УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 592/5888/19
провадження № 51-6089ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 березня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000225, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Зарічного районного суду м. Суми від 19 серпня 2014 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Суть питання
За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 березня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 січня 2019 року приблизно о 20 год 20 хв, перебуваючи поряд із будинком № 2/1 по вул. Бикова в м. Суми, побачивши раніше незнайому ОСОБА_6 , діючи повторно, з прямим умислом і корисливим мотивом, підійшов до неї ззаду, правою рукою затиснув їй рот та в грубій формі наказав передати йому належний їй мобільний телефон «Samsung Galaxy J5», всередині якого була карта пам`яті Micro SD на 8 Gb.Таким чином, ОСОБА_5 своїми діями спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 4тис. 262 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 28 жовтня 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальністьта невідповідність призначеного покарання засудженому тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує про те, що судами не взято до уваги, що засуджений: щиро розкаявся, активно сприяв досудовому розслідуванню злочину, повністю визнав свою вину, добровільно повернув викрадене майно, відшкодував заявлену потерпілою матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі. З моменту вчинення злочину до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягався, став на шлях виправлення, у вчиненні інших злочинів не підозрюється, має роботу, доглядав за матір`ю похилого віку, яка, згідно медичного висновку наявного в матеріалах справи потребує постійного догляду, представник потерпілої на призначенні суворого покарання не наполягав. Вказані обставини в сукупності, на думку захисника, дають підстави вважати про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 186 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до тяжких злочинів, особу винного. При цьому щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами, а до обставин які обтяжують покарання суд відніс рецидив злочинів. Також суд врахував і те, що свою вину ОСОБА_5 визнав повністю, а заподіяну шкоду відшкодовано шляхом повернення викраденого майна.
У контексті викладеного, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення мінімального покарання передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду видно, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційні скарги, в яких, наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд указав, що під час призначення обвинуваченому покарання місцевий суд, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив остаточне покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Крім того, апеляційний суд акцентував на тому, що ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності притягується не вперше, що до цього він вже 4 рази відбував покарання за вчинення злочинів, в тому числі і за вчинення злочинів проти власності, які носять умисний, аналогічний характер тому злочину до відповідальності за який він притягується знову. Вказане свідчить про відсутність в особи бажання ставати на шлях виправлення, не порушувати закон та забезпечувати себе засобами для існування в законний спосіб.
Також слід звернути увагу, що апеляційний суд зазначив про факт перебування ОСОБА_5 у розшуку, який був оголошений з метою притягнення його до відповідальності, що свідчить про існування в обвинуваченого бажання на уникнення відповідальності за вчинене та відсутність готовності нести за нього покарання.
Крім того, як слідує з копії рішення апеляційного суду, відшкодування потерпілій збитків, тобто повернення викраденого в неї майна, було здійснено не з добровільної згоди обвинуваченого, а за допомогою органів досудового розслідування, які фактично і забезпечили його повернення.
Як влучно зауважив суд апеляційної інстанції, факт того, що обвинувачений після вчинення даного кримінального правопорушення не вчинив нових кримінальних правопорушень, то вказане пояснюється застосуванням відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що фактично і сприяло у забезпеченні припинення його протиправної поведінки.
Що стосується доводів сторони захисту про працевлаштування обвинуваченого та наявності на його утриманні хворої матері, то як слідує з рішення апеляційного суду, вказані обставини свого підтвердження в матеріалах справи не знайшли.
Також апеляційний суд доречно звернув увагу сторони захисту на те, що рецидив злочинів, який визначено судом як обтяжуюча покарання обставина, колегією суддів не може бути залишена поза увагою, оскільки саме вона і вказує на схильність ОСОБА_5 до протиправних дій та відсутність в нього бажання на їх припинення.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд та вважає вищевказані доводи захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, безпідставними.
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків щодо призначеного ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційногосуду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 березня 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3