Дата документу 11.01.2022 Справа № 315/1254/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/1254/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/401/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Успенівка, Гуляйпільського району, Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
25 листопада 2010 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.187, ч.2 ст.315, ч.1 ст.152, ч.1 ст.309 КК України до 8 років позбавлення волі. Звільнився 28 березня 2018 року за відбуттям строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»

Захисник - адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, за ч.2 ст.187 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців;

- за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 04 серпня 2020 року - з дня фактичного затримання.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 4475 грн.
Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.2 ст.190 КК України виправдати, за ч.2 ст.186 КК України визнати винним та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що за епізодом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надав оцінку доказам, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Судом не з`ясовано питання, чи відповідають надані стороною обвинувачення грошові купюри грошовим знакам Національної валюти України, чи перебувають вони в обігу, яким способом виготовлені.
Також захисник посилається на відсутність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, оскільки обвинувачений пояснив, що вважав грошові кошти справжніми та не мав умислу на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою.
Тому вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення є недоведеною.
Щодо епізоду за ч.2 ст.187 КК України апелянт вважає, що суд першої інстанції невірно кваліфікував дії обвинуваченого.
Посилається на те, що, згідно з висновком експерта, потерпілому заподіяно легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для здоров`я в момент заподіяння, а тому вважає, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України.
Вважає, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, не встановлено, що саме дії ОСОБА_6 під час вчинення злочину спричинили загрозливі для життя потерпілого явища і котрі без надання медичної допомоги можуть закінчитися смертю.
На думку захисника, суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.187 КК України, спираючись лише на показання потерпілого ОСОБА_9 , при цьому не надавши оцінку всім доказам у їх сукупності.
Суд першої інстанції, посилаючись на застосування ножиців, зазначив, що жодних сумнівів у правдивості показань потерпілого у суду немає. Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження не містяться як доказ ножиці, не міститься огляд ножиців, та будь-які експертні дослідження щодо вказаного предмету.
Також апелянт посилається на невідповідність показань потерпілого, наданих в ході досудового розслідування та в ході судового розгляду. Первинна кваліфікація кримінального правопорушення була за ст.186 КК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, маючи судимість, яка не знята і не погашена в установленому законом порядку, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив корисливі кримінальні правопорушення.
Так, у період часу з 13 липня 2020 року по 14 липня 2020 року в с.Успенівка Гуляпільського району Запорізької області, ОСОБА_6 , діючи повторно, маючи єдиний злочинний умисел на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайство), з корисливих мотивів, з метою збагачення, переслідуючи мету наживи, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи при цьому раніше заготовлені сувенірні купюри, які не є платіжним засобом та імітують українську гривню номінальною вартістю 200 грн, вчинив заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) при таких обставинах.
13 липня 2020 року, приблизно в період часу з 18-00 по 19-00 годин, в с.Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області ОСОБА_6 , діючи повторно, маючи єдиний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету наживи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, прийшов до ОСОБА_9 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де розрахувався з ОСОБА_9 взятою із собою раніше заготовленою сувенірною купюрою, яка не є платіжним засобом та імітує українську гривню номінальною вартістю 200 грн, за раніше взяту у нього в борг пляшку горілки невстановленої марки, ємкістю 0, 5 літрів, вартістю 60 грн. При цьому ОСОБА_9 , будучи введеним в оману, не усвідомлюючи дійсний злочинний намір ОСОБА_6 , не розпізнав, що це не купюра встановленого зразку Національного банку України, а сувенірна купюра, що не є платіжним засобом та імітує українську гривню номінальною вартістю 200 грн, та віддав ОСОБА_6 в якості решти 140 грн, із якими останній залишив місце проживання ОСОБА_9 та отримав можливість розпорядитися вказаними коштами на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 200 грн.