 03.08.2018 року засуджений Рокитнянським районним судом Київської області за вчинення злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.
06.11.2018 року знятий з обліку в органах пробації в зв`язку з сплатою штрафу;

- згідно вироку Рокитнянського районного суду Київської області від 03.08.2018 року в справі № 375/1285/18, - ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, який передбачено ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.;

- згідно ухвали Рокитнянського районного суду Київської області від 29.10.2018 року в справі № 375/1285/18, провадження № 1 в,375/53/18, - у задоволенні подання провідного інспектора Рокитнянського районного відділу філія державної установи «Центр пробації у м. Києві та Київській області державної установи « Центр пробації» ОСОБА_7 , про вирішення питання про заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських, виправних робіт або позбавленням волі відповідно до закону відносно засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - відмовлено.
Згідно мотивувальної частини вищевказаної ухвали Рокитнянського районного суду, - однією із підстав для відмови в задоволенні подання щодо заміни покарання засудженому ОСОБА_5 послугувала та обставина, що засуджений на час слухання кримінального провадження штраф сплатив.

Згідно положень п. 5 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.
Отже, враховуючи дані, які містяться у довідці вимозі про судимість у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 , станом на час вчинення кримінального правопорушення (19.10.2021 року), яке є предметом розгляду в даному кримінальному провадженні, - ОСОБА_5 в силу положень ст. 89 КК України був таким, який вважався не судимим (після сплати штрафу за попереднім вироком суду минуло більше 1 го року), а тому в діях обвинуваченого ОСОБА_5 відсутні такі обтяжуючі кримінальну відповідальність обставини, - як повторність (ст. 32 КК України), та рецидив (ст. 34 КК України);

- згідно довідки характеристики № 114, яка видана 23.10.2021 року виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради Київської області, обвинувачений ОСОБА_5 по місцю проживання характеризується посередньо;

- згідно довідки № 4522, яка видана 21.10.2021 року КНП РСР Білоцерківського району Київської області «Рокитнянська Багатопрофільна Лікарня», ОСОБА_5 , 1971 року народження, проживаючий за адресою: Київська область, смт. Рокитне, за даними облікової документації у лікаря нарколога на диспансерному обліку не перебуває;

- згідно довідки № 438, яка видана 25.10.2021 року КНП РСР Білоцерківського району Київської області «Рокитнянська Багатопрофільна Лікарня», ОСОБА_5 , 1971 року народження, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , за даними облікової документації на диспансерному обліку в психіатричному кабінеті не перебуває і за медичною допомогою не звертався;

Цивільний позов.
Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлено.

Речові докази.
Речові докази по даному кримінальному провадженню відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження.
Види заходів забезпечення кримінального провадження передбачено положенням ст. 131 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження в кримінальному провадженні передбачені ст. 131 КПК України.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, - в даному кримінальному провадженні не застосовувався.
Згідно п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.
Запобіжний захід у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 під час досудового розслідування у формі дізнання та під час слухання кримінального провадження в суді не застосовувався, підстав для обрання у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу до вступу судового рішення у виді ухвали в законну силу, - немає.

Процесуальні витрати.
Згідно ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалою.
Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч.ч. 1, 2 ст. 12, ч. 2 ст. 125 КК України, ч. 5 ст. 128, п. 7 ч. 1 ст. 284, ч. 7 ст. 284, ч. 2 ст. 369, 370 372, 376, п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Провадження в справі № 375/1347/21, провадження № 1 кп/368/200/21, у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК України, який внесено 20.10.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000218 відносно обвинуваченого:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Музичі Києво Святошинського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, в силу положень ст. 89 КК України раніше не судимого, -
- якому в рамках даного кримінального провадження 23.10.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачено:
- ч. 1 ст. 125 КК України, - у вчиненні умисних, протиправних дій, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, -
- відносно якого в рамках даного кримінального провадження запобіжний захід не обирався, - закрити на підставі ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284, ч. 7 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов.
Цивільний позов в даному кримінальному провадженні відсутній.

Заходи забезпечення кримінального провадження:
Запобіжний захід.
Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_5 до вступу ухвали в законну силу, - не обирати.

Речові докази:
Речові докази по даному кримінальному провадженню відсутні.

Процесуальні витрати.
Процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню вісутні.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області протягом семи днів з моменту проголошення учасниками процесу, а особами, які не були присутніми під час проголошення ухвали, - протягом семи діб з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1