ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1700/21 Справа № 208/8108/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року у кримінальному провадженні №0002077 стосовно
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янське Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України,

за участю:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_10

ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року ОСОБА_7 було визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Так, ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він у нічний час з 03 на 04 березня 2015 року, не будучи повідомленим про вчинення його знайомими ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 розбійного нападу відносно потерпілого ОСОБА_13 , перебував за адресою свого мешкання, а саме по АДРЕСА_2 , де в цей час, за попередньою домовленістю, на автомобілі марки «Опель Вектра» білого кольору, до адреси мешкання ОСОБА_7 приїхали раніше знайомі йому ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_14 , які привезли з собою потерпілого ОСОБА_13 .. ОСОБА_7 не усвідомлюючи в повній мірі мети приїзду знайомих, підійшов до автомобіля, попросив ОСОБА_14 вийти з автомобіля, та сам присів до автомобіля на пасажирське місце позаду потерпілого ОСОБА_13 .. В цей час, на задньому сидінні поряд з ОСОБА_7 знаходився ОСОБА_11 .. Після чого, ОСОБА_7 попросив у потерпілого ОСОБА_13 мобільний телефон марки «Нокіа», чорного кольору, та переглядаючи телефонну книгу, почав розмовляти з останнім. Далі, ОСОБА_7 запитував у ОСОБА_13 про телефонні номери, які містяться в його телефоні, та в цей момент коли потерпілий не відповідав, ОСОБА_11 наносив удари в область голови та лівого плеча ОСОБА_13 , тобто застосовував до останнього фізичне насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я. Через декілька хвилин ОСОБА_7 віддав телефон потерпілому ОСОБА_13 , та разом з ОСОБА_11 вийшов з машини. Після чого, ОСОБА_7 попросив ОСОБА_14 допомогти йому в розлитті «коньяку», що належить ОСОБА_13 , та який містився в багажнику вище вказаного автомобіля. Потім, ОСОБА_11 разом з ОСОБА_12 , умисно, протиправно, цілковито усвідомлюючи протиправність та караність свого діяння, відкрито заволоділи грошовими коштами в розмірі 5000 гривень, що належать ОСОБА_13 , про що стало відомо ОСОБА_7 , який перебував поряд. В результаті чого, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про вчинення 03 березня 2015 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тяжкого злочину пов`язаного з відкритим заволодінням чужого майна, з метою заздалегідь необіцяного приховування відомостей про зазначений злочин, умисно не повідомив про зазначений факт до правоохоронних органів, тобто з указаного часу ОСОБА_7 став приховувати вчинений ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тяжкий злочин.
Крім того, приблизно влітку 2014 року ОСОБА_7 перебуваючи за адресою: м. Кам`янське (на той час м. Дніпродзержинську), пр. Перемоги, 69, а саме в кафе «Городок» разом зі своїми знайомими ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , де зустрілись з ОСОБА_15 . В цей час, ОСОБА_11 із застосуванням до ОСОБА_15 фізичного насильства, почав вимагати у останнього платити їм, а саме йому та ОСОБА_12 , грошові кошти за те, щоб він міг спокійно продовжувати свою злочинну діяльність по торгівлі наркотичними засобами (якою на думку ОСОБА_12 та ОСОБА_11 займається ОСОБА_15 ) на початку кожного наступного місяця, а в противному випадку до нього повторно буде застосоване фізичне насильство, та спричинені тілесні ушкодження.
В результаті чого, ОСОБА_7 умисно, протягом тривалого часу, а саме з літа 2014 року, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, достовірно знаючи про вчинення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тяжкого злочину, пов`язаного з вимаганням грошових коштів у ОСОБА_15 , до липня 2015 року, заздалегідь необіцяно, не повідомив про зазначений факт до правоохоронних органів, тобто протягом вказаного часу ОСОБА_7 приховував вчинений ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тяжкий злочин.
Вироком суду першої інстанції встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, оскільки будь-які активні дії, спрямовані на приховування злочину та докази, які б підтверджували такі дії обвинуваченого, стороною обвинувачення суду не надано. Навпаки, проаналізувавши пояснення свідків у справі, які були безпосередньо допитані судом, останні зазначали, що ОСОБА_7 не вчиняв будь-яких активних дій, спрямованих на вчинення або приховування злочину. Крім того, судом зазначено також й про те, що ОСОБА_7 ставиться у провину приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину, однак провина осіб, які обвинувачуються у їх скоєнні наразі не встановлено відповідним судовим рішенням.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України, неповнотою судового розгляду, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує на те, що під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні між прокурором ОСОБА_16 та обвинуваченим ОСОБА_7 , в присутності захисника ОСОБА_10 було укладено угоду про визнання винуватості, яку направлено до суду. У підготовчому судовому засіданні вказаний прокурор, не маючи для цього відповідних повноважень, відмовився від угоди, у зв`язку з чим, судом, в порушення п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України не було прийнято рішення про повернення обвинувального акта прокурору для продовження досудового розслідування, а було прийнято ухвалу про призначення справи до судового розгляду.
