ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/465/21 Справа № 696/99/21 Категорія: ч.2 ст.125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 на вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не судимого,

визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведенням наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про стягнення моральної та матеріальної шкоди - залишений без розгляду.

Роз`яснено ОСОБА_12 , що він має право на відшкодування заподіяної шкоди в порядку та межах визначених Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

в с т а н о в и л а:

Згідно з висунутим обвинуваченням ОСОБА_10 , 11 грудня 2020 року, близько 09 год. 30 хв., знаходячись на вул. Героїв Майдану, м. Кам`янка, Черкаської області, біля будівлі №33-Б, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс близько чотирьох ударів правою рукою в область голови та лівого плеча ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: травми голови зі струсом головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи №05-6-01/10 від 26.01.2021 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді крововиливів лівої навколо очної ділянки з садном, крововиливу лівого плеча, травматичного набряку м`яких тканин носу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №05-6-01/10 від 26.01.2021 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Органами досудового розслідування дії ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, чим вчинив кримінальний проступок.

В своїх апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок районного суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Повторно провести дослідження доказів та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів громадян.

Свої вимоги мотивує тим, що районний суд вимоги кримінального та кримінального процесуального закону не виконав, його висновки є передчасними, які не ґрунтуються на нормах закону.

Так, суд обґрунтовує своє рішення про виправдання ОСОБА_10 у скоєнні кримінального проступку передбаченого за ч.2 ст. 125 КК України, тим що воно не знайшло свого підтвердження, так як достатніх та допустимих доказів на доведення його участі у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення органом досудового розслідування не здобуто, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено, в зв`язку з тим, що старший дізнавач сектору дізнання відділу поліції №2 Черкаського районного управління поліції в Черкаській області ОСОБА_14 не може вважатися уповноваженою особою для здійснення повноважень дізнавача у кримінальному провадженні. Зазначений дізнавач, вчиняв у даному кримінальному провадженні процесуальні дії без процесуальних документів, які уповноважують особу на вчинення таких дій, а тому це є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, а тому всі докази здобуті в ході досудового розслідування вважаються не допустими.

З вказаними висновками не можна погодитись, оскільки з урахуванням того, що найвищою цінністю держави є права і свободи людини, перш за все недопустимим має визнаватися доказ, отриманий внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Поняття істотного порушення прав і свобод людини є оціночним. У кожній конкретній ситуації, з урахуванням фактичних обставин справи та отримання доказів. Наявність істотного порушення прав і свобод людини, є відсутність можливості особи у повному обсязі реалізувати свої права та свободи. В ході досудового розслідування ОСОБА_10 не був обмежений в своїх правах та свободах, повністю реалізував своє право на захист. Всі слідчі дії проводились у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства.

Повноваження дізнавача викладені в ст.40-1 КПК України, який у відповідності до вказаної норми закону при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого.

При розслідуванні даного кримінального проступку старший дізнавач ОСОБА_14 був уповноважений згідно вказаних вимог здійснювати досудове розслідування та мав доступ до ЄРДР, про що свідчить наданий суду витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000008.

Тому, висновку суду щодо відсутності повноважень дізнавача ОСОБА_14 здійснювати досудове розслідування, що є істотним порушенням прав і свобод людини і як наслідок визнання всіх доказів зібраних в ході досудового розслідування не допустимими є не обґрунтованим та передчасним, а всі докази, які зібрані в ході досудового розслідування є належними та допустимими та повністю свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального проступку передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

- захисник ОСОБА_8 , що діє в інтересах потерпілого ОСОБА_12 просить вирок районного суду скасувати, а матеріали справи направити до Кам`янського районного суду Черкаської області на новий розгляд в іншому складі суду. Сторона захисту не погоджується з рішенням місцевого суду про виправдання Шабельського у пред`явленні обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України.

Вказує, що початок кримінального провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається з моменту подачі потерпілим заяви про вчинення кримінального правопорушення. Підставою для внесення до ЄРДР даних про вчинення кримінального правопорушення став рапорт дільничого офіцеру поліції Кам`янського ВП Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області від 09.01.2021 року, а не заява потерпілого, як того вимагає кримінальний процесуальний закон.

Відповідно до вимог ст.478 КПК України, потерпілий має право подати до слідчого, прокурора, іншої службової особи органу, уповноваженого на початок досудового розслідування заяву про вчинення кримінального правопорушення протягом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення певного кримінального правопорушення.

Таким чином, внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі рапорту дільничого не можна вважати таким, який не відповідає вимогам ст.214 КПК України.

