Справа № 739/2036/21
Номер провадження 1-в/739/5/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2022 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 ,
за участі:секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
представника УВП №31 - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області та в режимі відеоконференції за участі засудженого ОСОБА_5 з приміщення ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31», клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення, покаранням у виді позбавлення волі на певний строк,-

В С Т А Н О В И В:
До Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , подане в порядку ч.1 п.3, п.13 ст.537, ч.2 п.1, ч.3 ст.539 КПК України, про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Вказане клопотання мотивоване тим, що 14.04.1993 року він був засуджений до смертної кари, пізніше заміненої в результаті помилування до довічного позбавлення волі. На сьогоднішній день ОСОБА_5 відбув 38 років призначеного покарання. Заміну покарання до довічного позбавлення волі, ОСОБА_5 розцінюється як неправильне застосування до нього кримінального закону, оскільки Рішенням КСУ від 29.12.1999 року, з дня його прийняття, покарання у виді смертної кари було визнано таким, що не відповідає Конституції України, а відтак максимальне покарання за ст.93 КК України (в редакції 1960 року) передбачало 15 років позбавлення волі. Також ОСОБА_5 зазначає, що покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить ст. 3 Конвенції та ст. 28 Конституції України та визнано Європейським Судом як нелюдське покарання. 20.01.2022 року ОСОБА_5 надіслав до суду доповнення до клопотання, в якому просить застосувати до нього норми Кримінального кодексу Російської Федерації та звільнити його умовно-достроково від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. В судовому засіданні в режимі відеоконференції засуджений ОСОБА_5 клопотання та доповнення до клопотання підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ньому. Захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 також клопотання підтримав та просив його задовольнити посилаючись зокрема і на рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними положень ч.1 ст. 81, ч.1 ст.82 КК України. Прокурор ОСОБА_3 та представник УВП №31 ОСОБА_6 заперечували, щодо задоволення клопотання. Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та матеріали, що надійшли разом з клопотанням, особову справу засудженого ОСОБА_5 приходить до наступного висновку. З матеріалів особової справи вбачається, що вироком Свердловського обласного суду Російської Федерації від 14.04.1993 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.140 КК УРСР, ч.2 ст.144, ч.3 ст.89, ч.2 пунктами б, в, д ст.146, ст.15 пунктами а, е, з, і ст.102 КК РФ, за пунктами а, г, е, і ст.102 КК РРФСР, на підставі ст.40 КК РФ остаточно, засуджено до покарання у виді смертної кари розстріл з конфіскацією майна. Указом Президента Російської Федерації про помилування від 09.01.1999 року, смертна кара ОСОБА_5 замінена на покарання у виді довічного позбавлення волі. Постановою Соль-Ілецького районного суду Оренбурзької області РФ від 24.03.2005 року і ухвалою Оренбурзького обласного суду РФ від 27.05.2005 року вирок щодо ОСОБА_5 приведено у відповідність з Федеральним Законом №162 від 08.12.2003 року. Постановою президії Оренбурзького обласного суду від 22.10. 2007 року ОСОБА_5 пом`якшено покарання за п.б, в ч.2 ст.146 КК РРФСР до 14 років 10 місяців позбавлення волі. На підставі ст.40 КК РРФСР із урахуванням Указу Президента Російської Федерації від 09.01.1999 року за сукупністю злочинів остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді довідного позбавлення волі у виправній колонії особого режиму. Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.07.2011 року визнано вирок Свердловського обласного суду Російської Федерації від 14.04.1993 року щодо ОСОБА_5 і приведено у відповідність із законодавством України. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за вироком Свердловського обласного суду Російської Федерації від 14.04.1993 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, ч.3 ст.142 КК України 1960 року, за п.4, 6, 9, 13 ч.2 ст.115 КК України, за ст.15, п.1, 6, 9, 13 ч.2 ст.115 КК України, на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Апеляційним судом Харківської області було частково задоволено апеляцію засудженого ОСОБА_5 , постанову суду першої інстанції змінено і постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим вироком Свердловського обласного суду Російської Федерації від 14.04.1993 року: за ст.15 пунктами 1, 6, 9, 19 ч.2 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення на строк 11 років 3 місяців; за пунктами 4, 6, 9,13 ч.2 ст.115 КК України- до покарання у виді довічного позбавлення волі; за ч.3 ст. 142 КК УРСР 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 10 місяців; за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, ч.3 ст.185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.42 КК УРСР 1960 року за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2013 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2012 року щодо ОСОБА_5 змінено та постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим: за ч.3 ст.185, ч.1 ст.185,ч.3 ст.185 КК України 2001 року, ч.3 ст.142 КК України 1960 року, ст.17 п. а, г, ж, з ст.93 КК України 1960 року, п. а, е, ж, з ст.93 КК України 1960 року, на підставі ст.42 КК України 1960 року остаточно до покарання у виді довічного позбавлення волі. Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання. Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти». Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи. В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року). Смертна кара була винятковою мірою покарання відповідно до ст. 24 КК (в редакції 1960 р.), 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі», а до вказаної дати іншими нормами права не було скасовано виняткову міру покарання, вона була зупинена, була визнана такою, що не відповідає Конституції України, та в рішенні Конституційного Суду України не було зазначено про її скасування. Саме впорядку визначеному п.13 ч.1 ст. 537 КПК України засуджений ОСОБА_5 просить суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили та приведеним у відповідність із законодавством України Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова. Проте, така вимога засудженого не може бути задоволена, з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обгрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання. Що стосується доводів засудженого та його захисника стосовно заміни ОСОБА_5 покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, суд враховує наступне: Статтею 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань як: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; конфіскація майна; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі. Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. З положень даної правової норми вбачається, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній. Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання. ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі, тому вимоги ст. 152 КВК України до нього застосовані бути не можуть. Відповідно до ч.1 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст.82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк. Отже, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі. Згідно ч.2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_5 будь-яким законом не скасована. Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ. Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду. У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни. При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. Доводи про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші. Суд також зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р (ІІ) 2021 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, встановлене ст.ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього рішення. Національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь - якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК). Заповнення прогалин у нормативно - правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь - якої інстанції. Тому, з огляду на те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року №6-р (ІІ)2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд приходить до висновку про неможливість прийняти рішення про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням. У своєму доповненні до клопотання ОСОБА_5 посилаючись на характеристику адміністрації установи виконання покарання, згідно якої, ОСОБА_5 характеризується позитивно, працевлаштований, має шість заохочень, не конфліктний, має сім`ю, дітей, мати похилого віку, яка потребує стороннього догляду, має місце проживання та можливість працевлаштуватись на волі, відбув біля 31 років покарання вважає, що за вказаних обставин для його виправлення не потребує повного відбуття призначеного покарання та на підставі вмог ч.5 ст.79 Кримінального Кодексу Російської Федерації, просить суд, звільнити його умовно-достроково. Згідно ч. 3 ст.9 Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року (ратифікованої Україною 28.09.1995 року), виконання вироку регулюється законодавством держави виконання вироку, і тільки ця держава має право приймати всі відповідні рішення. Тому застовування до ОСОБА_5 положень Кримінального Кодексу Російської Федерації неможливе. Даючи оцінку, доданої до матеріалів клопотання характеристики начальника ДУ «Новгород-Сіверської УВП №31» на засудженого ОСОБА_5 , суд зауважує, що дана характеристика була видана 30.04.2020 року, тобто півтора роки назад, тому не може відображати об`єктивну реальність сьогодення. На підставі викладеного, суд вважає, що подане засудженим клопотання є передчасним і у його задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст.ст.376, 537, 539 КПК України, суд,- У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення, покаранням у виді позбавлення волі на певний строк - відмовити. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1
Повний текст ухвали оголошено 11.02.2022 року о 08 год.50 хв.