ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4745/21 Номер провадження 11-кп/814/1120/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , поданою в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів, а саме до 13 листопада 2021 року, обвинуваченій

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Полтава, проживаючій за адресою: АДРЕСА_1 .

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою в інкримінованому їй органом досудового розслідування особливо тяжкому злочині, поряд з наявністю в ОСОБА_8 постійного місця проживання відсутність у неї міцних соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченої, а також неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

Одночасно цей суд, керуючись вимогами ч.4 ст.183 КПК України, не визначив розмір застави при постановленні ухвали про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , яка обвинувачуються у вчиненні злочину із застосування насильства.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевим судом не враховано, що відсутні ризики того, що обвинувачена може переховуватись від суду, знищити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення, так як ОСОБА_8 після вчинення злочину намагалась надати допомогу ОСОБА_9 , добровільно видала органу досудового розслідування речі, у яких перебувала під час вчинення злочину і надала для експертизи біологічні зразки, у той час як інші речі та документи вилучені слідством, раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, а ризику незаконно впливу на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, на думку автора апеляційної скарги, можливо запобігти шляхом обрання обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Одночасно захисник посилається на безпідставність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише на підставі тяжкості злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , а також зазначає про те, що загиблий, який був судимим, до вчинення злочину застосовував неправомірні дії щодо обвинуваченої.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Зважаючи на те, що захисником ОСОБА_7 заявлено клопотання про здійснення апеляційного розгляду за участю сторін, розгляд апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , постановлену під час судового провадження у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, на підставі ч.4 ст. 422-1 КПК України проводиться за участі сторін кримінального провадження.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
За положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 14 вересня 2021 року, цей суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченої, всупереч твердженням апелянта, оцінив обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою відповідно до ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України.

Під час вирішення клопотання прокурора, місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що, перебуваючи на волі ОСОБА_8 може: переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні шляхом погроз або вмовлянь для зміни їх показань, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину у стані алкогольного сп`яніння із застосуванням насильства, що свідчить про схильність обвинуваченої до агресивної та неадекватної поведінки, завдання шкоди оточуючим.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки доводам апелянта щодо ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки його наявність не було заявлено прокурором у поданому клопотанні, та відповідно не встановлено і судом першої інстанції.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Колегія суддів звертає увагу що, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь імовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Розглядаючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою місцевий суд також урахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою в інкримінованому їй органом досудового розслідування особливо тяжкому злочині, а саме від 7 до 15 років позбавлення волі, поряд з наявністю в ОСОБА_8 постійного місця проживання, відсутність у неї міцних соціальних зв`язків та репутацію обвинуваченої.

При цьому, слід зазначити, що саме лише посилання апелянта на наявність родичів в обвинуваченої не свідчить про те, що вона має міцні соціальні зв`язки, які б могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_10 . До того ж, апелянтом не додано будь-яких фактичних даних на підтвердження доводів у цій частині.
Колегія суддів поряд з наведеним вище враховує відсутність судимостей в обвинуваченої та молодий вік останньої, однак з огляду на встановлені вище обставини у їх сукупності, це не є мотивованою підставою для обрання ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу.

Таким чином, з огляду на викладене, вбачається, що обставини, які стали підставою для обрання обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України станом на день розгляду клопотання не зменшились.

Апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав обвинуваченої перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Водночас колегія суддів зауважує, що необхідність застосування запобіжного заходу ніким з учасників провадження не оспорюється.
Твердження сторони захисту про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Так, інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, виходячи з конкретних обставин справи, не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_10 , оскільки у будь-якому випадку передбачає перебування останньої на волі.
У свою чергу, апеляційний суд констатує, що задовольняючи клопотання прокурора, місцевий суд врахував тяжкість обвинувачення не як самостійну підставу для подальшого тримання під вартою обвинуваченої, а з іншими обставинами у сукупності, які враховуються при продовженні строку тримання під вартою, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є неспроможними.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 після вчинення злочину намагалась надати допомогу вбитому, який до вчинення злочину застосовував неправомірні дії щодо обвинуваченої, не спростовують висновків місцевого суду про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, що не зменшились, та неможливість запобігти цим ризикам у разі незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До того ж, такі доводи пов`язані із встановленням судом конкретних обставин злочину на підставі оцінки доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, а тому не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції на цій стадії процесу, до закінчення судового розгляду, а саме при апеляційному розгляді ухвали суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої.

Водночас, ураховуючи наведені вище обставини та підстави, передбачені ст.ст.177,178 КПК України, з огляду на положення ч.4 ст.183 КПК України, на думку колегії суддів, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали обґрунтовано не визначено розмір застави у даному кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.
Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на встановлені вище обставини та відповідні їм правовідносини, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст.376,405,407,422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2021 року щодо ОСОБА_8 без змін.

С У Д Д І :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4