Дата документу 22.11.2021 Справа № 311/2149/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 311/2149/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/674/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула 22 листопада 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нововознесенівське Висопільського району Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини :

3 серпня 2019 року, приблизно о 14 годині 30 хвилин, знаходячись в с.Зелений Гай Василівського району Запорізької області, водій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «КІА CERATO», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь, з боку м. Мелітополь Запорізької області в напрямку м. Запоріжжя, зі швидкістю руху керованого ним транспортного засобу близько 80 км/год, перевозячи на передньому пасажирському сидінні автомобіля пасажира ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та на задньому пасажирському сидінні пасажира ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В цей же час, в попутному з ним напрямку, попереду, рухались автомобілі, які почали знижувати швидкість свого руху в населеному пункті.
Так, на 348 км + 230 метрів вказаної автодороги водій ОСОБА_8 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не вживши заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, змінив напрямок свого руху вправо, виїхав за межі проїзної частини, де з`їхав у кювет та допустив перекидання керованого ним транспортного засобу.
В результаті даної дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої стегнової кістки, перелому лівої променевої кістки, перелому лівої ліктьової кістки, перелому першої та другої п`ясних кісток лівої кістки, які кваліфікуються, як середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Крім цього, в результаті даної дорожньо-транспортної події потерпіла ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді:
- вогнища забою в півкулях головного мозку та мозочка, ознак переносного крововиливу під твердою мозковою оболонкою в тім`яно-потиличній ділянці зліва, субарахноїдального церебрального та церебелярного крововиливів; крововиливу у м`які покриви голови в лобній ділянці зліва, в тім`яно-потиличній ділянці зліва, в тім`яній ділянці справа; загоєних забійних ран в тім`яно-потиличній ділянці зліва, на лівій брові;
- закритих переломів кісток тазу з ознаками консолідації: верхньої та нижньої гілок лівої лобкової кістки, нижньої гілки правої лобкової кістки; розриву лівого попереково-крижового зчленування з ознаками зрощення: зрощення локальних переломів 4-10 ребер зліва, які розташовані по умовно низхідному вектору, що розташований від лопаткової до задньої пахвової лінії; саден з ознаками загоєння у крижовій ділянці;
- синця на передній поверхні середньої третини правої гомілки, садна на передньо-внутрішній поверхні нижньої третини правої гомілки, садна на зовнішній поверхні правого гоміжовостопного суглобу, садна на зовнішній поверхні нижньої третини правої гомілки, садна на передньо-зовнішній поверхні середньої третини лівої гомілки, садна на зовнішній поверхні лівого гомілковостопного суглобу, садна на внутрішній поверхні лівої стопи.
Вказані тілесні ушкодження у своїй сукупності супроводжувалися проявами шоку з подальшим розвитком поліорганної недостатності, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 о 21 годині 40 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_4 померла у КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя».
Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п.10.1.,12.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:
- 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Таким чином допущені водієм ОСОБА_8 порушення вимог п.п.10.1.1,12.3 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 та спричинення смерті потерпілої ОСОБА_11 .

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2021 року:

ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.ст.75,76 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбуття призначеного покарання протягом випробувального строку три роки, зобов`язав засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на проведення експертиз на загальну суду 5806 (п`ять тисяч вісімсот шість) гривень 00 копійок.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення ОСОБА_8 покарання, вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягало у застосуванні судом закону, який не підлягав застосуванню.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, виняткову грубість допущених ОСОБА_8 порушень правил дорожнього руху України та невідворотність суспільно-небезпечних наслідків, які внаслідок цього настали, що вказує на підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину та обвинуваченого ОСОБА_8 .

Крім того, вказує, що коли справа стосується отримання тілесних ушкоджень кількома особами та загибелі одного з потерпілих, то думка потерпілих щодо покарання не є визначальною, а тому посилання суду на думку потерпілих, які не наполягають на суворому покаранні для ОСОБА_12 , не є для суду вирішальною та не забезпечують безумовної можливості суду призначити мінімальний розмір покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, та не застосовувати додаткове покарання.

Також, вважає посилання суду, як на одну з підстав незастосування додаткового покарання, на наявність у ОСОБА_8 постійного місця роботи та необхідність виконання доручень керівництва із застосуванням службового транспорту, безпідставним, оскільки відповідно до досліджених матеріалів кримінального провадження посада ОСОБА_8 як заступника директора з технічних питань не передбачає прямий його обов`язок постійно керувати транспортними засобами. Крім цього, в КНП «Міська лікарня № 7» Запорізької міської ради створено посади водіїв.