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 , 14 липня 2020 року, приблизно о 18-30 годин в с.Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області, діючи повторно, маючи єдиний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету наживи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знову прийшов до ОСОБА_9 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де розрахувався з ОСОБА_9 взятою із собою раніше заготовленою сувенірною купюрою, яка не є платіжним засобом та імітує українську гривню номінальною вартістю 200 грн, за придбану ним пляшку горілки невстановленої марки, ємкістю 0,5 літрів, вартістю 60 грн. При цьому ОСОБА_9 , будучи введеним в оману, не усвідомлюючи дійсний злочинний намір ОСОБА_6 , не розпізнав, що це є платіжним засобом та імітує українську гривню номінальною вартістю 200 грн, та віддав ОСОБА_6 в якості решти 140 грн, а також пляшку горілки невстановленої марки ємкістю 0,5 літрів, вартістю 60 грн., із якими останній залишив місце проживання ОСОБА_9 та отримав можливість розпорядитися вказаними коштами та пляшкою горілки на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 200 грн.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 14 липня 2020 року, приблизно о 19-30 годин, в с.Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області, діючи повторно, маючи єдиний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету наживи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знову прийшов до ОСОБА_9 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де розрахувався з ОСОБА_9 взятою із собою раніше заготовленою сувенірною купюрою, яка не є платіжним засобом та імітує українську гривню номінальною вартістю 200 грн, за придбану ним пляшку горілки невстановленої марки, ємкістю 0,5 літрів, вартістю 60 грн. При цьому ОСОБА_9 , будучи введеним в оману, не усвідомлюючи дійсний злочинний намір ОСОБА_6 , не розпізнав, що це не є платіжним засобом та імітує українську гривню номінальною вартістю 200 грн, та віддав ОСОБА_6 в якості решти 140 грн, а також пляшку горілки невстановленої марки, ємкістю 0,5 літрів, вартістю 60 грн, із якими останній залишив місце проживання ОСОБА_9 та отримав можливість розпорядитися вказаними коштами та пляшкою горілки на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 200 грн. Своїми діями ОСОБА_6 , діючи з єдиним умислом, направленим на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайство), в період часу з 13 липня 2020 року по 14 липня 2020 року, заволодів шляхом зловживання довірою (шахрайство) трьома пляшками горілки невстановленої марки, ємкістю 0,5 літрів, вартістю 60 грн кожна, на загальну суму 180 грн та грошовими коштами в сумі 420 грн, які належать ОСОБА_9 , чим заподіяв йому матеріальну шкоду на загальну суму 600 грн.
Крім того, 15 липня 2020 року, приблизно о 18-00 годині в с.Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області, ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, знаходячись з дозволу власника у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_9 , маючи умисел, направлений на напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету наживи, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, схопив ОСОБА_9 правою рукою, зігнутою в ліктьовому суглобі, в області шиї, та здійснив здавлювання шиї, тим самим напав на останнього, а також наніс чисельні удари кулаками рук по голові, чим спричинив ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 175 від 17 липня 2020 року садно на голові та садна на шиї, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, тобто застосував насильство, небезпечне для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу.
При цьому ОСОБА_6 , висловлюючи ОСОБА_9 погрози застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, яка зазнала нападу, а саме відрізати ножицями палець, вимагав у нього грошові кошти, чим подолав опір та волю останнього. Усвідомлюючи, що ОСОБА_9 не матиме змоги чинити будь-який опір, ОСОБА_6 в кімнаті будинку заволодів грошовими коштами на суму 3700 грн, які знаходились в паперовому конверті у поліетиленовому пакеті, що висів на стільці, які належали ОСОБА_9 . Після чого ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, в коридорі будинку заволодів грошовими коштами в сумі 115 грн та пляшкою горілки невстановленої марки, ємкістю 0,5 літрів вартістю 60 грн, які знаходились на дивані та належали ОСОБА_9 . Після цього покинув місце вчинення кримінального правопорушення із вказаними грошовими коштами та пляшкою горілки, отримавши можливість розпорядитися ними на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримався вказаних вимог закону, ретельно дослідив зібрані у провадженні докази, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.187 КК України.

Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав частково, вказавши, що не визнає, що застосовував до потерпілого насильство, небезпечне для життя та здоров`я, та що він погрожував останньому ножицями відрізати палець. Цивільний позов ОСОБА_9 визнає. Суду пояснив, що потерпілого ОСОБА_9 він знав, так як раніше той винаймав його робити по господарству, як то порубати дрова чи інше. Влітку 2020 року, точної дати не пам`ятає, він знаходився вдома, побачив, що на вікні лежали купюри по 200 грн. Не звернувши увагу, що вони сувенірні, вирішив піти до потерпілого ОСОБА_9 купити пляшку горілки, так як знав, що останній торгує горілкою. Прийшовши до потерпілого в с.Успенівка Гуляйпільского району, назви вулиці не пам`ятає, він попрохав останнього продати йому пляшку горілки, але той відмовив. Тоді він сказав, щоб останній взяв гроші і списав йому борг за раніше взяту пляшку горілки. ОСОБА_9 взяв грошові кошти і віддав йому решту 140 грн. З цими грошима він пішов в кіоск і купив собі пиво та цигарки.
На наступний день ввечері він знову пішов до потерпілого, щоб купити пляшку горілки. Віддав йому купюру номіналом 200 грн, а ОСОБА_9 виніс йому пляшку горілки та решту в сумі 140 грн. Взявши решту коштів та горілку, він знову пішов до кіоску, де купив собі ще пива та цигарок. Де поділася та горілка, яку купив, він не пам`ятає, але випивши пива, приблизно 3 літра, він знову вирішив піти до потерпілого та взяти спиртного. ОСОБА_9 , взявши в нього купюру номіналом 200 грн, виніс йому пляшку горілки та решту коштів в сумі 140 грн, якими він розрахувався в кіоску, купивши знову собі пива та цигарок.
15 липня 2020 року ввечері, точну годину він не пам`ятає, взявши вдома купюру номіналом 200 грн, він знову пішов до ОСОБА_9 купити горілки. Прийшовши за місцем проживання останнього, він попрохав продати йому пляшку горілки, але потерпілий відмовив йому, вказавши, що він приносив йому фальшиві гроші і почав на нього кричати. Він в свою чергу почав погрожувати ОСОБА_9 , вказавши, що якщо він йому не дасть пляшку горілки, він подзвонить до органів поліції і розповість, що останній незаконно торгує горілкою. Вони почали сперечатися, при цьому потерпілий вже зайшов до будинку, а він йшов за ним. Потім потерпілий повернувся до нього і рукою замахнувся на нього, на що він автоматично, в цілях оборони, схопив останнього за шию і відштовхнув від себе. Потім продовжував йому погрожувати, що він звернеться до органів поліції, і ОСОБА_9 виніс йому горілку. Але, будучи роздратованим, що останній не хотів давати йому спиртне, сказав, щоб він віддав йому грошові кошти, які знаходилися у останнього в кармані сорочки. Потерпілий витягнув грошові кошти і поклав на диван. Забравши гроші і горілку, він пішов в кіоск. Трохи пізніше до кіоску під`їхав племінник потерпілого ОСОБА_10 , який наказав йому сісти у автомобіль і вони поїхали до ОСОБА_9 . Там, зайшовши до будинку, племінник почав запитувати у потерпілого, чи не він (обвинувачений) приходив до ОСОБА_9 , і отримавши від останнього підтверджуючу відповідь, накинувся на нього з кулаками, в результаті чого вони впали на диван і останній наніс йому декілька ударів. Він вибіг з веранди будинку і пішов додому. Потім, після звернення потерпілого до поліції, його забрали до райвідділу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на часткове визнання своєї вини ОСОБА_6 , вина останнього у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190 та ч.2 ст.187 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що знає обвинуваченого ОСОБА_11 , так як останній раніше у нього разом з іншим чоловіком пиляли дрова, за які він розплатився пляшкою горілки, і ще одну пляшку ОСОБА_12 випросив в борг. 13 липня 2020 року обвинувачений прийшов до нього додому і попрохав продати йому пляшку горілки, він відмовив, але обвинувачений дав йому 200 грн і попрохав погасити борг за пляшку горілки, яку він брав раніше. Він взяв купюру, не підозрюючи, що то не справжні гроші, а сувенірні, віддав йому решту коштів - 140 грн. Потім 14 липня 2020 року, протягом дня, обвинувачений приходив до нього додому і прохав продати йому пляшку горілки і знову давав купюру номіналом 200 грн. Він давав йому решту коштів - 140 грн і пляшку.
15 липня 2020 року, у вечірній час, до нього додому знову прийшов обвинувачений і попрохав продати йому пляшку горілки і знову дав купюру номіналом 200 грн. Він відмовив йому, оскільки напередодні встановив, що грошові кошти, які останній давав, були не справжні. Обвинувачений почав йому погрожувати, почав вимагати 50000 грн за те, що не видасть його працівникам поліції, що він торгує на дому горілкою. Він відповів йому, що у нього немає таких грошей, на що ОСОБА_13 сказав, щоб витягував з карману все, що в нього є. Так, із карману сорочки він дістав 115 грн, які ОСОБА_14 наказав покласти на диван, який знаходився у веранді. Потім наказав, щоб приніс пляшку горілки, після чого він пішов до будинку по горілку, повернувшись, також положив її на диван. Потім ОСОБА_14 схопив його за руку і почав заштовхувати у будинок - спочатку до кухні, потім до прихожої кімнати. В прихожій він присів на крісло і помітив, що на стільці висить поліетиленовий пакет, де знаходилося портмоне, в якому були конверти, де в одному були гроші в сумі 100 грн, а в другому пенсія в розмірі 3700 грн, яку він отримав 10 липня 2020 