ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/626/21 Справа № 709/23/20 Категорія: ч. 1 ст. 121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 липня 2021 року, яким

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

смт. Чорнобай Черкаської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , освіта середня, неодруженого, непрацюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше судимого:

- 08 червня 2004 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим терміном 1 рік;

- 24 травня 2005 року Печерським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 186, ст. 69 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України приєднано 3 місяці невідбутого покарання та визначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 06 грудня 2007 року Золотоніським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднаний невідбутий строк 2 місяці позбавлення волі за вироком Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2005 року, до відбуття 7 років 2 міс. позбавлення волі; 29 жовтня 2014 року звільнений у зв`язку з фактичним відбуттям покарання;

- 05 листопада 2018 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим терміном 1 рік;

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Запобіжний захід до ОСОБА_7 не застосовувався.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

в с т а н о в и л а:

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 28 вересня 2019 року близько 15 години, перебуваючи на літньому майданчику магазину ПП «Дейнега» по вул. Жовтнева, 173-а в смт Чорнобай Черкаської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи свій єдиний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс один удар ножем в область грудної клітки зліва потерпілому ОСОБА_9 , спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва з ушкодженнями лівої легені, що супроводжувалось внутрішньою кровотечою та ускладнилось розвитком шоку, що відповідно до висновку експерта № 05-8-01/389 від 14 листопада 2019 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор в апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону. В ході апеляційного розгляду допитати обвинуваченого, свідків та дослідити письмові докази. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч.1 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі. Відповідно до ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання покарання призначеного вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.03.2021 року , остаточно призначити до відбуття 6 років позбавлення волі.

Всупереч вимог ст. 374 КПК України за наявності суперечливих даних, які мають істотне значення для ухвалення законного рішення, у мотивувальній частині вироку не зазначено чому суд взяв до уваги одні докази, визнавши їх достовірними та відкинув інші.

Всупереч положень ст.ст. 94, 370 КПК України суд першої інстанції критично віднісся до показів свідка ОСОБА_10 , який повідомив суду про те, що бачив на столі ніж, який за описом співпадає з тим, що вилучили в ході огляду місця події та експертиза відносно якого в подальшому показала не виключеною ймовірність отримання тілесного ушкодження саме від нього. Не взяв до уваги суд і покази підтверджені іншим свідком, що до обід ОСОБА_7 сидів праворуч від ОСОБА_11 , після обід сидів ліворуч, що саме після 14.00 потерпілий схилився над столом, що свідчить про погіршення його стану. Добрий стан самопочуття останнього о 14.00 год. (час перезміни продавців) підтверджували і свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Залишив суд без уваги і той факт, що ОСОБА_14 кілька разів відлучався до магазину, останній раз затримався хвилин на 20 (що підтвердила у ході допиту і продавець ОСОБА_15 ) до туалету після обід на відміну від ОСОБА_7 не ходив. Свідок ОСОБА_14 зазначив у судовому засіданні, що з вуст обвинуваченого пролунала фраза «легені на виліт» адресована потерпілому, але судом цей момент взагалі проігноровано і у вироку не зазначено.

Суд в порушення вимог ст.ст. 22, 23, 94, 370 КПК України не провів детального аналізу показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , які були понятими під час огляду місця події та упереджено віднісся до їх показів.

Так, суд зазначає, що ОСОБА_12 не знала, що шукали працівника поліції, разом з тим судом проігноровано покази останньої яка повідомила, що працівники поліції приїхавши відразу повідомили, що від лікарів надійшло заключення, «шукаємо орудіє убійства». Судом зазначено і те, що свідок не дивилась як діставали ніж, разом з тим вона бачила, що ніж дійсно лежав у вигрібній ямі, його було гарно видно - окрім того, що суд сам собі суперечить, слід зазначити, що в судовому засіданні на неодноразові тотожні питання суду та захисту, ОСОБА_17 не тільки розповіла, що при огляді місця події «всі ходили рядом, постійно разом», а й показувала схематично як працівник поліції відкриває туалет, вона поруч насвічує фонариком і т.д. Запитання «чи міг вкинути ніж поліцейський», яке прозвучало свідку в судовому засіданні взагалі не залишає сумніву щодо упередженості до показів свідка. Свідок також повідомила суду, що був і інший понятий ОСОБА_18 , який ходив додому, оскільки проживає неподалік, по якийсь предмет щоб дістати ніж.

Суд без достатньої мотивації дав критичну оцінку цим доказам сторони обвинувачення і прийняв за єдино вірну позицію ОСОБА_7 відносно нього, що свідчить про упередженість та необ`єктивність суду при дослідженні доказів і про здійснення оцінки доказів з виправдувальним ухилом.