Крім цього зазначає, що висновок суду про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів не містить належного аналізу та спростування доказів, наданих стороною обвинувачення, а також не зазначено на підставі чого суд дійшов до висновку про відсутність належних доказів і які докази він вважає неналежними, що свідчить про неповноту судового розгляду.
Разом з тим, вказує, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_15 підтвердили обставини скоєння злочинів ОСОБА_7 , а свідок ОСОБА_14 під час його допиту у іншому кримінальному провадженні надав покази на підтвердження провини ОСОБА_7 , а 20 серпня 2019 року у судовому засіданні фактично змінив їх, що не було враховано судом.
Крім зазначеного, вказує й на те, що до показів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд мав поставитись критично, оскільки вони є обвинуваченими у іншому кримінальному провадженні, яке пов`язано з цим та спотворюють фактичні обставини справи на свою користь.
Окрім того, зазначає, що судом не правильно сформульовано обвинувачення, яке ставилось у провину обвинуваченому ОСОБА_7 та безпідставно зазначено про те, що останній обвинувачувався у недонесенні про достовірно відомі підготовлювані або вчинені злочини в той час, як в провину йому ставилось заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину.
Також зазначає, що в порушення вимог ч. 6 ст. 376 КПК України після проголошення вироку суду, його копія не була вручена стороні обвинувачення, що свідчить про істотне порушення вимог КПК України.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурори, підтримали апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції і з підстав, викладених в скарзі, просили її задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_10 заперечували проти апеляційної скарги прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили апеляційний суд залишити його без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, перевіривши висновки суду першої інстанції та мотиви, з яких суд виходив ухвалюючи виправдувальний вирок, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Так прокурор, посилаючись на порушення судом першої інстанції вказаних вимог закону, зазначає про те, що судом не було надано належної оцінки показам свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , які, на його думку, підтвердили обставини скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які фактично змінили свої покази у зв`язку з власною зацікавленістю у наслідках розгляду даного кримінального провадження.
З такими доводами прокурора апеляційний суд не може погодитись, з огляду на таке.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції пояснив, що 03 березня 2015 року йому подзвонив раніше знайомий йому ОСОБА_14 , якому він раніше обіцяв надати на реалізацію коньяк. Вони домовились між собою та зустрілись в цей же день, приблизно о 21 годині. ОСОБА_14 приїхав на машині та запропонував йому присісти для розрахунку. В машині перебували раніше не знайомі йому ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які почали його бити молотком вимагаючи інформацію про походження коньяку, оскільки на їх думку він здійснює цю діяльність без їх погодження. Після цього вони поїхали в район вулиці Димитрова у м. Кам`янське де зупинили автомобіль. На заднє сидіння сів раніше не знайомий йому ОСОБА_7 та почав питати про особу ОСОБА_13 , взяв його мобільний телефон та питав про походження коньяку, після чого ОСОБА_7 з ОСОБА_11 залишили автомобіль та спілкувались між собою. Після чого, ОСОБА_11 відчинив двері автомобілю та почав обшукувати його, знайшов грошові кошти, які привласнив собі.
Також свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції повідомив про те, що в момент, коли ОСОБА_11 та ОСОБА_12 його били, ОСОБА_7 не був присутній при цьому, а також був відсутній при вимаганні грошових коштів та коли ОСОБА_11 забирав грошові кошти.
Під час допиту у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснив, що влітку 2014 року, зустрічався з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в кафе «Городок», що розташований по проспекту Перемоги у м. Кам`янське, на лівобережній частині міста. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вимагали в нього гроші за торгівлю ним наркотиками, яку він здійснював на їх думку, застосовували до нього фізичне насильство. ОСОБА_7 у цьому вимаганні ніякої участі не приймав, насильства по відношенню до нього він не застосовував.
Відповідаючи на запитання захисника чи чув ОСОБА_7 розмови між ним, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо вимагання грошових коштів, свідок не зміг відповісти.
