Справа № 739/614/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/834/21
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку суду у відповідність до законів України та про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі та заміну покарання на більш м`яке.

Відмовляючи засудженому у задоволенні клопотання, суд вказав на те, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідало положенням КК України, які діяли на час вчинення ним інкримінованих злочинів. Положеннями ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, актом про помилування якого може бути здійснена заміна призначеного засудженому міра покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, що у повній мірі відповідає вимогам міжнародного законодавства. На момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 № 6-р ( ІІ) 2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, тому суд прийшов до висновку про неможливість прийняття рішення про заміну призначеного ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням.

Засуджений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі ухвалу суду просить скасувати, як незаконну, та постановити нову, якою визнати порушення його права, яке передбачене у ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Звільнити його від відбування довічного позбавлення волі достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

Звертає увагу, що відмовляючи у задоволенні клопотання суд фактично відмовився виконувати норми міжнародного права. Так, суд відмовився визначити рішення ЄСПЛ в тій частині, що засуджений до довічного позбавлення волі має право знати, коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв.

Наголошує на тому, що рішення ЄСПЛ та положення Конвенції складають невід`ємну частину національного законодавства та вважаються джерелом права та мають більш значущу юридичну силу ніж національний Закону. Крім того, на виконання рішень ЄСПЛ держава не обов`язково має приймати закони, оскільки відповідно до вимог ст. 27 Венської Конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтовування неможливості виконання міжнародних договорів.

Відмовляючи у застосуванні Конвенції та відповідної практики ЄСПЛ, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного позбавлення волі, місцевим судом було порушено не тільки міжнародну угоду, але і його право гарантоване ст. 28 Конституції України. Фактично судом було проігноровано всі аргументовані доводи сторони захисту. Отже, судом не було застосовано Закон, який підлягав застосуванню.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого, посилаючись зокрема і на рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що поки до національного законодавства не внесені зміни, довічне позбавлення волі згідно з висновком Конституційного суду не відповідає Конституції України, висновок суду про відповідність покарання у виді довічного позбавлення волі за відсутності гарантованого на законодавчому рівні право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або зміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням суперечить правовому висновку Конституційного суду. Вказує, що ОСОБА_8 відбуває покарання, яке не відповідає вимогам Конституції України, отже має право вимагати приведення вироку у відповідність до вимог Конституції України шляхом заміни визнаного неконституційним покарання на інше.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційних скарг та просили про постановлення нової ухвали, якою клопотання засудженого задовольнити, прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційні скарги сторони захисту залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду без зміни, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.11.2012 року ОСОБА_8 за п.п.4,10,12 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України та на підставі ст.70 ч.1,2 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Миколаївської області, вирок залишено без змін і 30.05.2013 року набрав законної сили.

30.06.2014 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив вирок Центрального районного суду міста Миколаєва та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області без змін.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.11.2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Центрального районного суду м. Миколаєва було відмовлено. Дана ухвала залишена без змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 20.01.2021 року.

Аргументи сторони захисту про те, що по відношенню до ОСОБА_8 судом були порушені вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними та не відповідають дійсності.

У рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, на яке посилається апелянт та просить суд діяти з урахуванням принципів у ньому зазначених, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Проте, акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Кримінальним кодексом України визначено два види покарання у виді позбавлення волі, а саме позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, тобто альтернативне покарання, що визначається судом.

Такі положення кримінального закону узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Можливість заміни судом невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, передбачена ст. 82 КК України, дійсно поширюється лише на осіб, засуджених у тому числі до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Застосування заміни судом невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачено.

В той же час, реалізацією права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання, є передбачений ст. 87 КК України акт про помилування, яким засудженому до покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання на строк не менше 25 років позбавлення волі.

Вимоги апеляційних скарг засудженого та його захисника з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, як на підставу для застосування до ОСОБА_8 заміни покарання невідбутої частини покарання більш м`яким у виді визначення певного строку покарання, задоволенню не підлягають зважаючи на те, що у своїх рішеннях Європейський Суд хоча і визнав порушення ст. 3 Конвенції, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засуджених до довічного позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб та зазначивши при цьому, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд за клопотанням ОСОБА_8 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Оскільки, як і на день постановлення судом вироку щодо ОСОБА_8 , так і на даний час законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання або ж заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів стверджує неможливість приведення вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.11.2021 року відносно ОСОБА_8 у відповідність до вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, засудженим та його захисником не було наведено конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів саме ОСОБА_8 , зміст апеляційних скарг містить виключно перерахування та декларування норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст., ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Поновити захиснику ОСОБА_9 строк на апеляційне оскарженння.

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про відмову у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді визначеного строку покарання залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_11 ОСОБА_4