Вище вказане свідчить про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, судом було досліджено заяву ОСОБА_14 до поліції про погрози з боку брата обвинуваченого з метою зміни показів та визнано неналежним доказом оскільки відомості не було внесено до ЄРДР та не перевірено в ході досудового розслідування. Разом з тим, судом проігноровано покази свідка, який підтвердив факт здійснення відносно нього тиску та погроз.

Дослідивши письмові докази, суд вказує, що висновок експертизи щодо наявності на взутті та одязі ОСОБА_7 крові потерпілого не є інформативним та конкретизованим, оскільки походження знайденої крові не виключається як від ОСОБА_9 так і від свідка ОСОБА_14 . Кров потерпілого могла з`явитись на одязі обвинуваченого, коли він допомагав промивати ОСОБА_9 рану. Разом з тим, суд не взяв до уваги, що на черевиках та одязі, який належить ОСОБА_14 крові виявлено не було.

Судом безпідставно визнано недопустимими протоколи огляду місця події за відсутності підписів понятих. Разом з тим, судом не взято до уваги, що і ОСОБА_19 і ОСОБА_18 підтвердили свою участь у вказаних слідчих діях та надали суду детальні покази, тож вважаю формальне порушення не є підставою для винесення виправдувального вироку. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Судом вказано, що у формулюванні обвинувачення не зазначено дату та час отримання потерпілим поранення, що суперечить дійсності, оскільки в судовому засіданні було допитано ряд свідків з якими спілкувався та проводив час потерпілий, а саме, ОСОБА_16 , який 28.09.2019 будучи поряд на власному дворищі протягом першої половини дня неодноразово бачив останнього у гарному стані (хоча про це у вироку суду не зазначається), продавця у магазині протягом першої половини дня ОСОБА_13 , яка зазначила, що ОСОБА_20 заходив до магазину в нормальному стані, розмовляв з нею, о 14.00 год. лише потерпілий з нею попрощався сказавши «пока», ОСОБА_21 , який вказав, що ранком ОСОБА_9 «нормально себе почував, розмовляв», ОСОБА_22 , ОСОБА_14 . Будь - яких слідів крові жоден із свідків до 15.00 год. не бачив. Та й сам потерпілий зазначав що падав на цвинтарі ранком 28.09.2019, оскільки до того почував себе добре. Саме тому у формулюванні обвинувачення вказана дата 28.09.2019 року, а час близько 15.00 год.

Вказано судом і те, що не було вчинено всіх нербхідних слідчих дій, в тому числі не призначено експертизи для встановлення наявності залишків крові потерпілого на вилученому ножі чи сліди для ідентифікації особи, яка нанесла поранення. Разом з тим, судом не взято до уваги місце виявлення вказаного предмету та наявність на ньому калових мас. Крім того, вважаю, що судом проігноровано вимоги ст. 40 КПК України, в якій чітко вказано, що слідчий який проводить безпосередньо досудове розслідування, є процесуально самостійною особою, яка несе персональну відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Крім того, судом першої інстанції допущено істотні порушення кримінального процесуального закону в частині дотримання ст. 22 КПК України, а саме, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим кодексом.

Виправдовуючи дії ОСОБА_7 , суд взагалі не взяв до уваги особу останнього, зазначивши, що неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності не є доказом вчинення ним кримінального правопорушення. Суд проігнорував саме схильність до вчинення кримінальних правопорушень вказаною особою навіть не звернувши уваги на те, що протягом судового розгляду даного кримінального провадження Чорнобаївським районним судом, ОСОБА_7 засуджено у 2020 році Соснівським районним судом міста Черкаси за ч. 2 ст. 186 КК України та у 04.03.2021 році Канівським міськрайонним судом до реальної міри покарання.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, думку прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_23 та його захисника, які просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ці вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Виходячи із змісту положень ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 1950) та ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється при умові, коли в ході судового розгляду винність особи у вчиненні злочину доведена об`єктивними доказами,

одержаними законним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Виправдувальний вирок, згідно норм ч.1 ст.373 КПК України ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо ОСОБА_23 виконані в повному об`ємі.

Відповідно до норми ч.3 ст.404 КПК України, обов`язок апеляційної інстанції полягає в безпосередньому дослідженні доказів лише у перелічених в законі випадках, а саме: 1) при наявності клопотання учасників кримінального провадження про повторне дослідження обставин, 2) якщо ці обставини досліджені судом першої інстанції не повністю, або з порушенням.

Враховуючи вищевикладене та встановивши, що вказані докази були досліджені судом першої інстанції повно, з дотриманням процедури норм КПК України, а прокурор не навів переконливих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів, а клопотання зводиться лише щодо незгоди з оцінкою досліджених доказів, то в такому разі суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, про що винесена ухвала без видалення до нарадчої кімнати. При цьому колегія суддів враховує постанову ВС від 16 березня 2021 року провадження N 51 -437 км 20 справа №154/2975/17 відповідно до якої сам по собі факт незгоди прокурора з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та аргументованих доводів про таку необхідність.

Місцевий суд вірно встановив фактичні обставини по справі на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів по справі та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_23 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

При цьому суд у своєму вироку проаналізував кожен доказ, на який орган обвинувачення посилався у обвинувальному акті і дав їм належну оцінку з точки зору відносності, допустимості та достатності.

Такий висновок місцевого суду достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанцій відповідно до вимог ст. 94 КПК, а саме: показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , дані протоколу слідчого експерименту, даних висновків судово-медичних експертиз та інших письмових документів, які у своїй сукупності отримали належну оцінку.

Так, під час здійснення кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_23 свою винуватість в інкримінованому йому злочину не визнав і зазначив, що 28 вересня 2019 року близько 15 години він прийшов до магазину Дейнеги близько 10-30 год. Там за столиком сиділи потерпілий ОСОБА_25 та сідки: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 . Приєднався до них, сиділи і вживали алкогольні напої. Постійно хтось підходив, хтось йшов. Крім вищевказаних осіб, до їхнього столу підходили ще чоловіки, яких знає в обличчя, але прізвища їх йому не відомі. ОСОБА_28 купував в магазині рибу, пиво, горілку. ОСОБА_25 сидів від нього справа. Ножа на столі не було. Не бачив, щоб у них на столі різали рибу. При собі ножа також не мав. ОСОБА_25 скаржився, що в нього болить то нога, то спина. Потім ОСОБА_25 схилився на стіл, подумали, що він перепив. Дивним це не здалося, оскільки так було раніше під час спільних зустрічей. Коли близько 13-00 чи 13-30 год. зібралися йти, почали з ОСОБА_29 тормошити ОСОБА_20 , щоб привести до тями. Але він лише «мичав». Потім на одязі під його рукою побачив кров. Пішли до продавця ОСОБА_12 і повідомили про це. Рану, яка була з правого боку обробляв брат ОСОБА_30 . Звідки у ОСОБА_11 з`явилось тілесне ушкодження, пояснити не може. Коли приїхав автомобіль швидкої допомоги, допомагав завантажувати потерпілого. Якби цей злочин вчинив він, то втік би, а не лишився на місці. Шаповала він знає з дитинства, конфліктів ніколи не було, в тому числі і в той день. Кров ОСОБА_20 на його одязі могла бути, оскільки він допомагав його помістити в "швидку". Зазначав, що даного злочину він не вчиняв.

Згідно показів потерпілого ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції пояснив, що в день події купив пляшку горілки та пішов на кладовище, де з одним чоловіком випив по 3 чарки. Йшовши по кладовищу, впав на надгробник спиною і отримав тілесні ушкодження. Піднявся і пішов до магазину ОСОБА_17 . Прийшовши до території магазину сів за стіл, там були хлопці: ОСОБА_7 зі своїм братом та ОСОБА_14 . Біля магазину він втратив свідомість. Обвинувачений ОСОБА_7 зі своїм братом йому допомогли. Сварки та неприязних стосунків між ними не було, яких-небудь тілесних ушкоджень ОСОБА_23 йому не наносив.

Разом з тим, відповідно до судово-медичного висновку від 14.11.2019 року у потерпілого ОСОБА_20 виявлено проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва. Дане ушкодження виникло від дії предмета, що володіє властивостями колото-різаного, що виключає можливість отримання такого ушкодження внаслідок падіння з висоти власного росту про, що зазначено експертом.

Таким чином факт заподіяння ОСОБА_20 тілесних ушкоджень доведений, однак доказів, що саме ОСОБА_23 заподіяв потерпілому тілесне ушкодження, матеріали справи взагалі не містять.

Дані висновків судово-медичних експертиз, відповідно до яких на речах ОСОБА_23 виявлено кров потерпілого ОСОБА_20 , самі по собі не свідчать про те, що саме ОСОБА_23 спричинив умисне тяжке тілесне ушкодження. Кров потерпілого могла з`явитися на одязі обвинуваченого, коли він допомагав брату промивати Шаповалу рану та завантажувати його в автомобіль швидкої допомоги. Крім того походження знайденої крові не виключається як від ОСОБА_20 так і від свідка ОСОБА_14 .

Крім того, згідно показів свідків, не один із них не бачив щоб був конфлікт між потерпілим та обвинуваченим або процес заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Разом з цим, інші докази, надані стороною обвинувачення, прямо чи опосередковано не вказують на винуватість ОСОБА_23 у нанесенні ним тяжких тілесних ушкоджень Шаповалу, натомість стосуються тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, зокрема, підтверджують виявлення колото-різаного поранення.