Таким чином, апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що показами вказаних свідків повністю підтверджується провина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину не відповідають фактичним обставинам справи та зводяться до власного тлумачення та надання власної оцінки показам вищевказаних осіб.
Щодо доводів прокурора в частині ненадання судом першої інстанції належної оцінки показам свідка ОСОБА_14 .
Будучи допитаним в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_14 зазначив, що в березні 2015 року, разом з ОСОБА_13 , раніше знайомим йому ОСОБА_12 , вони їздили додому до ОСОБА_7 . Вдома у ОСОБА_7 був ОСОБА_11 .. ОСОБА_7 і ОСОБА_17 вийшли та вони про щось спілкувались, про що саме не знає. ОСОБА_7 не знав, для чого приїхав ОСОБА_13 , питав у них з якою метою вони приїхали. При ньому ОСОБА_13 ніхто не бив, нічого в нього не вимагав, не забирав.
Також свідок повідомив суд, що під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні працівники поліції дійсно відбирали у нього пояснення, які супроводжувались погрозами та вчиненням на нього психологічного тиску, погрожуючи взяти під варту. Пояснення він підписував не ознайомившись з їх змістом.
Кримінальним процесуальним кодексом України встановлено процедуру отримання показань у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).
Враховуючи вказані положення кримінального процесуального закону, апеляційний суд зазначає, що доводи прокурора про те, що свідок ОСОБА_14 надавав інші покази під час досудового розслідування є неприйнятними. Більше того, покази цього свідка повністю узгоджуються з показами свідка ОСОБА_13 , а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що покази зазначених свідків не підтверджують провини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Апеляційні вимоги прокурора щодо тієї обставини, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 надали покази, які не відповідають фактичним обставинам та є суперечливими, оскільки зазначені особи зацікавлені у наслідках розгляду цього кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки, по-перше вказані свідки були допитані судом першої інстанції за клопотанням самого прокурора, яке він заявив у судовому засіданні 15 травня 2020 року, а по-друге, зазначені особи були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень. Більше того, зазначені свідки були допитані судом в межах цього кримінального провадження та стосовно фактичних обставин, які ставляться у провину саме ОСОБА_7 , а тому будь-які підстави вважати, що ці свідки є зацікавлені у наслідках розгляду даного кримінального провадження у суду були відсутні.
Надавши свою оцінку зазначеним показанням, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку про те, що покази вказаних осіб, у своїй сукупності, не підтверджують того факту, що ОСОБА_7 був безпосереднім очевидцем кримінального правопорушення стосовно ОСОБА_13 та ОСОБА_15 про що, в подальшому, не повідомив правоохоронні органи.
Апеляційний суд також не погоджується з доводами прокурора в тій частині, що судом першої інстанції не було досліджено письмові докази та не надано їм оцінку, з точки зору належності та допустимості, оскільки судом, після фактичного їх дослідження, зроблено висновок про те, що вони не підтверджують провину ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та з цим висновком погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Частиною 1 статті 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
У даному випадку, апеляційний суд зазначає, що зібрані стороною обвинувачення письмові докази, які були безпосередньо дослідженими у судовому засіданні судом першої інстанції за своїми властивостями є належними та допустимими, однак, у своїй сукупності, не підтверджують того факту, що ОСОБА_7 було вчинено дію або допущено бездіяльність, яка є кримінально карною та такі дії або бездіяльність підпадає під ознаки кримінального правопорушення.
При цьому, апеляційний суд позбавлений можливості надати власну оцінку зібраним у справі письмовим доказам, з огляду на положення ст. 404 КПК України, оскільки суд апеляційної інстанції розглядає справу лише в межах апеляційної скарги та повторно не досліджує письмові докази, без відповідного клопотання учасників кримінального провадження, а у даному випадку прокурором не заявлялось клопотання про повторне дослідження доказів з підстав невірної їх оцінки судом першої інстанції.
Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права зазначені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі 235/6552/15-к.
Щодо доводів прокурора про те, що судом першої інстанції посилаючись на п. 3 ч. 1 ст 373 КПК України не конкретизовано підстав для виправдання ОСОБА_7 та не зазначено чи визнав він пред`явлене обвинувачення доведеним чи недоведеним та чи є у його діях склад злочину, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Розглядаючи елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, яке ставиться в провину обвинуваченому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_7 , про які йде мова в обвинувальному акті, а саме бездіяльність, яка полягла у заздалегідь не обіцяному приховуванні тяжкого злочину, не утворює склад кримінального правопорушення яке йому інкриміновано. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з наступних підстав.
