Справа № 562/4079/17
номер провадження 1-кп/570/8/2021
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
з участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ( в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000518 про обвинувачення
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Здолбунів Рівненської області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, який має незакінчену вищу освіту, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , який раніше не судимий відповідно до положень ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_7 30 липня 2017 року о 03 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї кафе «Фромаж», що розташоване по вул. Шевченка, 100 в с. Гільча Перша Здолбунівського району Рівненської області, на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на протиправне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, попередньо підготовившись, наніс ножем один удар в область грудної клітки ОСОБА_9 , внаслідок чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, однак свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті іншій людині до кінця не довів, оскільки був затриманий відвідувачами кафе.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчинення інкримінованого йому злочину не визнав, вказав що не бажав настання таких наслідків які мали місце. Зазначив, що потерпілого раніше не знав, конфлікту між ними не було, умислу на вчинення вбивства також у нього не було. При цьому ОСОБА_7 визнав те, що саме він заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, однак за інших обставин - здійснюючи при цьому самооборону від протиправних дій інших осіб, які його збили з ніг і наносили йому удари ногами. У заподіянні тяжкого тілесного ушкодження обвинувачений за його словами розкаюється.
Сторона захисту також вказує на те, що дії ОСОБА_7 є необхідною обороною. Захисник звернув увагу суду на те, що нанесення одного удару потерпілому, в той час, як за показаннями потерпілого поруч нікого не було, тобто маючи можливість нанести і ще аналогічні удари, свідчить про те, що прямого умислу в доведенні вбивства до кінця - не було. Захисник ОСОБА_8 просив суд перекваліфікувати дії обвинуваченого за ст. 124 КК України.
Захисник в судовому засіданні вказав, що дії, вчиненні в межах даного злочину, були необхідною обороною обвинуваченого від посягання на його життя та здоров`я з боку інших осіб. Тому дії обвинуваченого в даному кримінальному провадженні кваліфіковано невірно, як наслідок підлягають перекваліфікації.
Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні повністю підтвердив обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_7 . Пояснив, що ніяких дій, які б провокували ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення, він не вчиняв.
Вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини вчиненого діяння підтверджуються показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні, потерпілого та дослідженими документами (матеріалами) кримінального провадження.
Детальні показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказують на те, що в момент завдання удару ножем ОСОБА_9 обвинувачений перебувавав на вулиці, будь-яких тілесних ушкоджень ніхто ОСОБА_7 не наносив, при цьому протягом всього часу перебування до подій, що мали місце приблизно о 03 годині 31 хвилині 30 липня 2017 у кафе та на території кафе жодних активних дій, спрямованих на заподіяння ОСОБА_7 шкоди ні потерпілий, ні інші особи не вчиняли, а отримані тілесні ушкодження обвинуваченого виникли після нанесення удару ножем потерпілому.
Про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину свідчить ряд досліджених в судовому засіданні наступних фактичних обставин:
- у рапорті ЄО.№3997 від 30.07.2017 зафіксоване повідомлення на гарячу лінію «102» про нанесення тілесних ушкоджень невідомою особою охоронцю кафе ОСОБА_9 ;
- у протоколі огляду місця події від 30.07.2017 та додатках до нього зафіксовано, що вилучено спортивні штани, туфлі та футболку з розрізом 15x5 мм в ділянці серця та слідами бурого кольору, схожими на кров людини;
- у протоколі огляду місця події від 30.07.2017 та додатках до нього зафіксовано обстановку на місці вчинення кримінального правопорушення, вилучено ніж чорного кольору;
- за висновком судової імунологічної експертизи №2.2.-233/17 визначено групову приналежність крові ОСОБА_9 ;
- за висновком судової імунологічної експертизи №2.2.-234/17 визначено групову приналежність крові ОСОБА_7 ;
- за висновком комплексної судової дактилоскопічної, молекулярно-генетичної експертизи №10/713 встановлено, що на клинку ножа, вилученого під час огляду місця події виявлено кров людини, генетичні ознаки якої збігаються з ознаками крові потерпілого ОСОБА_9 , а на змивах з поверхонь руків`я наданого на дослідження ножа виявлено кров людини та клітини з ядрами, генетичні ознаки яких є змішаними трьох або більше осіб, серед яких присутні генетичні ознаки крові потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ;
- за висновком судової імунологічної експертизи №381 встановлено, що на трьох фрагментах марлевого бинту, які вилучені під час огляду місця події, виявлено кров людини, яка може належати, у тому числі, потерпілому ОСОБА_9 ;
- за висновком судової імунологічної експертизи №377 визначено, що на футболці, яка отримана від потерпілого, виявлено кров людини, яка може належати, у тому числі, потерпілому ОСОБА_9 ;
- за висновком судової імунологічної експертизи №376 встановлено, що на футболці та спортивних штанах, що вилучені під час обшуку підозрюваного, виявлено кров людини, яка може належати, у тому числі, ОСОБА_7 ;