року. Едуард помітив, що він хотів приховати сумку, вихопив пакет і почав витрушувати його. Чи брав він щось з пакету в той момент, він точно не може сказати, так як був в шоковому стані, але пенсія з портмоне пропала. Потім ОСОБА_13 почав його тягнути за рукав і говорив, що буде його «кінчати», схопив за шию і почав бити кулаками в різні частини тіла. Він падав але вставав, свідомість не втрачав. Потім ОСОБА_15 пішов до прихожої, взяв металеві ножиці і почав ними погрожувати, сказав, що відріже йому палець. Він дуже злякався і почав проситися у нього, щоб не відрізав палець. Після цього обвинувачений забрав 115 грн, пляшку горілки і вийшов з будинку. Він зателефонував своєму племіннику ОСОБА_10 та повідомив йому про вказану подію. Через деякий час племінник разом з ОСОБА_16 приїхали до нього додому і між ними виник конфлікт, вони почали битися. Після бійки обвинувачений втік з двору, а племінник зателефонував до поліції.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду пояснив, що потерпілий ОСОБА_9 є його дядьком - рідним братом його покійного батька. 15 липня 2020 року потерпілий ОСОБА_9 подзвонив йому по телефону і повідомив, що його побив ОСОБА_14 та вимагав у нього гроші. Він сів у автомобіль і поїхав до дядька, коли проїжджав мимо кіоску, побачив ОСОБА_17 , який був в нетверезому стані і сказав, щоб він сів в автомобіль та вони поїхали до ОСОБА_9 . Приїхавши до потерпілого, він побачив, що останній був побитий, губи в нього були всі в крові. Він почав запитувати у обвинуваченого, за що він побив дядька, на що ОСОБА_14 відповів, що він його не чіпав. Після цього обвинувачений почав кидатися на нього. Схопивши один одного, вони впали на диван, а потім ОСОБА_14 вибіг з веранди будинку. Пізніше ОСОБА_9 йому розповів, що ОСОБА_14 декілька разів приходив до нього за горілкою, розплатився фальшивими грошима, а останній раз, коли він відмовив йому в продажі горілки, той почав погрожувати йому, побив, забрав гроші та горілку.
Також судом першої інстанції дослідженні письмові докази, а саме:
- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_9 від 16 липня 2020 року (а.с.136 т.1);
- заяву ОСОБА_9 про надання згоди працівникам поліції провести огляд будинку та території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.137 т.1);
- протокол огляду місця події від 16 липня 2020 року з фото таблицею, який був записаний на ДВР диск, будинку та домоволодіння потерпілого ОСОБА_9 , в ході якого зафіксовано обстановку після вчинення кримінального правопорушення, а також вилучено речі (а.с.138 155 т.1);
- постанову слідчого СВ Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 16 липня 2020 року про визнання речовими доказами: змив з поверхні ручки врізного замку міжкімнатних дверей, полімерного пакету із нашаруванням РБК, ножиці (а.с.156 т.1);
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 липня 2020 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав обвинуваченого ОСОБА_6 (а.с.162-163 т.1);
- заяву потерпілого ОСОБА_9 про надання згоди працівникам поліції провести огляд та вилучення паперових купюр, візуально схожих на грошові кошти номіналом 200 грн. з написом сувенір (а.с.163 т.1);
- протокол огляду предмету від 16 липня 2020 року, а саме грошових купюр, які в добровільному порядку видав ОСОБА_15 , пояснивши, що ці грошові кошти він викрав у потерпілого ОСОБА_9 (а.с.165 т.1);
- постанову слідчого СВ Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 16 липня 2020 року про визнання речовими доказами грошових купюр в кількості 3-х штук, на кожній з яких мається напис «сувенір» з ілюстрованою фото таблицею (а.с.166-168 т.1);
- заяву ОСОБА_18 яка надала згоду працівникам поліції оглянути та вилучити пляшку ємкістю 0,5, на якій зображено напис «зубрівка», яку ОСОБА_15 придбав у потерпілого ОСОБА_9 , та протокол її огляду (а.с. 176 -177 т.1);
- висновок судово-медичного експерта №175 від 17 липня 2020 року Пологівського міжрайонного відділення КУ Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради, відповідно до якого, у ОСОБА_9 виявлені садно на голові, садна на шиї, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею і могли виникнути при обставинах та часі, вказаних освідуємим. В ділянку голови спричинено не менше однієї травматичної дії, в ділянку шиї не менше 1 травматичної дії. Можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 при тих обставинах та умовах, на які він вказує під час проведення з ним слідчого експерименту, не виключається (а.с.190-191 т.1);
- протокол обшуку від 10 серпня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 , де мешкав обвинувачений ОСОБА_15 , в ході якого були вилучені сувенірні купюри номіналом 200 грн в кількості 33 штуки, одна купюра 50 рублів Росії (а.с. 58-60 т.2);
- протокол слідчого експерименту від 16 липня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , в ході якого потерпілий показував та розповідав про обставини вчинення щодо нього злочину обвинуваченим ОСОБА_6 з диском «DVD-R», на якому міститься відео запис слідчого експерименту (а.с.241 245 т.1);
- протокол слідчого експерименту від 31 липня 2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_6 , з «DVD-R» диском, на якому зафіксовані обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення щодо ОСОБА_9 (а.с.9-17 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те,

