Справа № 573/596/21
Номер провадження 1-в/573/31/21
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2021 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

заявника: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_4 про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Білопільського районного суду з клопотанням про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, яке мотивує тим, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року, залишеним без змін ухвалою колегії Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 29 березня 2005 року, його засуджено за ст. ст. 94, п. «з» ст. 93, ч. 1 ст. 123 КК України 1960 року, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 185 КК України 2001 року до покарання у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до положень ч. 5 ст. 80 КК України строк виконання вказаного вироку становить 15 років з дня набрання ним чинності. Вважає, що так як від відбування покарання не ухилявся, нового злочину або злочину проти людства і миру не вчинив, відбув понад 15 років призначеного покарання, строк давності виконання вироку закінчився і його необхідно звільнити з-під варти.

02 листопада 2021 року від адвоката ОСОБА_5 надійшло клопотання, в якому останній просить застосувати до засудженого ОСОБА_4 положення ч. 5 ст. 80 КК України та звільнити його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків виконання обвинувального вироку. У разі, якщо суд не визнає за можливе задовольнити вказане клопотання, просить замінити засудженому ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 клопотання про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі підтримали.

Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення клопотання, зазначивши, що вирок суду відносно ОСОБА_4 29 березня 2005 року набрав законної сили, після чого одразу був спрямований до виконання і тому посилання засудженого про те, що на підставі ст. 80 КК України він має бути звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків виконання вироку є безпідставними. Крім того, не підлягає також задоволенню клопотання ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі у зв`язку з відсутністю визначеної національним законодавством процедури такої заміни.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Встановлено, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року ОСОБА_4 засуджений за ст. 94, п. «з» ст. 93, ч. 1 ст. 123 КК України (у редакції Закону 1960 року), ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 185 КК України (у редакції Закону 2001 року), на підставі ч. 1 ст. 42 КК України (у редакції Закону 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією предметів контрабанди (а. с. 70-75).

Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 29 березня 2005 року вказаний вирок залишений без змін (а. с. 76-77).

Згідно з ч. 1 ст. 401 КПК України в редакції Закону 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України 1960 року було визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і в чинному КПК України, в редакції Закону 2012 року, який підлягає застосуванню, а зокрема в частині 5 статті 442, статтях 532, 533 КПК України.

Отже, з аналізу вищезазначених норм випливає, що після того, як вирок Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року відносно ОСОБА_4 був залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 29 березня 2005 року, даний вирок набрав законної сили та з цього часу ОСОБА_4 є засудженою особою.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України в редакції Закону 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Аналогічна за змістом норма міститься у відповідних частинах статті 535 КПК України в редакції Закону 2012 року.

Звернення вироку до виконання полягає не лише у видачі розпорядження, про які зазначено вище, а у комплексі дій, до яких входить і безпосередня реалізація судового рішення, в даному випадку визначення місця відбування покарання, переведення засудженого із слідчого ізолятора до виправної колонії певного типу тощо.

Судом встановлено, що вирок відносно ОСОБА_4 у законний спосіб звернений до виконання. 04 вересня 2005 року засудженого направлено для відбування покарання до Державної установи «Замкова виправна колонія» Хмельницької області (а. с. 84).

На теперішній час ОСОБА_4 тимчасово переведений до Державної установи «Сумський слідчий ізолятор (№25)» для розгляду скарг і клопотань, поданих ним у порядку виконання вироку та з інших підстав.

Відповідно до вимог статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

В силу положень ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки, зокрема, п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі (ч. 5 ст. 80 КК України).

Аналіз ст. 80 КК України свідчить про те, що під давністю виконання обвинувального вироку треба розуміти закінчення встановлених у законі строків з дня набрання обвинувальним вироком законної сили, впродовж якого покарання не було застосоване до засудженого і вирок залишився невиконаним.

Оскільки обвинувальний вирок відносно ОСОБА_4 набрав законної сили і відповідно до визначеної КПК України 1960 року процедури звернутий до виконання та виконується на даний час, правові підстави для застосування строків давності виконання обвинувального вироку відсутні, у зв`язку з чим суд не вбачає законних підстав для задоволення заявленого клопотання.

Що стосується доводів засудженого та його захисника щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі, то вони також є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 3 КК України в редакції Закону 2001 року злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, оскільки категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права передусім є недискримінаційним підходом, та не є неупередженістю, оскільки це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину за вчинення умисного вбивства та межі покарання за санкцією відповідної статті КК відповідатимуть один одному, а й те, що покарання буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року та практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, що узгоджується з рішенням у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року.

На теперішній час діючим законодавством не передбачена процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі.

Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року.

За змістом пункту 78 означеної Постанови, в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону №3477-IV.

Оскільки необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2» законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, законні підстави для зміни призначеного ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке відсутні.

Разом з цим, суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин.

Таким чином, кримінальний законодавством України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі.

Інші доводи заявника та його захисника не вказують на наявність підстав для застосування положень ч. 5 ст. 80 КК України та не є підставою для задоволення клопотання ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 80 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування строку давності виконання обвинувального вироку, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя