УХВАЛА

іменем України

7 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 355/446/21
провадження № 51-3344ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.
Встановлені обставини
Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області ухвалою від 11 травня 2021 року повернув прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001099 від 30 листопада 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 2 ст. 345 КК, ОСОБА_5

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1

ст. 263 КК, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4

ст. 187, ст. 257 КК, для приведення його у відповідність до вимог КПК.
Київський апеляційний суд ухвалою від 17 червня 2021 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2021 року і призначив новий розгляд у суді першої інстанції.

Цією ж ухвалою було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_5 ,

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до 15 серпня 2021 року.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник просить переглянути ухвалу апеляційного суду в частині продовження тримання під вартою ОСОБА_5 на підставах істотного порушення вимог КПК.
Мотиви Верховного Суду
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Системний аналіз норм кримінального процесуального закону вказує на те, що ухвалами судів, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, є судові рішення, після постановлення яких у подальшому заявник позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права на відповідній стадії кримінального провадження.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, вона (у тому числі в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою) не є тим рішенням, яке перешкоджає подальшому розгляду кримінального провадження. Відповідно, суд касаційної інстанції не наділений правом реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК, на таке судове рішення апеляційного суду.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Оскільки оскаржувана захисником ухвала апеляційного суду не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3