Дата документу 04.10.2021 Справа № 314/851/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1420/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/851/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 липня 2021 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання щодо засудженого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який відбуває покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20),

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою звільнити засудженого від відбування покарання умовно-достроково. Свої вимоги мотивував тим, що за час відбування покарання засуджений став на шлях виправлення, готовий до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, в разі звільнення його умовно-достроково влаштується на роботу, буде працювати та допомагати батькам.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_8 засуджено вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13.05.2019 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Захисник звернулася до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні даного клопотання, виходив з того, що засуджений до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Відповідно до положень КВК України основаним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.

При вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення необхідно враховувати, чи стала особа на шлях виправлення, чи прагне засуджений до такого виправлення, чи є позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, а саме: зразкова поведінка, сумлінне ставлення до праці.

Висновки про становлення особи на шлях виправлення слід робити не лише за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Зазначених вимог суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого дотримався.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання за вчинення тяжкого злочину проти власності.

За час відбування покарання засуджений мав лише 1 заохочення. При цьому на засудженого також накладено 1 стягнення, яке на даний час не зняте та не погашене у встановленому законом порядку, що певним чином характеризує поведінку засудженого під час відбування ним покарання.

Крім того, за вироком суду засуджений має грошове зобов`язання перед потерпілим у розмірі 41 390,16 грн.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 на виробництві установи не працевлаштований. Між тим, сумлінне ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого на протязі усього періоду відбуття покарання. При цьому до виконання робіт із благоустрою установи засуджений ставиться задовільно.

ОСОБА_8 не приймає участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, разом з цим засуджений не бере участь і у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених.

Отже суд першої інстанції, розглядаючи клопотання захисника, з достатньою повнотою перевірив наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання та роботу, і належним чином мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_8 не довів своє безумовне виправлення та перевиховання.

Переконливих аргументів, які би спростовували зазначені висновки суду, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Також колегія суддів при прийнятті рішення враховує, що метою вироку є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого та суспільства.

Відтак, колегія суддів вважає, що обставини даної справи свідчать про відсутність достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_8 , а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 липня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4