Справа № 739/1343/21
Провадження № 1-в/739/49/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

з участю прокурора - ОСОБА_3 ,

представника Новгород-Сіверської УВП № 31 ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції залі суду в м. Новгород-Сіверський клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року у відповідність до чинного законодавства,-

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2021 року до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 , про приведення вироку Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року у відповідність до чинного законодавства. В обґрунтування клопотання зазначив, що вироком Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року у справі № 1-1/12 (кримінальна справа № 62-2222), його, громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого, засуджено до довічного позбавлення волі за нібито скоєння ряду злочинів у складі банди. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2013 року вирок у частині призначеного покарання залишено без змін і він набрав законної сили. За вироком суду строк відбування покарання рахується з часу затримання - 26 червня 2002 року. Останній за часом скоєння інкримінований ОСОБА_6 злочин, слідством датований 22 травня 2001 року.

Усі інкриміновані йому злочини підпадають під дію Кримінального кодексу України 1960 р. згідно якого: - злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв на час вчинення цього діяння (ч. 1 статті 6). З 23 квітня 2013 року по теперішній час до нього застосовується покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного судом з істотним порушенням норм матеріального права (ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 3 КК 1960 року «Ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як за вироком суду й відповідно до закону», ст. 5 КК України 2001 року, та загальновизнаних принципів і норм міжнародного права, зокрема, ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, ратифікованою радою України, яка є частиною національного законодавства України і передбачає «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення»).

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 клопотання підтримав повністю та просив його задовольнити виходячи з підстав наявних в поданому ним клопотанні.

Захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого та додав що Апеляційним судом міста Києва при ухваленні вироку не були враховані приписи кримінального кодексу діючого на час останнього вчинення злочину, а Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ не дав правову оцінку з даного питання під час перегляду вироку Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2012 року.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання засудженого, оскільки останнє не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Зазначив, що всі обставини були з`ясовані при розгляді справи усіма інстанціями, на підставі яких було ухвалено остаточне рішення.

Представник Новгород-Сіверської УВП № 31 ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та кримінальної справи №1-1/12 в обсязі, що був узгоджений учасниками, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, українця, громадянина України, з середньо спеціальною освітою засуджено 25 січня 2012 року вироком Апеляційного суду міста Києва за ст. 69, пунктами «г», «е», «ж», «з», «і» статті. 93, частиною 2 статті 140, частиною 2 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року), частиною 4 статті 189, статтею 257, частиною 1 статті 263, статтею 353 КК України (в редакції 2001 року) з урахуванням статті 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

23 квітня 2013 року вказаний вирок ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року у строк покарання за вироком Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 26 червня 2002 року по 23 квітня 2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до частини 5 статті 72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII).

На час подачі клопотання до суду строк відбутого покарання засудженим ОСОБА_6 перевищує 28 років.

У клопотанні засуджений ОСОБА_6 просить суд звільнити від призначеного покарання за ст. 69 КК України 1960 року, караність якої була усунута законодавцем, на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально -процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності від 15 квітня 2008 року.

Суд вважає, що ОСОБА_6 клопотавши суд звільнити його від призначеного покарання за ст.69 КК України фактично оскаржує вирок суду від 25.01.2012 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2013 року. З даного приводу суд зауважує наступне. П.93 Рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року зазначає, що: «Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції, передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду. Відповідно до цього принципу жодна з сторін не може клопотати про перегляд остаточного і обов`язкового рішення переважно для того, щоб заслухати справу знову та домогтися нового рішення у справі».

Зловживання учасниками процесу принципом остаточності судового рішення, що є складовою частиною верховенства права, є недопустимим. Судове рішення слід визначати за істину, що означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте.

Даний принцип визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у п.1 ст.44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип остаточності рішення є складовою частиною верховенства права.

Також при вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_6 суд враховує наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/20011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Європейський суд із прав людини вважає: «Із принципу правовладдя [the rule of Law], складовим елементом якого є стаття 7 [Конвенції], випливає, що під час судового розгляду до будь-якого караного діяння буде застосовано покарання, яке законодавець вважає домірним» ([рішення в справі Scoppola v. Inaly (№2) від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), §108].

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2021 року № 3-349/2018 вказав, що виокремлення Кримінальним кодексом України довічного позбавлення волі як виняткового й найсуворішого виду покарання узгоджується з принципами домірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, справедливості в кримінальному праві. Однак з метою реалізації зазначених принципів у кримінальному праві і в рамках функціонування інститутів умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та/або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким має бути виокремлено порядок дострокового звільнення засуджених від відбування покарання на довічне позбавлення волі, який врахував би юридичну природу цього виду покарання та не допускав його зрівнювання з іншими видами кримінального покарання.

У порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Положеннями статті 51 ККУкраїни передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 ККУкраїни на цей час вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст.64 КК України, немає строкового виміру, також не встановлена процедура щодо подання такої заяви до суду (ким подається засудженим чи установою покараннь; які додаткові документи подаються разом із заявою висновки комісії щодо можливості заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або звільнення засудженого до довічного позбавлення волі умовно-достроково від відбуття призначеного покарання, характеристика на засудженого, тощо). В одному з рішень Європейський суд із прав людини зазначив таке: неодмінний перегляд має враховувати прогрес, якого в`язень досяг відносно реабілітації, оцінюючи те, чи був прогрес настільки істотним, що триваюче тримання під вартою вже не можна виправдувати легітимними підставами ( рішення в справі Vinter and Others v. the United Kingdom, §§ 113-116). Тому перегляд, що його обмежено лише підставами гуманності, є неповним (… так само §127). Тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким без законодавчого врегулювання цього питання на цей час, є неможливим.

Зі змісту частини сьомої статті 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК України.
Інші підстави для звільнення засудженого відсутні.

За змістом рішення ЄСПЛ від 09.07.2013 у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у цій справі постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

У рішенні «Петухов проти України від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми у разі набуття вказаним рішенням Європейський суд з прав людини статусу остаточного держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейський суд з прав людини (§ 194).

Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року у справі № 3-349/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

За таких обставин, підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 51, 63, 64, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_6 , про приведення вироку Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року у відповідність до чинного законодавства - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суд через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, якщо її не скасовано, ухвала набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1