Частиною 1 статті 396 КК України передбачено, що заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину карається арештом на строк до трьох місяців або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.
Висуваючи ОСОБА_7 обвинувачення, прокурор зазначив про те, що останній достовірно знаючи про вчинення ОСОБА_12 та ОСОБА_11 розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_13 та про вчинення вказаними особами вимагання стосовно потерпілого ОСОБА_15 , з метою заздалегідь необіцяного приховування відомостей про зазначені злочини, умисно не повідомив про зазначений факт до правоохоронних органів, тобто став приховувати вчинені тяжкі злочин.
Тобто, у даному випадку, ОСОБА_7 ставиться у провину бездіяльність, яка спрямована на заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину.
Заздалегідь не обіцяне приховування злочину, злочинця та наслідків злочину по своїй юридичній природі є суспільно небезпечними діяннями особи, яка перешкоджає різними способами, передбаченими в законі, здійсненню правосуддя по відношенню до визначеного раніше скоєного злочину. По своїм об`єктивним ознакам приховування може виражатися у приховуванні чи самого злочинця, чи знарядь злочину, слідів злочину, чи предметів, здобутих злочинним шляхом. Приховування виражається в активних діях. Цим воно відрізняється від недонесення. Так, приховування може бути виражене в наданні злочинцю сховища, транспортних засобів, одягу, в надані підроблених документів та ін. Приховування засобів вчинення злочину може бути виражене в укритті вогнепальної чи холодної зброї та інших засобів скоєння злочину. Укриття слідів злочину часто тісно пов`язане з їх знищенням, маскуванням та ін. Приховування завжди пов`язане з якими-небудь фізичними зусиллями.
Таким чином, аналізуючи об`єктивну сторону даного кримінального правопорушення, апеляційний суд зазначає, що приховування характеризується системою умисних, активних дій, оскільки причетність утворюють тільки діяння вчинені з прямим умислом. Винний усвідомлює, що він сприяє укриттю злочинця, знарядь і засобів вчинення злочину, його слідів і бажає цього.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 25 лютого 2021 року у справі №360/1322/18 зазначив, що об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, складають дії по переховуванню не тільки злочинця, знарядь та засобів вчинення злочину або його слідів, а й предметів, здобутих злочинним шляхом.
У протилежному випадку, якщо б бездіяльність осіб утворювала об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, це призвело б до того, що будь-яка особа, яка стала свідком або очевидцем вчинення тяжкого чи особливо тяжкого кримінального правопорушення та не повідомила правоохоронні органи про його вчинення була б суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України та підлягала кримінальній відповідальності.
При цьому, посилання суду першої інстанції на ст. 187 КК УССР 1960 року обумовлено формулюванням обвинувачення, яке висунуто прокурором ОСОБА_7 , оскільки на той час така бездіяльність, а саме недонесення про достовірно відомі підготовлювані або вчинені злочини, була кримінально карною.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що бездіяльність не може утворювати об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, а тому, оскільки ОСОБА_7 фактично інкриміновано бездіяльність, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність в його діях складу даного кримінального правопорушення та з такими висновками погоджується апеляційний суд.
Зазначення судом першої інстанції, що висунуте обвинувачення ОСОБА_7 не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, означає, що стороною обвинувачення, в супереч положенням ст. 92 КПК України, не було доказано обставин, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, тобто обвинувачення яке висунуто ОСОБА_7 було визнано судом не доведеним.
Щодо істотних порушень вимог КПК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора на предмет істотного порушення вимог КПК України судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження в підготовчому судовому засіданні, апеляційний суд зазначає наступне.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, 26 жовтня 2015 року в провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України з угодою про визнання винуватості, укладеної 23 жовтня 2015 року між прокурором ОСОБА_16 та підозрюваним ОСОБА_7 , у присутності його захисника ОСОБА_10 .
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказаний обвинувальний акт було передано в провадження судді ОСОБА_18 , яка своєю ухвалою від 26 жовтня 2015 року призначила підготовче судове засідання на 27 жовтня 2015 року.
