Справа № 761/9924/21
Провадження № 1-кс/761/6431/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2021 року м. Київ Слідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , його представника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання у кримінальному провадженні № 120 201 000 000 008 22 від 08.09.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 146 КК України про накладення арешту,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся слідчий СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 з погодженим прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 клопотанням про накладення у кримінальному провадженні № 120 201 000 000 008 22 від 08.09.2020 за ч. 3 ст. 146 КК України арешту на вилучені 11.03.2021 під час обшуку земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0050, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 виявлено та вилучено майно, зокрема: мобільний телефон «Nokia», мобільний телефон «HOMI», мобільний телефон «Blackview», мобільний телефон «Samsung», мобільний телефон «Lenovo», грошові кошти, ноутбук марки «Lenovo», скреч картки, банківські картки, медична книжка на імя ОСОБА_7 , копія паспорту ОСОБА_8 , медичнка книжка ОСОБА_9 , доручення на авто, зошит з чорновими записами.

На обґрунтування клопотання зазначено, що СУ ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, яким встановлено, що група осіб, діючи на території м. Києва та Київської області, незаконно утримують людей у створеному такою групою осіб реабілітаційному центрі «Обітель милосердя», куди поміщують людей шляхом обману під приводом надання допомоги соціально не захищенним громадянам.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_4 , діючи спільно із своєю дружиною ОСОБА_10 , з метою особистого збагачення організували на території м. Києва мережу псевдо реабілітаційних центрів «Благодійна організація благодійний фонд православна обитель милосердя» для примусового утримання та експлуатації людей, які перебувають у скрутному матеріальному становищі.

У зв`язку з цим, органом досудового розслідування 11.03.2021 проведений обшук земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0050, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_4 , під час якого виявлені та вилучені мобільний телефон «Nokia», мобільний телефон «HOMI», мобільний телефон «Blackview», мобільний телефон «Samsung», мобільний телефон «Lenovo», грошові кошти, ноутбук марки «Lenovo», скреч картки, банківські картки, медична книжка на імя ОСОБА_7 , копія паспорту ОСОБА_8 , медичнка книжка ОСОБА_9 , доручення на авто, зошит з чорновими записами, які рішенням слідчого визнані речовими доказами. З метою забезпечення збереження цих речових доказів, слідчий просив накласти на них арешт.

У судовому засіданні слідчий покладався на розсуд суду.

Власник майна та його представник просили у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовити, оскільки наполягали, що ОСОБА_4 відношення до кримінального правопорушення, за фактом якого здійснюється досудове розслідування не має, тому вилучені речі за місцем фактичного мешкання останнього не можуть бути доказами у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, заслухавши доводи слідчого, заперечення власника майна та його представника, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).
Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.
Крім того, наведена засада закріплена у ст. 16 КПК та визначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам.
Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.
Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження та зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.
Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.
Так, статтею 131 КПК передбачено, що арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали з певною мірою свідчать про вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 146 КК України.

Однак, надаючи оцінку тому, чи відповідає потребам слідства значний ступінь втручання органу розслідування у права та законні інтереси інших осіб, слідчий суддя відмічає, що ініційоване накладення арешту на вилучені у ОСОБА_4 речі та документи не може відповідати засадам розумності та співрозмірності з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, зокрема, з метою збереження речових доказів.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом.

З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та свідчить про обставини вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Водночас, вирішуючи питання про можливість використання вилученого 11.03.2021 під час обшуку земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0050, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , майна, як доказу у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що вилучені речі та документи не можуть свідчити про факт вчинення вказаного вище кримінального правопорушення та містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження
Таким чином, вилучене майно не може бути використане як доказ у кримінальному провадженні, і тому потреби досудового розслідування не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З наведеного витікає, що стороною обвинувачення не доведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:
У задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні № 120 201 000 000 008 22 від 08.09.2020арешту на майно, вилучене 11.03.2021 під час обшуку земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , відмовити.
На ухвалу упродовж п`яти днів з дня її проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1