Вказує, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що полягало у застосуванні до ОСОБА_8 ст.75 КК України, оскільки такий розмір покарання та порядок його відбування умовно не сприятиме цілям кримінального провадження та є не справедливим через м`якість.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Захисник у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги прокурора, пославшись на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Обвинувачений у судовому засіданні просив вирок суду залишити без змін, вказавши про визнання своєї провини.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч.1ст.404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора.

Відповідаючи на доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання та звільнення від його відбування з випробуванням призначено ОСОБА_8 із порушенням визначених законом загальних засад і є занадто м`яким.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст.ст.50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, втім обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочинів, місцевий суд переконався, що належні висновки для себе обвинувачений зробив.

Визнання провини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину судом першої інстанції віднесено до обставин, які пом`якшують покарання і ці обставини не оспорюються прокурором.

При цьому, судова колегія зауважує на відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Звертаючись до позиції потерпілих, слід відзначити, що останні не наполягали на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання, просили суд не позбавляти його волі та не застосовувати додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. На момент винесення вироку потерпілі не мали до обвинуваченого ОСОБА_8 матеріальних та моральних претензій, цивільні позови заявлені не були. Обвинуваченим добровільно було відшкодовано потерпілому ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень та повністю оплачено його лікування, потерпілій ОСОБА_13 , матір`ю якої є ОСОБА_11 , також в добровільному порядку було відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень.

Одночасно, обґрунтовуючи призначене покарання, суд першої інстанції цілком вірно послався і наінші відомості про особу обвинувачено, а саме те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, проте вчинив тяжкий злочин з неумисною формою вини, має постійне місце реєстрації та фактичного проживання, офіційно працевлаштований, займається суспільно-корисною працею, має регулярний дохід та постійне джерело прибутку, за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2009 року народження, що свідчить про міцність його соціальних зв`язків, на спецобліках не перебуває.

Також суд першої інстанції належним чином обґрунтував не призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, з чим погоджується і апеляційна інстанція.

Так, під час вчинення даного кримінального правопорушення ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння не перебував, даних щодо вчинення останнім будь-яких адміністративних правопорушень, пов`язаних з порушенням Правил дорожнього руху, стороною обвинувачення не було надано та під час судового розгляду не доведено. Між тим, в матеріалах кримінального провадження наявні документи, які свідчать про використання ОСОБА_8 службового транспорту для вирішення виробничих завдань (а.п.104-118).

Крім того, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачена альтернатива застосування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Тобто, кримінальний кодекс не покладає на суд першої інстанції обов`язковості призначати додаткове покарання, це є правом суду.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті, а саме ч.2 ст.286 КК України, без застосування додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами, та про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з встановленням випробувального терміну тривалістю в три роки.

Колегія суддів з законністю та справедливістю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на їх обґрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не дістали оцінки у вироку. Фактично у цій частині апеляційна скарга полягає у міркуваннях загального характеру щодо невідповідності призначеного покарання принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, неспівмірності його вчиненим злочинам, а також у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка, з правильністю якої колегія суддів погоджується.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів знаходить їх необґрунтованими.

Так, згідно ст.75 КК України, в редакції на час ухвалення вироку, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, і правильно призначив йому покарання без його реального відбуття, обравши достатній розмір такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність, яке слід вважати законним та обґрунтованим.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що відомості про особу ОСОБА_8 , наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що його обтяжують, ставлення обвинуваченого до скоєного - щире каяття останнього, визнання провини, думка потерпілих та добровільне відшкодування потерпілим матеріальної і моральної шкоди, виключно позитивні відомості щодо особи обвинуваченого дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі, зі звільненням від його відбування з випробуванням.

На думку колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих доводів з приводу того, чому він вважає виправлення ОСОБА_8 неможливим без ізоляції його від суспільства, як не навів він їх і у межах апеляційного розгляду, а отже правильність висновків суду першої інстанції у цій частині не є спростованими.

Сукупність наведених обставин свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 і без ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою, що є додатковим дієвим важелем для стримання протиправної поведінки з боку обвинуваченого.

Призначене покарання з застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України відповідатиме принципам справедливості та індивідуалізації покарання, буде достатнім для перевиховання обвинуваченого і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає що прокурор не навів виключних та переконливих даних, які б засвідчували невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також недоцільність звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробування, що обумовлює відхилення апеляційних доводів та вимог.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2021 року відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4