Згідно технічної фіксації судового засідання суду першої інстанції від 27 жовтня 2015 року, під час розгляду обвинувального акту у даному кримінальному провадженні, прокурором ОСОБА_16 було заявлено клопотання, яким він просив суд не розглядати угоду про визнання винуватості, укладену між ним та обвинуваченим ОСОБА_7 та здійснити розгляд даного кримінального провадження у загальному порядку. Вирішуючи вказане питання, судом першої інстанції було заслухано думку сторони захисту, які не заперечували проти розгляду обвинувального акту в загальному порядку та прийнято рішення у формі ухвали без виходу в нарадчу кімнату, яке зафіксовано в журналі судового засідання, про розгляд обвинувального акту у загальному порядку. Крім того, судом було вислухано думку сторони обвинувачення та захисту, які не вбачали підстав для повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку з чим, судом було прийнято рішення щодо призначення судового розгляду даного кримінального провадження.
Оцінюючи процесуальні дії та рішення суду першої інстанції в цій частині на відповідність їх положень КПК України та відповідні доводи прокурора, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Кримінальне провадження на підставі угод, здійснюється в порядку, передбаченому Главою 35 КПК України.
Відповідно до ч. 2, 5 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду. Розгляд щодо угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язкової участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження.
Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Аналізуючи вищевказані положення кримінального процесуального закону, апеляційний суд зазначає, що рішення про повернення обвинувального акту прокурору у разі відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості приймається у тому випадку, коли таку угоду було укладено під час досудового розслідування у якому не було проведено усіх необхідних для завершення досудового розслідування процесуальних дій та виключно з метою їх завершення та направлення до суду обвинувального акту в загальному порядку.
У даному випадку, підстав для повернення обвинувального акта прокурору, з огляду на думку самого прокурора, який зазначив про завершення досудового розслідування та думки сторони захисту, які вважали за можливе призначити судовий розгляд, у суду першої інстанції не було. Більше того, апеляційний суд зазначає, що у випадку прийняття судом першої інстанції рішення про повернення обвинувального акта прокурору, останній повторно направив би його до суду для розгляду у загальному порядку, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, тобто, у такому випадку відбувся б процес заради процесу.
Щодо процесуальної форми прийняття рішення судом першої інстанції про нездійснення розгляду угоди про визнання винуватості, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора в цій частині, що таке рішення, як і повноважень прокурора відмовитись від угоди, не передбачено чинним кримінальним процесуальним законом, однак вказана обставина жодним чином не обмежила сторін кримінального провадження у подальшій можливості реалізувати свої процесуальні права у повному обсязі та не вплинула на повноту судового розгляду.
Щодо посилань прокурора про невидачу копії вироку суду, апеляційний суд вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Як видно з резолютивної частини вироку суду, судом першої інстанції зазначено про те, що вказаний вирок підлягає негайному врученню прокурору та обвинуваченому.
В матеріалах кримінального провадження на аркуші справи 95 міститься розписка обвинуваченого ОСОБА_7 про отримання копії вироку, яка датована 05 квітня 2021 року, що свідчить про те, що копія вироку була вручена обвинуваченому негайно після його оголошення. В той же час, прокурор посилається на те, що він вимушений був звертатись до суду з заявою про видачу копії вироку суду, однак така заява в матеріалах справи відсутня, а апеляційну скаргу, в якій сформульовано позицію незгоди з судовим рішення, прокурором було подано вже 29 квітня 2021 року. Вищевказані обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про належне виконання судом вимог ч. 6 ст. 373 КПК України, однак помилково до матеріалів кримінального провадження не було долучено копію розписки про отримання вироку прокурором.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито; судове рішення ухвалено незаконним складом суду; судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381 цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; порушено правила підсудності; у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
Будь-яких істотних порушень, які б були безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, які передбачені ч. 2 ст. 412 КПК України прокурором у своїй апеляційній скарзі не наведено, а допущені судом першої інстанції порушення щодо змісту судового рішення про залишення без розгляду угоди про визнання винуватості та про продовження підготовчого судового засідання, апеляційний суд не вважає істотними та такими, що можуть бути самодостатньою підставою для скасування виправдувального вироку.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вказане положення Конституції України також закріплено у загальних засадах кримінального процесуального законодавства України (ст. 17 КПК України).
За цією засадою кримінального провадження, обов`язок доказування провини покладається саме на сторону обвинувачення, яка має довести винуватість особи поза розумним сумнівом.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні не встановлено, а доводи апеляційної скарги прокурора про неповноту судового розгляду та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають, а відтак вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим у зв`язку з чим має бути залишений без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 396 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
Оксана ПІСКУН Олена ДЖЕРЕЛЕЙКО Наталія ОНУШКО