що вищевказані докази є належними, допустимими і достатніми та у своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.187 КК України, при викладених у вироку суду обставинах, а доводи сторони захисту про протилежне суперечать матеріалам провадження.

Твердження сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження є безпідставними, оскільки висновки суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, у вироку суд зазначив, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, висновки суду суперечностей не мають.

Доводи сторони захисту про те, що у ОСОБА_6 був відсутній умисел на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9 шляхом зловживання довірою, оскільки обвинувачений вважав, що грошові кошти є справжніми, є непереконливими з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.190 КК України, шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Зловживання довірою полягає у недобросовісному використанні довіри з боку потерпілого: для заволодіння чужим майном чи правом на нього винний використовує особливі довірливі стосунки, які склалися між ним та власником чи володільцем майна. Такі стосунки можуть виникати внаслідок особистого знайомства, родинних або дружніх зв`язків, рекомендацій інших осіб, зовнішньої обстановки, цивільно-правових або трудових відносин, соціального статусу винного чи інших осіб тощо.

Так, згідно з матеріалами провадження та вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 двічі розрахувався за придбаний товар несправжніми (сувенірними) купюрами з раніше знайомим йому потерпілим, який є особою похилого віку.
Такі ж сувенірні купюри номіналом 200 грн в кількості 33 штук виявлені у обвинуваченого за місцем його проживання під час обшуку. При цьому на самих купюрах зазначено, що вони є сувеніром та не є платіжним засобом.
Враховуючи викладене, а також матеріальний стан обвинуваченого ОСОБА_6 та матеріальний стан осіб, у яких він на той час проживав, суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до показань обвинуваченого про те, що він вважав ці купюри справжніми.
Перевіряючи доводи сторони захисту про те, що суд не з`ясував шляхом призначення відповідної експертизи питання, чи відповідають надані стороною обвинувачення грошові купюри грошовим знакам Національної валюти України, та чи перебувають вони в обігу, колегія суддів звертає увагу на таке.

Частиною 2 статті 242 КПК України передбачено випадки, коли слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема щодо визначення розміру матеріальних збитків, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням (п.6 ч.2 ст.242 КПК України у редакції Закону №1261-VII).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 року (справа № 420/1667/18, провадження № 51-10433кмо18), обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч.1 ст.242 КПК України у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч.2 цієї норми.