В своєму запереченні на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок районного суду, як законний, обґрунтований залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, пояснення потерпілого та його захисника, які підтримали свої доводи викладені в апеляційній скарзі, думку обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг и просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ці вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Виходячи із змісту положень ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 1950) та ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється при умові, коли в ході судового розгляду винність особи у вчиненні злочину доведена об`єктивними доказами, одержаними законним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Виправдувальний вирок, згідно норм ч.1 ст.373 КПК України ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо ОСОБА_13 виконані в повному об`ємі.

Відповідно до норми ч.3 ст.404 КПК України, обов`язок апеляційної інстанції полягає в безпосередньому дослідженні доказів лише у перелічених в законі випадках, а саме: 1) при наявності клопотання учасників кримінального провадження про повторне дослідження обставин, 2) якщо ці обставини досліджені судом першої інстанції не повністю, або з порушенням.

Враховуючи вищевикладене та встановивши, що вказані докази були досліджені судом першої інстанції повно, з дотриманням процедури норм КПК України, а прокурор не навів переконливих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів, а клопотання зводиться лише щодо незгоди з оцінкою досліджених доказів, то в такому разі суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, про що винесена ухвала без видалення до нарадчої кімнати. При цьому колегія суддів враховує постанову ВС від 16 березня 2021 року провадження N 51 -437 км 20 справа №154/2975/17 відповідно до якої сам по собі факт незгоди прокурора з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та аргументованих доводів про таку необхідність.

Місцевий суд вірно встановив фактичні обставини по справі на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів по справі та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність, що в діях ОСОБА_13 є склад кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

При цьому суд у своєму вироку проаналізував кожен доказ, на який орган обвинувачення посилався у обвинувальному акті і дав їм належну оцінку з точки зору відносності, допустимості та достатності.

Норма ст.477 КПК України закріплює поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, відповідно до якої, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених крім іншого статтею 125 (умисне легке тілесне ушкодження).

Початок кримінального провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається з моменту подачі потерпілим заяви про вчинене кримінального правопорушення (стаття 478 КПК України).

Як вбачається з протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.12.2020 року, потерпілий ОСОБА_15 вказує, що у нього з обвинуваченим ОСОБА_13 виник конфлікт, при цьому про отримання яких-небудь тілесних ушкоджень взагалі не вказує (а.к.п.113).

Після чого на підставі вказаного протоколу черговий відділу поліції реєструє рапорт від 11.12.2020 року, в якому вказує про конфлікт між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 і реєструє даний рапорт, як інші адміністративні правопорушення (а.к.п.112).

Таким чином заява потерпілого ОСОБА_15 у встановлені законом строки не була зареєстрована як кримінальне правопорушення за ч.2 ст.125 КК України, дані не були внесені в ЄРДР і як наслідок були відсутні підстави передбачені КПК України для проведення досудового розслідування.

Відповідно копії витягу з ЄРДР від 11.01.2021 року (а.с. 104), відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_15 лише 09.01.2021 року і саме з цього часу відповідно до вимог кримінального процесуального закону було розпочато досудове розслідування.

Відповідно до положень статті 39-1 КПК України керівник органу дізнання організовує дізнання. Керівник органу дізнання уповноважений в тому числі визначати дізнавача, який здійснюватиме дізнання; призначати іншого дізнавача за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу (самовідводу) або неефективного дізнання.

За ст. 40-1 КПК України, дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання.

Відповідно до ч.1 ст.110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також, коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне ( ч.3 ст.110 КПК України).

Постанова слідчого, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення ( ч.6 ст.110 КПК України).

Відповідно до ч.1-3 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

Як вбачається з копії витягу з ЄРДР від 11.01.2021 за підписом реєстратора ОСОБА_16 як дізнавача, останнім внесено відомості щодо призначення групи дізнавачів у даному кримінальному провадженні № 0000008 від 10.01.2021 року, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (а.с. 104). При цьому на підтвердження повноважень даних дізнавачів надано відповідне доручення про здійснення досудового розслідування від 10.01.2021. (а.с.106).

Однак, з копії пії витягу з ЄРДР від 28.01.2021 за підписом реєстратора ОСОБА_14 як дізнавача, останнім внесено відомості щодо призначення дізнавачем у даному кримінальному провадженні № 0000008 від 10.01.2021 ОСОБА_14 (а.с. 115). Проте, стороною обвинувачення в суді першої інстанції ані під час апеляційного розгляду не було надано належно оформлених документів, тобто постанови, як того вимагає ч.6 ст. 110 КПК України на підтвердження повноважень дізнавачів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 на проведення досудового розслідування.

Враховуючи ту обставину, що проведення слідчих дій відбулося дізнавачами, відомості про повноваження яких не містяться в матеріалах кримінального провадження, що вданому випадку тягне за собою визнання доказів недопустимими.

