Справа № 204/7294/21
Провадження № 1-в/204/1076/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2005 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про визнання призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2005 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що на підставі рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, ст.ст. 3, 8, 9, 24, 28, 40, 55, ч. 3 ст. 63, 124-129 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 13, 14, 17 Європейської Конвенції по правам людини, ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції, в порядку ст. ст. 7, 8, 9, 10, 11, 90, п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України він звертається до суду з метою визнання факту катування, нелюдського та принижуючого гідність поводження і покарання довічного позбавлення волі його з 06 січня 2005 року до цього дня в порушення положень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статті 28 Конституції України. Так, 06 січня 2005 року апеляційний суд Дніпропетровської області призначив йому покарання у виді довічного позбавлення волі. І Держава Україна почала його катувати, порушуючи положення статті 3 Конституції і статей ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України. 12 березня 2019 року Європейський суд у справі «Петухов проти України» № 2 (заява № 41216/19) п.п. 170, 174, 180, 187 визнав порушення ст. 3 Конвенції в зв`язку з фактичним нелюдським довічним позбавленням волі в Україні (п. 187); 15 жовтня 2020 року повторно, Європейський суд визнав порушення ст. 3 Конвенції у справі «Старишко проти України» (№ 61839/12) п.п. 18-21; 10 грудня 2020 року в черговий раз у справі «Лопата та інші проти України» (всього 24 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі катуванням і нелюдським покаранням в порушення ст. 3 Конвенції; 11 березня 2021 року «Дембо та інші проти України» (всього 47 осіб) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України катуванням і порушення ст. 3 Конвенції; 01 квітня 2021 року у справі «Русанду проти України» Європейський суд визнав довічне позбавлення волі порушенням ст. 3 Конвенції; 01 квітня 2021 року у справі «Фарзбнєв та інші проти України» (всього 24 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції; 15 квітня 2021 року у справі «П`ятаченко та інші проти України» (всього 3 осіб) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції; 15 квітня 2021 року у справі «Борисенко та інші проти України» (всього 06 осіб) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції; 22 квітня 2021 року у справі «Полторацький проти України» Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції; 10 червня 2021 року у справі «Чистяков та інші проти України» (всього 4 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції; 10 червня 2021 року у справі «Манзиков та інші проти України» (всього 4 особи) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції; 22 липня 2021 року у справі «Крупко та інші проти України» (всього 9 осіб) Європейський суд визнав довічне позбавлення волі України порушенням ст. 3 Конвенції. Всього 13 рішень, якими Європейський суд з прав людини визнав довічне позбавлення волі в України. Більш того, 16 вересня 2021 року № 6р-(ІІ)/2021 Конституційний Суд України визнав неконституційним і порушуючим положення ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України незаконним у виді довічного позбавлення волі в Україні. І зобов`язав Верховну Раду України, не зволікаючи застосувати заходи до усунення неконституційності даного покарання. Таким чином, на підставі вказаного вище рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року і враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання Рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про Міждународні Договори України», ст. 90 КПК України, його вироком довічного позбавлення волі, в порушення Законодавства України і Міжнародних Договорів України піддається катуванню, нелюдському і принижуючому гідність поводженню і покаранню. З ціллю закінчення порушення Державою Україна у відношенню нього ст. ст. 3 ч. 1, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України- Рішення КСУ від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 13 рішень Європейського суду у відношенні нього з 06 січня 2005 року по теперішній час, піддаючи його катуванню, нелюдським і принижуючим гідність поводженням і покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Таким чином, просив визнати катуванням, нелюдським і принижуючим честь поводженням та покаранням його відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі з 06 січня 2005 року до теперішнього дня. Замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі, порушуючого Конституцію України та статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на відповідний строк позбавлення волі для виконання Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав своє клопотання у повному обсязі та просив його задовольнити.
Захисник засудженого ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, просила задовольнити клопотання свого підзахисного.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2005 року ОСОБА_6 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених п.п. «а», «з», «и», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 215-3 КК України (в редакції Закону 1960 року), ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції Закону 2001 року) та на підставі ч. 1, ч. 4 ст. 70, ч. 1, 2 ст. 71 КК України призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів Судової палати Верховного суду України суду від 04 жовтня 2005 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2005 року залишено без змін.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Відповідно до пункту 27 статті 106 Конституції України Президент України може звільнити особу, засуджену до довічного позбавлення волі, від відбування покарання шляхом її помилування. У частинах 1, 2 статті 87 Кодексу визначено, що Президент України здійснює помилування стосовно індивідуально визначеної особи (частина перша); актом про помилування може бути здійснено заміну засудженому призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років (частина друга). Засуджений до довічного позбавлення волі може подати клопотання про його помилування після відбуття ним покарання не менше двадцяти п`яти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування«після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року, у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 зазначено наступне: «69. У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 70. Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. 77. Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Враховуючи викладене, саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням та призначене таке покарання не визнавалось а ні Європейським судом з прав людини, а ні Конституційним Судом України катуванням.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_3 на порушення його прав з підстав не врахування практики Європейського суду з прав людини та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
В рішеннях Європейського суду з прав людини в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених Європейським судом з прав людини порушень ст. 3 Конвенції.
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_3 в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі, порушуючого Конституцію України та статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на певний строк позбавлення волі для виконання рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, суд зазначає наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року
№ 6-р(II)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Однак, станом на дату розгляду справи вказане рішення Конституційно Суду України перебуває на розгляді Верховної Ради України, та зміни до ст. 81 та ст. 82 КПК України на момент розгляду клопотання засудженого не внесені.
Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі.
Крім цього, суд зазначає, що аналогічне клопотання вже було розглянуто судом першої та апеляційної інстанції. Так, в ухвалі від 24 вересня 2021 року Дніпровський апеляційний суд зазначив, що посилання засудженого ОСОБА_3 , як на підставу для заміни довічного позбавлення волі на строкове, на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року за № 6-р(ІІ)/2021 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 КК України, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 КК України та за конституційною скаргою ОСОБА_10 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 КК України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) (Далі Рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2021).
Так, дійсно Конституційний Суд України рішенням № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими,що не відповідають КонституціїУкраїни (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання засуджений ОСОБА_3 окрім іншого просить визнати його покарання нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2005 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1