Як вже зазначено вище, при дослідженні протоколу огляду предмету від 16 липня 2020 року та ілюстрованої таблиці до цього протоколу судом першої інстанції встановлено, що на купюрах номіналом 200 грн, якими обвинувачений розраховувався з потерпілим за горілку, великим шрифтом зазначено «сувенір», «сувенірний банк», «двісті сувенірів» тощо.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що для вирішення питання, чи є вищевказані купюри справжніми, спеціальні знання не потрібні.

Отже, твердження захисника обвинуваченого про наявність підстав для закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.190 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими.

Також суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами сторони захисту щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.187 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, захисник вказує на те, що згідно з висновком експерта, потерпілому заподіяно легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для здоров`я в момент заподіяння, тому дії обвинуваченого, на його думку, слід кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України.

Перевіряючи вказані доводи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

За загальним визначенням розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій відноситься до формального (усіченого) складу злочину, вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт - право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, - життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу.

Як випливає зі змісту ч.2 ст.187 КК України, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони вказаного складу злочину є заподіяння особі, яка зазнала нападу, насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, або погроза застосування такого насильства.

Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.

Разом з цим, до насильства, що є ознакою об`єктивної сторони вказаного складу злочину, відноситься також насильство, яке реально не спричинило шкоду життю, але було небезпечним для життя в момент заподіяння, тобто в момент застосування створювало реальну погрозу для життя потерпілого.

ОСОБА_6 інкримінується погроза під час нападу потерпілому застосуванням насильства, небезпечного для його життя та здоров`я.

Обвинувачений наполягає на тому, що не погрожував потерпілому тим, що відріже йому ножицями пальці.

Вказані доводи сторони захисту перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваному вироку з наведенням відповідного обґрунтування, з яким погоджується і колегія суддів.

Так, згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_9 обвинувачений з метою заволодіння його грошовими коштами почав його тягнути за рукав, і говорив, що буде його «кінчати», схопив за шию і почав бити кулаками в різні частини тіла. Потім ОСОБА_15 пішов до прихожої, взяв металеві ножиці і почав ними погрожувати, сказав, що відріже йому палець. Він дуже злякався і почав проситися у нього, щоб не відрізав палець. Після цього обвинувачений забрав 115 грн, пляшку горілки і вийшов з будинку.

Отже, потерпілий сприймав погрози обвинуваченого як реальні, тобто такі, що можуть бути реалізовані.

Сумніватися в правдивості показань потерпілого підстав немає, оскільки ці показання є послідовними і узгоджуються між собою та з іншими доказами, на які послався суд у вироку, а також з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні.

Така правова позиція узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, що знайшла своє відображення в т.ч. в постановах від 24 травня 2021 року у справі №706/882/19; від 01 червня 2021 року у справі за №331/706/19; від 28 вересня 2021 року у справі №629/7158/18.

Твердження захисника про те, що суд, кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.2 ст.187 КК України, спирався лише на показання потерпілого ОСОБА_9 , не надавши оцінку всім доказам у їх сукупності, є необґрунтованими та спростовуються змістом самого вироку.

Так, згідно з вироком суд першої інстанції дослідив та проаналізував надані стороною обвинувачення докази, зокрема: протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_9 від 16 липня 2020 року; протокол огляду місця події від 16 липня 2020 року (з фототаблицею та відеозаписом, долученими до протоколу) - будинку та домоволодіння потерпілого ОСОБА_9 , в ході якого зафіксовано обстановку після вчинення кримінального правопорушення, а також вилучено речі; постанову слідчого СВ Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 16 липня 2020 року про визнання речовими доказами: змив з поверхні ручки врізного замку міжкімнатних дверей, полімерного пакету із нашаруванням РБК, ножиці; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 липня 2020 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав обвинуваченого ОСОБА_6 як особу, що вчинила стосовно нього кримінальне правопорушення; висновок судово-медичного експерта № 175 від 17 липня 2020 року Пологівського міжрайонного відділення КУ Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради, згідно з яким у ОСОБА_9 виявлені садно на голові, садна на шиї, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих твердих предметів, з обмеженою травмуючою поверхнею і могли виникнути при обставинах та часі, вказаних освідуємим. В ділянку голови спричинено не менше однієї травматичної дії, в ділянку шиї не менше 1 травматичної дії. Можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 при тих обставинах та умовах, на які він вказує під час проведення з ним слідчого експерименту не виключається; протокол слідчого експерименту від 16 липня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , в ході якого потерпілий показував та розповідав про обставини вчинення щодо нього злочину обвинуваченим ОСОБА_6 з диском «DVD-R», на якому міститься відео запис слідчого експерименту; протокол слідчого експерименту від 31 липня 2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_6 , з «DVD-R» диском, в ході якого ОСОБА_6 на місці події розповів про її обставини.
Також судом враховано те, що ОСОБА_6 раніше судимий за розбій.
Отже, висновок суду про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, ґрунтується на досліджених доказах, які є належними та допустимими, узгоджуються між собою та не містять суперечностей.

