ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/182/22 Справа № 174/383/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000102 від 25 березня 2019 року, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 лютого 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вільногірськ Дніпропетровської області, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима: 1) 27.03.2019 Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.75, 76 КК України від відбування покарання звільнена з іспитовим строком 1 рік;
2) 06.05.2019 П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.75, 76 КК України від відбування покарання звільнена з іспитовим строком 2 роки;
3) 03.12.2019 Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць;
4) 30.03.2020 Вільногірським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців;
5) 13.05.2020 Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 15, ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки, вирок змінений вироком Дніпровського апеляційного суду від 7 вересня 2020 року, в частині покарання призначено до відбуття 2 роки 6 місяців позбавлення волі,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено їй покарання у виді 2 років 6 місяців 1 дня позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, поглинути покарання призначене за вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року, у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, і остаточно визначити до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді 2 років 6 місяців 1 дня позбавлення волі.
Водночас за епізодом від 30.03.2019 ОСОБА_7 визнано невинуватою та виправдано.
ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за таких обставин.
22.03.2019 року близько 19:00 годин ОСОБА_7 знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_10 , де в зальній кімнаті на столі, побачила мобільний телефон, марки SAMSUNG J1 чорного кольору імеі1: НОМЕР_1 ; імеі2: НОМЕР_2 , з сім картою «Київстар» № НОМЕР_3 , яка для потерпілого матеріальної цінності не представляє, в результаті чого у останньої раптово виник злочинний намір, направлений на таємне викрадення вищевказаного майна, яке належить ОСОБА_10 . В той же день, тобто 22.03.2019 року близько 19:10 годин, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, продовжуючи знаходитись у вищевказаній квартирі АДРЕСА_4 , розташованої за вищевказаною адресою, впевнившись, що за її злочинними діями не спостерігає ОСОБА_10 , та не повідомляючи про свій злочинний намір, діючи умисно, повторно, шляхом вільного доступу з корисливих мотивів, таємно викрала мобільний телефон марки SAMSUNG J1 чорного кольору імеі1: НОМЕР_1 ; імеі2: НОМЕР_2 , з сім картою «Київстар» № НОМЕР_3 , яка для потерпілого матеріальної цінності не представляє, вартістю 1201,15 грн. Після чого з викраденим з місця злочину зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила потерпілому ОСОБА_10 , майновий збиток на загальну суму 1201,15 грн.
Водночас, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 30.03.2019 року близько 15:30 годин остання разом з ОСОБА_11 , знаходилась в приміщенні його квартири №; АДРЕСА_5 , де в зальній кімнаті, побачила мобільний телефон, марки MOBILE PHONE Е240 чорного кольору імеіі: НОМЕР_4 ; імеі2: НОМЕР_5 з сім картою «Київстар» № НОМЕР_6 , яка для потерпілого матеріальної цінності не представляє, в результаті чого у останньої раптово виник, злочинний намір направлений на таємне викрадення вищевказаного майна, який належить ОСОБА_11 . В той же день, тобто 30.03.2019 року близько 15:40 годин, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, продовжуючи знаходитись у квартирі АДРЕСА_2 , розташованої за вищевказаною адресою, впевнившись, що за її злочинними діями не спостерігає ОСОБА_11 та не повідомляючи про свій злочинний намір, діючи умисно, повторно, шляхом вільного доступу з корисливих мотивів, таємно викрала мобільний телефон марки MOBILE PHONE Е240 Чорного кольору імеіі: НОМЕР_4 ; імеі2: НОМЕР_5 , з сім-картою «Київстар» № НОМЕР_6 , яка для потерпілого матеріальної цінності не представляє, вартістю 406,60 грн. Після чого з викраденим з місця злочину зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила потерпілому ОСОБА_11 , майновий збиток на загальну суму 406,60 грн.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні всіх епізодів крадіжки, призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, поглинувши призначеним покаранням покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2020, остаточно призначити обвинуваченій покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження. Прокурор вважає, що виправдавши ОСОБА_7 за епізодом від 30.03.2019 суд не надав оцінки доказам обвинувачення та не навів мотивів з яких він відкидає одні та надає перевагу іншим. Так, суд не перевірив з яких підстав свідок ОСОБА_12 повністю змінив свої показання, надані під час досудового розслідування, враховуючи те, що вони надавалась після смерті потерпілого. Поряд із цим, суд не врахував суперечностей між показаннями ОСОБА_12 та ОСОБА_7 . Прокурор звертає увагу на те, що згідно показань ОСОБА_12 , він заклав мобільний телефон до ломбарду на паспорт обвинуваченої, проте ОСОБА_7 вказала на те, що зробила це самостійно за проханням останнього. Також, суд помилкового визнав в якості обставини, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, не врахувавши, що повторність врахована при кваліфікації дій обвинуваченої. Окрім цього, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 5 разів засуджувалась за вчинення аналогічних, умисних, корисливих злочинів проти власності, з 2019 року має не зняті та не погашені судимості, до ухвалення вироку відбуває реальну міру покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Поза увагою суд залишив й те, що ОСОБА_7 не працює та не має постійного законного джерела доходу, що у сукупності з даними про наявність в неї судимості свідчить про її схильність до вчинення кримінальних правопорушень.