Крім іншого, орган обвинувачення, як на доказ винуватості посилається на дані протоколу огляду місця події від 28 вересня 2019 року, який проведений заступником начальника СВ Чорнобаївського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області із участю понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_16 згідно якого була оглянута прилегла територія до магазину ПП «Дейнега», зокрема туалет, з вигрібної ями якого було вилучено ніж. (т.2 а.к.п.150-155).

У випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. Протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії. (ст. 104 КПК України).

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, протокол огляду місця події не містить підпису понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , а також особи, яка склала протокол, що ставить під сумнів законність проведення даної слідчої дії.

Разом з тим, згідно протоколу огляду місця події від 28.09.2019 року (т.2 а.к.п.143-145) відповідно до якого слідчим оглядалась прилегла територія до магазину ПП «Дейнега» за участю власника ОСОБА_12 , однак підпис останньої в даному протоколі відсутній.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Як зазначено у ст. 85 КПК, належними є такі докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Разом з тим Частиною 2 ст. 94 КПК визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК.

Окрім того, в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 , зазначила, що спочатку огляд території працівники поліції проводили лише в її присутності, і лише після виявлення ножа у вигрібній ямі туалету запросили ще одного понятого, який був присутній при продовженні слідчої дії.

Так, згідно показів свідка ОСОБА_16 , останній пояснив, що йому у вигрібній ямі працівники поліції показали ніж. Як і коли працівники поліції знайшли ніж, він не бачив. Його запросили і відразу показали, що ніж у вигрібній ямі.

Отже враховуючи вищенаведені покази, слідча дія, а саме огляд прилеглої території до магазину ПП «Дейнега» зокрема туалет, проводилась з порушенням вимог КПК України, фактично за участю одного понятого Дейнеги, оскільки інший понятий був запрошений працівниками поліції пізніше, якому відразу показали ніж у вигрібній ямі. Тобто коли, за яких обставин слідчі віднайшли ніж, свідку ОСОБА_16 невідомо.

Норма статті 237 КПК України закріплює вимоги та порядок огляду місцевості чи іншого володіння особи.

Враховуючи такі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дані протоколи огляду місця події є недопустимими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих та достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували, що 28 вересня 2019 року близько 15 години саме ОСОБА_23 наніс потерпілому ОСОБА_20 поранення грудної клітки.

Матеріали кримінального провадження, а саме докази обвинувачення лише підтверджують факт отримання ОСОБА_20 проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва внаслідок дії якогось предмета, що володіє властивостями колото-різаного, ймовірно вилученим кухонним ножем.

Раніше неодноразове притягнення ОСОБА_23 до кримінальної відповідальності не може слугувати доказом причетності саме ним до інкримінованого злочину за ч.1 ст.121 КК України, тому доводи апеляції з цього приводу, є необґрунтованими.

Районний суд, розглядаючи матеріали справи, обґрунтовано постановив виправдувальний вирок, зробивши ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, зазначивши підстави для прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На думку колегії суддів, викладений у вироку висновок про недопустимість доказів узгоджується з наведеною позицією Європейського суду з прав людини щодо допустимості доказів, який неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги прокурора про передчасність висновків суду, які не ґрунтуються на вимогах закону є безпідставними, які спростовуються наявними у провадженні доказами, які відповідно до вимог Закону визнані неналежними та недопустимими.

Доводи апеляційної скарги прокурора про однобічність та неповноту судового слідства є безпідставними, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не наведено жодного доказу, який би не був досліджений судом першої інстанції, і на який є посилання в обвинувальному акті.

Не наведено таких доказів і в апеляційній скарзі прокурора, яка за своїм змістом не відрізняється новизною: в ній наведені лише докази, які вже були досліджені судом першої інстанції та отримали його вірну оцінку.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, також є необгрунтованими.

Доводи прокурора про істотні порушення судом першої інстанції кримінального процесуального закону є безпідставними. В апеляційній скарзі прокурора не наведено жодного порушення процесуального закону судом. Крім того відсутні такі порушення вимог КПК України, які б тягли скасування виправдувального вироку по справі.

Аргументи наведені в апеляційній скарзі прокурора не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності ухвалення виправдувального вироку.

Згідно ст.404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції перевіряються апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

За таких обставин, при відсутності підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_23 , відсутності об`єктивних та безспірних доказів для постановлення обвинувального вироку за даним обвинуваченням стосовно ОСОБА_23 та вичерпності можливості для отримання нових доказів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись, статтями 405, 407,415,419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 липня 2021 року про виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України - залишити без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою яка перебуває під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий суддя

Судді