Твердження апелянта про те, що в матеріалах справи не міститься в якості доказу ножиців, не проведено їх огляд та експертизу, є необґрунтованими.

Так, відповідно до постанови слідчого СВ Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 16 липня 2020 року, в якості речового доказу серед іншого, визнано ножиці, які вилучені в ході проведення огляду місця події від 16 липня 2020 року.
Те, що під час досудового розслідування первинна кваліфікація кримінального правопорушення була за ст.186 КК України (на що звертає увагу сторона захисту), жодним чином правильності висновків суду не спростовує.
Так, згідно з п.1 ч.2 ст.40 КПК України слідчий уповноважений починати досудове розслідування за наявності передбачених цим Кодексом підстав, якими за змістом ч.1 ст.214 КПК України, можуть бути заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про його вчинення.

Відповідно до п.п.1, 4, 5 ч.5 ст.214 КПК України, до ЄРДР вносяться відомості про дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як убачається із наведених положень процесуального закону, однією із складових відомостей, які слідчий (прокурор) вносить до ЄРДР, є попередня кваліфікація. Тобто, зважаючи на той факт, що відомості (короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, та його попередня кваліфікація) вносять до здійснення досудового розслідування, лише згодом стане зрозуміло, чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР, відповідною вчиненому діянню, або внесено припущення, яке не було підтверджено, і діяння має іншу кваліфікацію.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №742/1829/19.

Згідно з протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 16 липня 2020 року, прийнято усну заяву від ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що 15 липня 2020 року близько 17:30 год. за адресою АДРЕСА_2 , чоловік на ім`я ОСОБА_13 побив заявника та викрав у нього гроші.

На підставі вказаної заяви 16 липня 2020 року слідчим було внесено відомості до ЄРДР.

З матеріалів провадження убачається, що дійсно спочатку правопорушення кваліфікувалось за ч.2 ст.186 КК України.

В подальшому постановою слідчого СВ Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_19 від 31 липня 2020 року злочинні дії ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000227 від 16 липня 2020 року кваліфіковано за ч.2 ст.187 КК України.

Незалежно від попередньої правової кваліфікації, досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні з самого початку здійснювалося за подіями, повідомленими потерпілим ОСОБА_9 щодо заволодіння грошовими коштами із застосуванням насильства.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи та перевірив їх доказами. Висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, фактичним обставинам провадження відповідають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного, який за місцем проживання характеризується незадовільно, на обліку у психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, не працює, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб не має. також судом враховано відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставин, що його обтяжують вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину щодо особи похилого віку та рецидив злочину. Також судом враховано, що обвинувачений після звільнення з місць позбавлення волі, де відбував покарання за аналогічний злочин, не працював, не навчався, свідчить про не бажання ОСОБА_6 встати на шлях виправлення.

З врахуванням всіх обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення останньому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статей обвинувачення, але на строк, наближений до мінімального строк, а призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Підстав для пом`якшення призначеного покарання, в т.ч. і для застосування положень ст.75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Обставини, на які посилається сторона захисту, фактично були враховані судом при призначенні покарання.

Суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України і призначене обвинуваченому покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

З огляду на фактичні обставини провадження і відомості про особу обвинуваченого, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання неможна вважати надто суворим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачає, оскільки доводи, викладені в цій скарзі, правильності висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2021 року, щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.190, за ч.2 ст.187 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4