Таким чином, підозру висунуту ОСОБА_13 від 29.01.2021 року (110-111) не можна вважати такою, що пред`явлена та затверджена уповноваженою особою, а відтак не можна вважати, що ОСОБА_13 повідомлено про підозру з дотриманням норм процесуального закону.

Процесуальне рішення, оформлене з порушенням вимог законодавства, не може бути підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі процесуального рішення оформленого з порушенням вимог законодавства, не породжує правових наслідків. Тобто стороною обвинувачення не надано доказів того, що у дізнавачів, які проводили досудове розслідування у даному кримінальному провадженні були повноваження, які б надавали їм право у якості реєстратора вносити відповідні відомості до ЄРДР.

Враховуючи ту обставин, що ОСОБА_13 було висунуте обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання обов`язкової встановленої процедури КПК України та зазначені порушення не можливо було усунути на стадії судового розгляду місцевим судом та які виключають можливість за таких обставин ухвалення обвинувального вироку щодо осіб, які не перебували у статусі підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Як зазначено у ст. 85 КПК, належними є такі докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Недопустими доказами є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недопустимість інших доказів, а саме: протоколу огляду місця події від 28.01.2021 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 26.01.2021 (а.с. 122-126) у даному кримінальному провадженні так як отримані на підставі проведення слідчих дій не уповноваженими особами.

Окрім того, постанова про призначення експертизи від 13.01.2021 року винесена слідчим ОСОБА_16 (а.с. 108), та постанова на підставі якої виготовлено висновок експерта від 26.01.2021, ухвалені не уповноваженими на це особами, що тягне за собою визнання недопустимим доказом висновк експерта №_05-6-01/010 від 26.01.2021 року, оскільки дослідження проведене на підставі зазначеної постанови.

Крім того в основу вищезазначених висновків експерта було покладено висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/1123 від 14.12.2020 року, який не містить відмітки про попередження спеціаліста про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385, 387 КК України, та який здобуто особою без процесуального статусу, до внесення відомостей до ЄРДР.

Таким чином, колегія суддів погоджується з оцінкою доказів місцевим судом, що повідомлення про підозру ОСОБА_13 було здійснено на підставі недопустимих доказів, тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що в ході досудового розслідування ОСОБА_13 не був обмежений в своїх правах та свободах, повністю реалізував своє право на захист, а всі слідчі дії проводились у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства є безпідставними.

Частиною 2 ст. 94 КПК визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих та достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували наявність в діях ОСОБА_13 складу кримінального павопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Районний суд, розглядаючи матеріали справи, обґрунтовано постановив виправдувальний вирок, зробивши ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, допитавши обвинуваченого, свідків, зазначивши підстави для прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На думку колегії суддів, викладений у вироку висновок про недопустимість доказів узгоджується з наведеною позицією Європейського суду з прав людини щодо допустимості доказів, який неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Доводи апеляційних скарг про передчасність висновків суду, які не ґрунтуються на вимогах закону є безпідставними, які спростовуються наявними у провадженні доказами, які відповідно до вимог Закону визнані неналежними та недопустимими.

Доводи апеляційних скарг про відсутність звукозапису судового засідання, внаслідок неякісного запису, які проводились 22.04.2021 року; 29.04.2021 року та 30.04.2021 року під час яких допитували свідки, надавались матеріали кримінального провадження та проводились судові дебати, є також безпідставними.

Системно-структурний аналіз ч. 4 ст. 107, п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК свідчить, що для з`ясування питання про те, як неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.

Колегія суддів враховує рішення Верховного Суду у справі № 569/502/19 від 20 жовтня 2020 року, відповідно до якого погана якість запису в деяких місцях окремого судового засідання не дорівнює порушенню, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК, яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Судом апеляційної інстанції були витребувані архівні копії дисків усіх судових засідань по даному кримінальному провадженню, відповідно до яких судове засідання за 22.04.2021 року прослуховується чітко. Судові засідання за 29.04.2021 року та 30.04.2021 року прослуховуються, але мають неякісний запис (прослуховується погано). При цьому в матеріалах провадження наявний журнал судових засідань від вказаних дат, в якому також відображено хід судового розгляду, а тому вказана обставина не є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що при перегляді виправдувального вироку щодо ОСОБА_13 , місцевий суд дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону. Фактично обвинувачення ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України було висунуте з порушенням порядку та встановлення процедури оскільки останній на час висунення обвинувачення не перебував в статусі підозрюваного.

Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності ухвалення виправдувального вироку.

Згідно ст.404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції перевіряються апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому апеляційні скраги прокурора та захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2021 року про визнання невинуватим та виправдання ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.125 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Головуючий - суддя

Судді