- за висновком судової психіатричної експертизи №215-215/17 встановлено, що на час інкримінованих дій ОСОБА_7 міг усвідомлювати та керувати своїми діями, у стані фізіологічного афекту чи іншому емоційному стані, який би істотно вплинув на його поведінку, не перебував, психіатричним захворюванням не страждав і не страждає на даний час;
- у витягу №2557 із журналу реєстрації медичних оглядів зазначено, що ОСОБА_7 о 13 годині 40 хвилин 30.07.2017 перебував у стані алкогольного сп`яніння (Аlcotest Drager - 0.12%о, згідно аналізу сечі - 0.62%о);
- у протоколі затримання від 30.07.2017 вказано, що під час обшуку ОСОБА_7 вилучено футболку та спортивні штани з слідами бурого кольору, схожими на кров людини;
- за висновком судової медичної експертизи №148 встановлено, що тілесне ушкодження у ОСОБА_9 виникло від однієї травматичної дії (удару) загостреним колюче-ріжучим предметом (без відображення індивідуальних особливостей травмуючої поверхні), яким міг бути клинок ножа, з достатньою силою нанесення (спричинення) характерною для даного ушкодження та згідно із п. 2.1.3. й) о) "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (Наказ МОЗ України №6 від 17.01.1995 року) відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент його заподіяння. У вказаному висновку також зазначено, що враховуючи відсутність ознак загоєння рани, проведення оперативного втручання по життєвим показникам, наявність в плевральній порожнині крові зі згортками, можна зазначити, що вищевказане тілесне ушкодження ОСОБА_9 могло утворитись незадовго до поступлення його на стаціонарне лікування в Здолбунівську ЦРЛ. в зазначений постанові термін, а саме 30.07.2017 року. Враховуючи локалізацію тілесного ушкодження ОСОБА_9 рана в 4-ому міжребер`ї справа по серединній лінії), напрямок раневого каналу (зверху донизу та зліва направо), вірогідніше всього, що потерпілий в момент стричинення йому тілесного ушкодження перебував у вертикальному або близько до нього положенні та був обернутий передньою поверхнею тулуба до травмуючого знаряддя. У наданій медичній карті № 5439 результатів дослідження крові на наявність алкоголю чи будь-яких посилань лікарів на те, що в момент госпіталізації у Здолбунівську ЦРЛ потерпілий ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння немає. Враховуючи характер та локалізацію тілесного ушкодження у громадянина ОСОБА_9 , вивчення даних протоколу проведення слідчого експерименту з потерпілим від 11.08.2017 року, можна зазначити, що механізм виникнення тілесного ушкодження у гр-на ОСОБА_9 , який він показав під час проведення з ним слідчого експерименту не суперечить судово-медичним даним його виникнення;
- за висновком судової медичної експертизи №863 виявлено та зафіксовано середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у ОСОБА_7 ;
- у протоколі проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 та додатків до нього, зафіксовано те, як останній відтворив на місці події 30.07.2017, слідчим проведено перевірку та уточнення відомостей, які викладені свідком під час його допиту;
- у протоколі проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 та додатків до нього зафіксовано, що останній відтворив на місці події 30.07.2017, слідчим проведено перевірку та уточнення відомостей, які викладені свідком під час його допиту;
- у протоколі проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_9 та додатків до нього зафіксовано те, що останній відтворив на місці події 30.07.2017, слідчим проведено перевірку та уточнення відомостей, які викладені потерпілим під час його допиту;
- запити слідчого в порядку ст. 93 КПК України та відповіді Здолбунівської ЦРЛ та Зіньківської ЦРЛ вказують на витрати, понесені медичними закладами на лікування потерпілого ОСОБА_9 .
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки вони містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.
Зазначені докази є узгодженими між собою та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.
Досліджені в судовому засіданні дані, які характеризують обвинуваченого вказують на те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, на утриманні має неповнолітню дитину, згідно положень ст. 89 КК України є несудимим.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, врахувавши показання свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що дії обвинуваченого носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, тому винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
У відповідності до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Крім того, Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
При цьому, суд враховує, що однією із засад судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.4 ст.129 Конституції України). Судом, на виконання вимог ч.1 ст.22 КПК України, якою передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим кодексом, створено всі необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Суд вважає, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні твердження ОСОБА_7 про те, що у нього не було жодного умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 а також позиція захисника, що дії, вчиненні в межах даного злочину, були самообороною обвинуваченого. Дана позиція суду випливає з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнають дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно-небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно з ч.3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.
Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК України тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 визначається судом, як незакінчений замах на умисне вбивство.
З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, яке, відповідно до ст. 3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
Згідно зі ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно-небезпечного результату.
Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні та проаналізованих судом доказів, нанесення удару ОСОБА_7 ножем потерпілому ОСОБА_9 в життєво важливий орган мало місце під час раптово виниклого конфлікту ( ОСОБА_7 розмовляв на підвищених тонах та вів себе зухвало), потерпілий же в цей час намагався навести порядок в кафе, оскільки він там працював охоронцем і це його обов`язок слідкувати за порядком. Тому, враховуючи спосіб, знаряддя вчинення злочину, характер і локалізацію поранення, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, суд приходить до висновку про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, згідно з вимогами ст.ст.65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України, який згідно ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. А тому суд дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що покарання засудженого має на меті його виправлення, перевиховання та соціальну реабілітацію, запобігання вчиненню нових злочинів.
Разом з тим, суд при призначенні покарання бере до уваги те, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчинення злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчинення злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. В останньому слові ОСОБА_7 визнав себе винним у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , заперечивши наявність умислу на вбивство останнього. Повністю визнав подані в провадженні цивільні позови.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнає вчинення злочину ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі, що є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінюючи сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, витлумачивши відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви на користь обвинуваченого, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає поза розумним сумнівом доведеним пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення і його дії вірно кваліфіковані за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як незакінчений замах на вбивство, тобто незакінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, яке не було доведене до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки він не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.
Згідно з вимогами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із вимог ст.50, 65 КК України щодо призначення покарання та з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
При обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України, виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує: характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є особливо тяжким, тяжкість заподіяного кримінальним правопорушенням наслідків, суспільно небезпечний характер дій обвинуваченого, а саме вчинив незакінчений замах на вбивство, тим самим посягнувши на найцінніше - здоров`я та життя потерпілого, його мотиви, обстановку вчинення кримінального правопорушення. Наведені обставини суттєво підвищують ступінь тяжкості вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення та свідчать про небезпечність обвинуваченого, як особи для суспільства.
З огляду на вищевказані обставини, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої покарання обставини, з урахуванням правової позиції сторін провадження, суд приходить до переконання та погоджується з думкою прокурора, що розмір покарання має бути ближчим до мінімальної міри, передбачених санкцією ч. 1 ст.115 КК України. На переконання суду, такий розмір покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Цивільні позови, подані в даному кримінальному провадженні прокурором до обвинуваченого, підлягають до задоволення на підставі ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та з урахуванням принципу диспозитивності (обвинувачений визнав позовні вимоги повністю).
Питання про судові витрати, що підтверджені документально, слід вирішити відповідно до ст. 124 КПК України, питання про долю речових доказів - на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили обрати у виді тримання під вартою.
Взяти ОСОБА_7 під варту в залі суду. Початок строку відбування покарання засудженому рахувати з моменту взяття під варту.
В строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 зарахувати строк перебування під вартою з 30 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Фінансового управління Здолбунівської районної державної адміністрації для перерахування Здолбунівській центральній районній лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління Здолбунівської районної державної адміністрації для перерахування Здолбунівській центральній районній лікарні грошові кошти в сумі 4227 (чотири тисячі двісті двадцять сім) гривень 74 коп.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Головного управління державного казначейства України в Полтавській області для перерахування Зіньківській центральній районній лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь Головного управління державного казначейства України в Полтавській області для перерахування Зіньківській центральній районній лікарні грошові кошти в сумі 3368 (три тисячі триста шістдесят вісім) гривень 82 коп.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта:
- за проведення судової імунологічної експертизи №2.2-233/17 від 07.08.2017 - 892 (вісімсот дев`яносто дві) гривні. 32 коп.;
- проведення судової імунологічної експертизи №2.2-234/17 від 07.08.2017 - 892 (вісімсот дев`яносто дві) гривні 32 коп.;
- проведення експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів №2.1-869/17 від 03.10.2017 - 1237 (одна тисяча двісті тридцять сім) гривень;
- проведення судової комплексної дактилоскопічної, молекулярно-генетичної експертизи №4/1456 від 21.09.2017 та №10/713 від 27.10.2017 на загальну суму 4857 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят сім) гривень 08 коп.
Зняти арешт з майна, накладений ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01.08.2017 року.
Речові докази по справі - одяг обвинуваченого ОСОБА_7 - повернути ОСОБА_7 , одяг потерпілого ОСОБА_9 - повернути ОСОБА_9 , решту речових доказів - знищити.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3