ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року
м. Київ

справа № 279/2425/20
провадження № 51-2077км21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
засуджений ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисник ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 січня 2021 року стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000252, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 ,посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі Суд) про скасування ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своєї вимоги захисник посилається на те, що досудове розслідування проведено з порушеннями, вирок ґрунтується виключно на неналежних та недопустимих доказах, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_6 , на що не звернув увагу апеляційний суд.

Указує, що в матеріалах провадження відсутні постанови про призначення групи слідчих та групи прокурорів, про прийняття матеріалів провадження слідчим, немає протоколу про відкриття матеріалів провадження.
Зазначає, що ОСОБА_6 фактично був затриманий у приміщенні Коростенського залізничного вокзалу працівниками поліції, які одягнули на нього кайданки, проте на порушення вимог статей 208, 213 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) відповідні процесуальні документи не складалися, права не роз`яснювалися, захисника не надано, чим порушено право ОСОБА_6 на захист.

Стверджує, що під виглядом огляду місця події приміщення Коростенського залізничного вокзалу, який є володінням Акціонерного товариства «Українська залізниця», проведено незаконний особистий обшук ОСОБА_6 без застосування відеозйомки, без ухвали слідчого судді, до внесення відомостей у ЄДРДР. У протоколі не зазначено підстави проведення огляду місця події та особу, яка була присутня ОСОБА_6 , після огляду слідчий і прокурор не зверталися до слідчого судді для отримання дозволу на огляд, чим порушено вимоги статей 223, 236 КПК України, а тому протокол огляду місця події від 14 березня 2020 року має бути визнаний недопустимим доказом.
Указує, що висновок судово-медичної експертизи від 17 квітня 2020 року № 90 ґрунтується на незаконно отриманих медичних документах, які потерпілий передав безпосередньо експерту без погодження зі слідчим, а тому є недопустимим доказом. Крім того, в матеріалах провадження відсутній висновок судово-медичної експертизи від 23 квітня 2020 року № 118, який суд поклав в основу вироку, а є лише висновки від 17 квітня 2020 року № 90 і від 23 квітня 2020 року № 114.
Вважає, що протокол огляду речей і документів від 30 березня 2020 року має бути визнаний недопустимим доказом. Так, ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду від 31 березня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт DVD-R диска лазерних систем зчитування інформації, на якому зображені фрагменти відеозапису камер спостереження, встановлених у приміщенні магазину «АТБ-маркет». Тому в матеріалах провадження міститься не оригінал вказаного DVD-R диска, а копія відеофайлів, яку зробив слідчий без залучення спеціаліста.
Зазначає, що в протоколі огляду місця події від 09 травня 2020 року не вказано підстави для його проведення, цю слідчу дію проведено без фіксування за допомогою відео- та аудіозапису і без дозволу слідчого судді, а тому вказаний протокол складений із порушеннями норм КПК України і має бути визнаний недопустимим доказом, а вилучення мобільного телефону у ОСОБА_9 є незаконним.
Посилається на те, що протокол пред`явлення речей для впізнання потерпілому ОСОБА_10 від 19 травня 2020 року складений щодо майна, на яке всупереч вимогам ст. 171 КПК України не було накладено арешт, та з порушеннями положень ст. 229 КПК України, оскільки перед проведенням вказаної слідчої дії слідчий не склав протоколу про те, за якими ознаками потерпілий може впізнати свій мобільний телефон, для впізнання надано лише чотири екземпляри телефонів (з них один іншого кольору, один не «Самсунг»), а тому цей протокол також є недопустимим доказом.
Указує, що у протоколі огляду місця події (ділянки місцевості біля Будинку науки і техніки) від 21 березня 2020 року не зазначено підстави проведення вказаної слідчої дії та номера кримінального провадження, в рамках якого проводився огляд.
Стверджує, що суд неправильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вийшов за межі обвинувачення і на власний розсуд змінив його формулювання, оскільки втрата свідомості та отримання легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я відбулися після заволодіння майном.
Вважає, що у випадку доведеності винуватості ОСОБА_6 його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України як грабіж та заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинені за попередньою змовою групою осіб.
Зазначає, що вирок не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а ухвала ст. 419 цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції не навів в ухвалі ґрунтовних мотивів на спростування доводів його апеляційної скарги.

Зміст судових рішень та встановлені судами обставини кримінального провадження
За вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2020 року ОСОБА_6 засудженоза ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією 1/2 майна, яке є його власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_11 , судових рішень стосовно якого в касаційному порядку не оскаржено.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 без зміни.

ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 14 березня 2020 року близько 03:00, за попередньою змовою із ОСОБА_11 , маючи умисел на вчинення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_10 , простежили за його рухом від приміщення залізничного вокзалу до будівлі Будинку науки і техніки на АДРЕСА_2 , де застосовуючи насильство, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого, завдали численних ударів кулаками рук та ногами у голову і по тулубу потерпілому ОСОБА_10 , спричинивши легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, та заволоділи майном потерпілого, який внаслідок побиття втратив свідомість, на загальну суму 1657,86 грн.

Позиції інших учасників судового провадження щодо поданої касаційної скарги
Засуджений та захисник у засіданні суду касаційної інстанції підтримали касаційну скаргу, прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого.

Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За змістом касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень Суду законом не віднесено.
Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційних скаргах сторони захисту щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У частинах 1, 2 ст. 419 КПК України вказано, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, зазначаються: встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
На думку Суду, суд апеляційної інстанції дотримався цих вимог закону.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Так, будучи допитаними у судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачені ОСОБА_6 і ОСОБА_11 свою вину відповідно до пред`явленого обвинувачення визнали повністю та розкаялися, однак показання давати відмовились.

Водночас потерпілий ОСОБА_10 у суді підтвердив свої показання, надані під час досудового розслідування, у тому числі в ході слідчого експерименту, про обставини розбійного нападу. Він розповів, що перебував у приміщенні залізничного вокзалу, де проводив свою знайому для посадки на потяг. На вокзалі бачив, як через стекло на нього дивились ОСОБА_6 та ОСОБА_11 . Повертався до місця свого проживання пішки, біля будівлі Будинку науки і техніки на нього ззаду напали двоє невідомих осіб, від удару в обличчя він упав на землю, його продовжували бити до того часу, поки він не втратив свідомість, та забрали гроші, мобільний телефон, рюкзак, шуруповерт. ОСОБА_6 відшкодував йому 2000 грн.

Свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 ствердили в судовому засіданні, що вони є працівниками АТБ-маркету, пам`ятають, що в нічний час до них заходили обвинувачені, купували вологі серветки та витирали кров.
Свідок ОСОБА_9 і ОСОБА_14 пояснили суду, що останній ОСОБА_11 подарував мобільний телефон «Самсунг», який потім вилучили працівники поліції.
Суд першої інстанції встановив, що показання потерпілого об`єктивнопідтверджуються даними протоколівогляду місця події, слідчого експерименту, пред`явлення особи для впізнання, огляду речей і документів, пред`явлення речей для впізнання, речовими доказами, висновком судово-медичної експертизи та іншими доказами, які узгоджуються між собою.

На підставі аналізу вищевказаних доказів, ретельно досліджених у суді та визнаних достатніми й допустимими, судпершої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осібвчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_10 .
Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Зазначені вимоги судами виконано у повному обсязі.
Захисник у касаційній скарзі стверджує, що дії засудженого ОСОБА_6 слід правильно кваліфікувати за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК Українияк вчинені за попередньою змовою групою осіб грабіж та заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, оскільки засуджені спочатку заволоділи майном, а вже потім побили потерпілого.
Проте такі твердження є безпідставними, оскільки суд першої інстанції встановив, що обвинувачені вчинили напад із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, саме з метою заволодіння майном останнього та подолання його опору.
Отже, за встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.

Суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 та допустимості окремих доказів, і надав їм належну оцінку, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до положень статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що досудове слідство і судовий розгляд у кримінальному провадженні проведено не об`єктивно і неповно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на недостатньо досліджених і недопустимих доказах, апеляційний суд визнав безпідставними.
Зокрема, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що не є підставою для визнання неналежним доказом незазначення в протоколі огляду місця події номера кримінального провадження та підстав проведення вказаної слідчої дії, а також проведення огляду місця події без фіксування за допомогою відео- та аудіозапису.
Також апеляційний суд з огляду на положення статей 86, 87 КПК України не знайшов підстав для визнання неналежним доказом протоколу огляду речей (DVD-R диска) від 30 березня 2020 року внаслідок того, що ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт DVD-R диска лазерних систем зчитування інформації, а копію відеофайлів зроблено слідчим без залучення спеціаліста. Крім того, в матеріалах провадження є протокол тимчасового вилучення в присутності понятих чотирьох фрагментів відео з камер відеоспостереження магазину АТБ.
Апеляційний суд не погодився з доводами захисника про визнання неналежними доказами висновків судово-медичних експертиз, враховуючи те, що медичні документи потерпілий передав безпосередньо експерту.
Так, медична документація може бути отримана експертом не тільки за ухвалою слідчого судді про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, а й в інший спосіб, також передбачений КПК України, а саме надана безпосередньо потерпілою особою або на запит слідчого, і лише у випадку неможливості отримати документи в такий спосіб слідчий звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів
Посилання у вироку на № 118 висновку судово-медичної експертизи від 23 квітня 2020 року замість правильного № 114, який міститься в матеріалах провадження, апеляційний суд визнав опискою суду першої інстанції. Крім того, захисник не заперечує, що саме цей висновок був предметом дослідження суду.
Доводи сторони захисту про те, що протокол огляду від 09 травня 2020 року складений з порушеннями норм КПК України, а вилучення мобільного телефону у ОСОБА_14 і ОСОБА_9 є незаконним, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи видно, що огляд був проведений відповідно до норм КПК України, а вилучення мобільного телефону у ОСОБА_9 проводилось на підставі заяви, згідно з якою остання добровільно віддала працівникам поліції телефон марки «Самсунг» моделі S58301 чорного кольору, що підтвердили свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_9 у судовому засіданні.
Щодо протоколу пред`явлення речей (мобільного телефону) для впізнання потерпілому ОСОБА_10 від 19 травня 2020 року, то апеляційний суд установив, що цей протокол слідчим складено з дотриманням положень ст. 229 КПК України. Так, зі змісту вказаного протоколу видно, що перед пред`явленням речей для впізнання у потерпілого з`ясовано, чи може він впізнати річ та за якими ознаками, а також про обставини, за яких він бачив ці речі, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника про незаконність вказаного протоколу і визнання його неналежним доказом у кримінальному провадженні.
Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що вищевказаний протокол пред`явлення речей для впізнання складено щодо майна, на яке всупереч вимогам ст. 171 КПК України не було накладено арешту, є безпідставними, оскільки ухвалою слідчого судді від 12 травня 2020 року у цьому провадженні (справа № 279/1302/20) на мобільний телефон марки «Samsyng» моделі GT- S58301 чорного кольору накладено арешт.
У касаційній скарзі захисник посилається на те, що в матеріалах провадження відсутні постанови про призначення групи слідчих і групи прокурорів, про прийняття матеріалів провадження слідчим, немає протоколу про відкриття матеріалів провадження.
Разом із тим, з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що 14 березня 2020 року органами досудового розслідування ухвалено відповідні процесуальні документи: постанову про призначення групи слідчих (ухвалив т.в.о. начальника СВ ОСОБА_15 ), постанову про призначення групи процесуальних прокурорів (ухвалив перший заступник прокурора ОСОБА_16 ), постанову про прийняття матеріалів провадження слідчим (ухвалила слідчий СВ ОСОБА_17 )
Також із матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2020 року було надано доступ обвинуваченим і потерпілому в порядку ст. 290 КПК України до матеріалів кримінального провадження, у тому числі до вказаних постанов, зауважень після ознайомлення з цими матеріалами не надходило. Під час розгляду провадження в судах першої та апеляційної інстанцій сторона захисту не висловлювала сумнівів щодо повноважень слідчого та прокурора в цьому кримінальному провадженні, щодо наявності вищевказаних постанов та не заявляла клопотань з цього приводу.

Також захисник у касаційній скарзі просить визнати недопустимим доказом протокол огляду місця події приміщення Коростенського залізничного вокзалу від 14 березня 2020 року, зазначаючи, що під виглядом місця події проведено незаконний особистий обшук ОСОБА_6 , до внесення відомостей у ЄДРДР, без дозволу на обшук слідчого судді, при цьому не було складено протоколу в порядку ст. 208 КПК України і ОСОБА_6 не було роз`яснено його права.
Разом із тим, згідно з матеріалами провадження 14 березня 2020 року до ЄРДР внесено відомості за фактом пограбування двома невідомими особами громадянина ОСОБА_10 із застосуванням насильства. Затримання ОСОБА_6 цього дня не проводилось, запобіжний захід йому не обирався. Згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування 27 березня 2020 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру та роз`яснено право на захист, обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Також з вироку вбачається, що суд врахував та визнав належними і допустимими доказами два протоколи огляду місця події: від 14 березня 2020 року щодо огляду місця вчинення нападу (ділянки місцевості біля будівлі Будинку науки і техніки на АДРЕСА_3 ) та від 21 березня 2020 року щодовстановлення напрямку руху потерпілого ОСОБА_10 й огляду відповідної ділянки місцевості.

Що стосується протоколу огляду місця події приміщення Коростенського залізничного вокзалу від 14 березня 2020 року, згідно з яким у ході цієї слідчої дії на залізничному вокзалі було виявлено двох осіб, які назвалися ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , то суд цей протокол, наданий прокурором, до уваги не брав і у вироку на нього не посилався, а тому підстав для визнання його неналежним доказом немає.
Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК Україниістотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Проте даних, які б свідчили, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, або неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 січня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3