В апеляційній скарзі обвинувачена просить зарахувати їй до покарання строк попереднього ув`язнення з 22.08.2019 до 27.05.2021 з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, посилаючись на вимоги ч. 5 ст. 72 КК України та практику Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, у цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з апеляційної скарги, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за епізодом від 22 березня 2019 року, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, та кваліфікація її дій учасниками провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Водночас, прокурор оскаржує вирок з підстав неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а також у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження за епізодом від 30 березня 2019 року, зокрема в частині виправдання обвинуваченої. При цьому, обвинувачена просить застосувати до неї положення ч. 5 ст. 72 КК України.
За таких обставин колегія суддів переглядає вирок лише в частині обґрунтованості висновків суду в частині виправдання ОСОБА_7 , відповідності призначеного їй покарання ступеню тяжкості вчиненого нею злочину та її особі, а також щодо необхідності застосування до неї положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Перевіривши доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що вони є необґрунтованими, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції посилався на недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом від 30 березня 2019 року), що є підставою для виправдання особи за п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Обґрунтовуючи наведені висновки, суд керувався тим, що матеріали провадження не містять доказів того, що крадіжку вчинила саме ОСОБА_7 .
Так, суд посилався на показання потерпілого ОСОБА_11 , який засвідчив, що в приміщення його квартири приходили ОСОБА_7 та ОСОБА_12 та саме після того як останні пішли в нього зник мобільний телефон «MOBILE PHONE Е240», який знаходився в залі під журнальним столом.
Водночас, суд керувався показаннями свідка ОСОБА_12 , згідно з якими він дійсно був в гостях у ОСОБА_11 з яким вони випивали, проте коли закінчилися гроші, ОСОБА_11 дав йому мобільний телефон, щоб він його заклав в ломбард та на ці гроші купив ще алкогольні напої, на що він погодився та заклав телефон на паспорт ОСОБА_7 , яка мала паспорт, а гроші витратив на спиртне.
Окрім наведеного, суд дослідив договір /а.с. 171/, згідно якого 30 березня 2019 року ОСОБА_7 заклала викрадений мобільний телефон в ломбард.
Надаючи оцінку наведеним обставинам у сукупності з доказами, які їх підтверджують, суд апеляційної інстанції з висновками суду частково погоджується.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням суду і відповідно до ст. 94 КПК України, повинна ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та керуючись законом має бути оцінений кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.
Перевіряючи обґрунтованість висновків суду в частині недоведення того, що злочин вчинено саме ОСОБА_7 , суд виходить з того, що матеріали провадження хоча і містять договір застави на ім`я ОСОБА_7 , проте відомості про те, що саме обвинувачена таємно заволоділа майном у матеріалах провадження відсутні.
З наданих потерпілим пояснень вбачається, що він лише засвідчив факт зникнення мобільного телефону після візиту ОСОБА_7 та ОСОБА_12 . Водночас, виходячи з пояснень ОСОБА_12 , цей мобільний телефон потерпілий надав йому добровільно та у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 мала паспорт, за його прохання остання здала його до ломбарду.
Таким чином, досліджені судом докази не можуть свідчити про доведення винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом, адже не узгоджуються між собою та є суперечливими, що в розумінні положень ст. 62 Конституції України тлумачиться виключно на її користь.
Вирішуючи питання про можливість усунення цих протиріч під час апеляційного розгляду, суд виходить з того, що прокурор не заявляє вимог про повторне дослідження доказів. А виходячи з загальних засад кримінального провадження, таких як змагальність сторін та диспозитивність, що передбачені відповідно п.15, 19 ч.1 ст.7, ст.ст.22, 26 КПК України, суд апеляційної інстанції не може з власної ініціативи дослідити докази у справі, що передбачає погіршення становища обвинуваченого.
Окрім цього, в апеляційній скарзі прокурор вказує на смерть потерпілого, що підтверджується матеріалами провадження, та при цьому посилається на суперечливість показань, наданих обвинуваченою та свідком під час досудового розслідування та судового розгляду, що з огляду на положення ст. 95 КПК України перевірятись судом взагалі не може.
Таким чином, на переконання колегії суддів суд дійшов обґрунтованого висновку про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за епізодом від 30 березня 2019 року.
Водночас, суд помилково виправдав обвинувачену за цим епізодом, не врахувавши, що остання обвинувачується у вчиненні двох епізодів крадіжки, об`єднаних єдиною правовою кваліфікацією.
За цих обставин, погоджуючись з висновками суду про недоведення вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за епізодом від 30 березня 2019 року, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визнання цієї частини обвинувачення необґрунтованою, та виключення з нього вказаного епізоду злочинної діяльності останньої.

Поряд із цим, вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує визнається рецидив злочинів.
Відповідно до ст. 34 КК України, рецидивом визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
Разом із цим, в силу вимог ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність судом дотримано не було.
Як вбачається з матеріалів провадження, дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Між тим, всупереч положенням ч. 4 ст. 67 КК України, судом при призначенні покарання було враховано в якості обставини, що обтяжує покарання, рецидив злочину, який передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, як кваліфікуюча ознака.
За таких обставин, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора в цій частині та приходить до висновку про необхідність виключення з вироку посилання на рецидив, як обтяжуючу покарання обставину.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення та її особі, внаслідок м`якості, то вони, у зв`язку з визнанням необґрунтованим обвинувачення за одним з епізодів не заслуговують на увагу.
Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання за епізодом від 22 березня 2019 року, про що прокурор в апеляційній скарзі не зазначає.
Так, відповідно до ч.1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 63 КК України, позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, всупереч наведеним вимогам суд призначив ОСОБА_7 покарання за епізодом крадіжки від 22 березня 2019 року у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців 1 день, внаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, через призначення покарання, яке вимогам закону не відповідає, колегія суддів вбачає підстави змінити оскаржуване судове рішення.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
При визначенні виду та розміру покарання, яке належить призначити ОСОБА_7 , колегія суддів виходить зі ступеня тяжкості скоєного нею кримінального правопорушення, яке є нетяжким, а також даних про особу обвинуваченої, яка визнала свою вину, розкаялась, має чотирьох малолітніх дітей, раніше неодноразово судима. В якості обставин, що пом`якшують покарання, суд враховує щире каяття, повне визнання своєї провини та наявність чотирьох малолітніх дій.
З огляду на вказані обставини, беручи до уваги те, що обвинувачення за епізодом від 30 березня 2019 року не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, колегія суддів вважає можливим призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на менш тривалий строк.
При цьому, з огляду на те, що обвинувачена раніше судима вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року, та в межах провадження, яке переглядається судом апеляційної інстанції, обвинувачується у вчиненні злочину до його ухвалення, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Що стосується доводів обвинуваченої про необхідність зарахування їй до покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, то вони не заслуговують на увагу.
Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України №838- VIII від 26 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року № 2046-VIII, який набрав чинності 21 червня 2017 року, у вказану вище частину статті внесені зміни і вона викладена в новій редакції, яка передбачає зарахування судом попереднього ув`язнення у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.
Водночас, ч. 2 ст. 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, який, зокрема, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 29 серпня 2018 року (провадження №13-31кс18), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в межах кримінального провадження, яке переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, 22 березня 2019 року.
Разом із цим, попереднім вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року, покарання за яким враховано судом при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України в цьому провадженні, ОСОБА_7 засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, 28 червня 2019 року та 04 липня 2019 року.
Таким чином, з огляду на те, що злочини за оскаржуваним вироком та за попередніми були вчинені обвинуваченою після 20 червня 2017 року, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зарахування обвинуваченій до покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, оскільки це суперечитиме вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду.

Отже, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни вироку з наведених вище мотивів, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора та залишивши без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченої.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, змінити.
Виключити з вироку посилання на виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України та на рецидив злочинів, як обтяжуючу покарання обставину.
Виключити з обвинувачення епізод злочинної діяльності ОСОБА_7 від 30 березня 2019 року, кваліфікований за ч.2 ст.185 КК України.
Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 (двох) років 5 (п`яти) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим, за вироком Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року, вважати ОСОБА_7 засудженою остаточно до покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4