Провадження № 1-кс/761/7931/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 року cлідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 120 171 000 900 062 58 від 02.06.2017 за ч. 1,2 ст. 194, ч. 3 ст. 358 КК України, про накладення арешту на майно,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні за № 120 171 000 900 062 58 від 02.06.2017 за ч. 1,2 ст. 194, ч. 3 ст. 358 КК України арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування клопотання зазначено, що СУ ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, яким встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , розташовано об`єкт нерухомого майна садовий будинок загальною площею 841,9 (кв.м), який 27.12.2019 зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва ОСОБА_4 у реєстрі за ОСОБА_5 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КВ 38, виданої 25.12.2019 Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з відповіддю Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради у Міському земельному кадастрі договір оренди земельної ділянки за реквізитами ВМР-04-09 не обліковується.

У подальшому вказаний дачний будинок переведено у багатоквартирний житловий будинок, який складається із 12 квартир з нумерацією від 1 до 12.

Водночас, як вбачається з відповіді Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації, заяви про переведення вказаного дачного будинку у житловий будинок та звіт про проведення технічного огляду цього будинку до Департаменту не надходили.

Крім того, у ході тимчасового доступу до речей і документів, які знаходяться у Державного підприємства «Національні інформаційні системи», отримано скан-копію розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 79 від 05.02.2016, згідно з яким житловому будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами присвоєно поштову адресу Різдвяна, 4.

Однак, у відповіді Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації зазначено, що звернення від фізичних чи юридичних осіб щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна - житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_2 не надходили та відповідне розпорядження не надавалось.

Також 23.11.2020 на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва проведено тимчасовий доступ до речей і документів та отримано копії документів, серед яких був висновок Асоціації «Авістор-буд» від 03.01.2020, щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, технічні паспорти виконані Асоціацією «Авістор-буд» на садовий будинок, квартири АДРЕСА_3 , підписані керівником суб`єкта господарювання ОСОБА_6 та інженером з технічного нагляду ОСОБА_7 .

Однак, з відповіді голови правління Асоціації «Авістор-буд» ОСОБА_6 вбачається, що вищезазначені документи асоціацією не виконувались та нікому не видавались.

Таким чином, невстановлені особи підробили офіційні документи, які посвідчуються установою, і які надали право використання їх підроблювачами чи іншими особами.

У зв`язку з цим, вважаючи таку квартиру об`єктом злочинних посягань, тобто речовим доказом, прокурор просив накласти на неї арешт з метою забезпечення її схоронності та перешкоджання проведенню на ній будівельних робіт. Просив розглянути клопотання без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту майна.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Слідчий суддя, заслухавши прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведена засада гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали, зокрема, витяг з ЄРДР, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, протокол огляду з місця подій від 29.05.2020, протоколи допиту свідків, не дають підстав для встановлення об`єктивних даних, які б підтверджували факт вчинення кримінального правопорушення за ч. 1, 2 ст. 194 КК України.

Водночас з наданих матеріалів вбачається наявність ознак вчинення кримінального правопорушення за ст. 358 КК України.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом вчинення злочину.

Абзацом другим вказаної норми визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У силу ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається серед іншого з метою збереження речових доказів.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом, були об`єктом кримінально протиправних дій.

З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та є доказом обставин вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Водночас, вирішуючи питання про можливість використання квартири, як доказу у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що наведений чинник заслуговує на негативну оцінку через те, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні фактично ведеться, за ч. 3 ст. 358 КК, за якою вказаний об`єкт нерухомості не може бути предметом злочину, оскільки доказом у такому випадку є не сам об`єкт, а факт підроблення офіційного документа, засоби його підроблення.

Таким чином, вказана квартира не може бути використана як доказ.

З наведеного витікає, що надаючи оцінку тому, чи відповідає потребам слідства такий ступінь втручання органу розслідування у права та законні інтереси інших осіб, слідчий суддя відмічає, що ініційоване накладення арешту на об`єкт нерухомості не може відповідати засадам розумності та спів розмірності.

Таким чином, враховуючи, що прокурором не доведено, що квартира, на яку ініційоване накладення арешту, отримана внаслідок здійснення протиправної діяльності, застосування ініційованого забезпечення кримінального провадження з метою забезпечення її схоронності як речового доказу є необґрунтованим, отже, потреби досудового розслідування не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, стороною обвинувачення не доведені правові підстави застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК має наслідком відмову у задоволенні клопотання.

Керуючись вимогами ст. 2, 7, 8, 9, 16, 98, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:
У задоволенні клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні за № 120 171 000 900 062 58 від 02.06.2017 ч. 1,2 ст. 194, ч. 3 ст. 358 КК України арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київської апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1