ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2894/14-к
Провадження №1-кп/477/214/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_6 ,

під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069, відносно обвинуваченого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до обвинувального акту та обвинувачення, викладеного у ньому, солдат ОСОБА_4 з 14 червня 2013 року по 17 червня 2014 року проходив військову службу за контрактом на посаді водія-кулеметника військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 .
Відповідно з вимогами ст.ст. 19, 11, 16, 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 14, 16 Закону України Про дорожній рух, з метою забезпечення безпеки управління транспортного засобу (бойової машини) за управлінням якої знаходився солдат ОСОБА_4 , останній повинен був достовірно знати, неухильно додержуватись та керуватись «Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, п.п. 31, 241, 243, 244, 246, 251, 252, 255, 259, 274, 276, 278 Настанови з автомобільної служби, затвердженої наказом Міністра оборони СРСР від 01.09.1977 року №225, Наказу Міністра оборони України від 10.01.95р №10 Про порядок використання автомобільної техніки у Збройних Силах України, зокрема особа, яка керує транспортним засобом (бойовою машиною) зобов`язана:
- твердо знати обладнання, технічні можливості та правила експлуатації закріпленої за ним машини;
- вміти керувати закріпленою за ним машиною вдень і вночі в різних дорожніх умовах та в будь-яку погоду;
- утримувати машину справною і в повній бойовій готовності;
- знати та точно дотримуватися Правил дорожнього руху, команди, сигнали регулювання та керування, водію категорично забороняється передавати управління машиною будь-кому та курити при керуванні машиною;
- знати періодичність та обсяг робіт з технічного обслуговування, міжремонтний ресурс, строк служби машини, доповідати про них командиру та негайно усувати;
- перед виходом машини із парку, перевіряти технічний стан машини та вести нагляд за нею у путі, звертаючи особливу увагу на справність гальм, рульового керування, шин, тягово-сцепного пристрою, зовнішніх світлових приборів, склоочисників, на правильну установку дзеркала заднього виду, чистоту та видимість номерних та пізнавальних знаків;
- при керуванні машиною мати при собі водійське посвідчення, документ, який посвідчує особистість водія, шляховий лист, талон на право експлуатацією машиною;
- вжити заходи безпеки при експлуатації, ремонті та евакуації машини, при цьому правильним водінням машини являється найважливішою умовою швидкого маневрування військ, успішного виконання ними бойових завдань, збереження машини та безаварійної її експлуатації.
Вищевикладені вимоги нормативно-правових актів були достеменно відомі солдату ОСОБА_7 як військовослужбовцю водію-кулеметнику військової частини НОМЕР_1 , які він, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був знати та неухильно виконувати.
Однак, ОСОБА_4 , діючи із злочинною самовпевненістю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, 07 березня 2014 року вчинив порушення правил водіння транспортної машини, що спричинило загибель потерпілої ОСОБА_8 , за наступних обставин.
07 березня 2014 року, близько 20 години (темний час доби) військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат (надалі - водій) ОСОБА_7 рухався за кермом технічно справного військового автомобіля ЗИЛ 131 реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав цій військовій частині, по сухій асфальтованій проїзній частині автодороги М-14 Одеса-Мелітополь- Новоазовськ з боку м. Одеси у напрямку м. Херсон.
На мосту через річку Інгул (175 км + 600 м.) водій ОСОБА_4 здійснив зупинку керованого ним автомобіля, чим порушив заборону підпункту в) пункту 15.9 Правил дорожнього руху (далі Правила), за яким зупинка забороняється на естакадах, мостах, шляхопроводах і під ними, а також у тунелях.
Зупинившись на мосту водій ОСОБА_4 , з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, не прибрав транспортний засіб з проїзної частини, не виділив свій транспортний засіб на проїзній частині світлом габаритних ліхтарів та не виставив знак аварійної зупинки на відстані 40 м. від задньої частини, чим створив перешкоду для руху попутним транспортним засобам, порушивши вимоги п. 15.4. Правил, за якими, у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно вимог п.п. 9.9. - 9.11, 19.4. цих Правил, зокрема під час зупинки на дорозі в темну пору доби і в умовах недостатньої видимості на транспортному засобі мають бути ввімкнені габаритні або стоянкові ліхтарі, а при вимушеній зупинці додатково аварійна світлова сигналізація.
В умовах недостатньої видимості дозволяється додатково увімкнути ближнє світло або протитуманні фари та задні протитуманні ліхтарі.
Якщо габаритні ліхтарі несправні, транспортний засіб слід прибрати за межі дороги, а якщо це неможливо, його необхідно позначити відповідно до вимог п.п. 9.10 та 9.11 цих Правил.
В цей же час, в попутному напрямку до автомобіля ЗИЛ 131 реєстраційний номер НОМЕР_2 , наближався автомобіль марки МАN, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 зі швидкістю 60 км/год із увімкненим ближнім світлом фар головного освітлення. Під час руху на мосту через річку Інгул у світлі передніх фар в безпосередній близькості водій ОСОБА_9 на проїзній частині виявив перешкоду для свого руху задню освітлену частину автомобіля ЗИЛ 131, з моменту появи якої не мав технічної можливості шляхом зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу або застосування маневру об`їзду, уникнути зіткнення своєю передньою правою частиною кабіни з задньою лівою частиною тентованого кузова автомобіля ЗИЛ 131, р.н. НОМЕР_2 .
Внаслідок зіткнення транспортних засобів, пасажир автомобіля ЗИЛ 131, військовослужбовець ОСОБА_10 , який знаходився на лавці біля лівої частини борту в кузові покритому тентом та внаслідок удару отримав тілесні ушкодження у виді закритого компресійного перелому тіла Л3 І ступеня без порушення функцій провідності спинного мозку, закритої травми правого колінного суглобу, розриву задньої хрестоподібної зв`язки правого колінного суглобу, гемартрозу правого колінного суглобу, множинних саден обох кістей і правої сідничної області, які згідно висновку судово-медичної експертизи №856 від 27.06.2014 року відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
Пасажир автомобіля МАN реєстраційний номер НОМЕР_3 АТ, ОСОБА_8 , яка знаходилася в кабіні на сидінні біля водія, від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці ДТП. Згідно висновку судово-медичної експертизи №214 від 18 квітня 2014 року, її смерть настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла у вигляді багаточисленних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів.
Згідно п. 1 висновку авто-технічної експертизи по визначенню технічного стану транспортного засобу №2/52 від 28 березня 2014 року, на момент ДТП ходова частина, рульове керування, робоча гальмівна система та фари головного світла автомобіля ЗИЛ 131 реєстраційний номер НОМЕР_3 , знаходились в працездатному стані та не мали невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху щодо технічного стану транспортних засобів.
Таким чином, за описаних обставин ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України, тобто в порушенні правил водіння транспортної машини, що спричинило потерпілому ушкодження середньої тяжкості та загибель потерпілого.
Первісно дане кримінальне провадження надійшло до Жовтневого районного суду Миколаївської області 05 березня 2018 року.
Під час розгляду справи, 16 квітня 2018 року ОСОБА_11 був поданий цивільний позов до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - обвинувачений
ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди в сумі 300000 грн.
За наслідком розгляду справи вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року ОСОБА_4 був виправданий, а цивільний позов залишений без розгляду.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року апеляційна скарга прокурора була задоволена і вирок суду скасований, а справа призначена до нового розгляду в суді першої інстанції.
17 серпня 2021 року провадження надійшло до суду для нового розгляду і у ньому призначено підготовче засідання, на якому захисник обвинуваченого завив клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття провадження в справі за обвинуваченням у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, на підставі ст. 49 КК України, тобто у зв`язку із закінченням строків давності.
Мотивував його тим, що даний злочин не є тяжкими, тому сплили строки, визначені ст. 49 КК України і провадження підлягає закриттю.
Обвинувачений був згоден із закриттям провадження на підставі ст. 49 КК України.
Прокурор та представник військової частини також був згоден із закриття провадження на цій підставі.
Потерпілі до судового засідання не з`явилися, про його час повідомлялися належним чином, зокрема прокурором телефонограмами про що ним були представлені документи.
Від потерпілого ОСОБА_10 суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі, від інших осіб заяв не надійшло.
Суд, заслухавши думку учасників розгляду щодо клопотання про закриття провадження в справі, перевіривши матеріали провадження, прийшов до наступних висновків.

В Кримінальному кодексі України передбачена можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що виписано в ст. 49 цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, так і в редакції на час вчинення правопорушення, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину (раніше злочин середньої тяжкості).

У статті 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень в залежності від їх суспільної тяжкості.

Нетяжким злочином (на час вчинення злочин середньої тяжкості) є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі строком від двох до п`яти років, тому за положеннями ст. 12 цього ж Кодексу цей злочин є нетяжким.

Час вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, згідно обвинувачення ОСОБА_4 - є 07 березня 2014 року.
Даних про те, що перебіг строків давності, визначених ст. 49 КК України, зупинявся чи переривався суду не надано.
З часу вчинення злочину минуло більше п`яти років, тому до обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 , можуть бути застосовані положення ст. 49 КК України.
Обвинувачений підтримав клопотання захисника і був згоден на застосування до нього положень ст. 49 КК України та звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому судом йому було роз`яснено, що закриття провадження з такої підстави не є реабілітуючим.
Згідно з положеннями п.1 ч.2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність.
За положеннями статей 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Тобто, визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8,10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Враховуючи, що з часу вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого
ч. 1 ст. 415 КК України, сплинули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, визначені ст. 49 КК України, провадження відносно нього за вчинення цього злочину підлягає закриттю, а він звільненню від кримінальної відповідальності.
Оскільки судом закривається провадження у справі без постановлення обвинувального вироку, то цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 підлягає залишенню без розгляду, що не позбавляє на його подання в порядку цивільного судочинства.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.
За викладеного, керуючись ст. 49 КК України, ст.ст. 284-288, 369-372 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Клопотання про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, на підставі ст. 49 КК України.
Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000069, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України - закрити у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов ОСОБА_11 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди в сумі 300000 грн залишити без розгляду.

Речові докази по справі - правий та лівий ліхтарі, що зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів Слідчого управління ГУНП в Миколаївській області (раніше зберігалися в СУ УМВС України в Миколаївській області) (а.с. 124 т.1) знищити.
Автомобіль МАN реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_9 , нині померлого (а.с. 33 т.2), - залишити у власності спадкоємця (спадкоємців) як власника.
Автомобіль ЗИЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_2 , що зберігається на спеціальному майданчику відділення № 4 Миколаївського РУНП ГУНП в Миколаївські області (раніше - Вітовське відділення поліції Корабельного ВП того ж ГУНП) (а.с. 11 т. 2) - повернути власнику (володільцю) в особі військової частини НОМЕР_1 .
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом семи діб з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1