Постанова

іменем України
16 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 686/9041/19
провадження № 51-3665км 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, його захисника

ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від

16 лютого 2021 року та захисника засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008250, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 187 та частиною 1 статті 304 Кримінального кодексу України (далі КК),
та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року ОСОБА_8 засуджено за частиною 4 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, за виключенням житла.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попередній у виді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з дня набрання вироком законної сили. Зараховано у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 27 грудня 2018 року по 29 грудня 2018 року та з 4 січня 2019 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 304 КК, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.
Також цим вироком ОСОБА_6 засуджено за частиною 4 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, за виключенням житла.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено попередній у виді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з дня набрання вироком законної сили. Зараховано у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 28 грудня 2018 року по 29 грудня 2018 року та з 4 січня 2019 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Цивільні позови потерпілих задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в солідарному порядку: на користь ОСОБА_11 150 000 грн моральної шкоди; на користь ОСОБА_12 3291,66 грн заподіяної матеріальної шкоди та 50 000 грн моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 процесуальні витрати на користь держави та вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_8 і ОСОБА_6 визнано винуватими і засуджено за те, що вони, діючи умисно, з корисливим мотивом та з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою між собою, 24 грудня 2018 року близько 01:00 у дворі будинку АДРЕСА_3 вчинили розбій на потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , застосувавши насильство, небезпечне для їх життя та здоров`я, а саме умисно заподіявши ОСОБА_12 середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, та заволоділи майном останніх загальною вартістю 4765,42 грн.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року в порядку частини 2 статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) змінено в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, виключено з вироку суду посилання про призначення останньому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_9 просить змінити судові рішення, перекваліфікувати дії його підзахисного з частини 4 статті 187 КК на частину 1 статті 186 та частину 1 статті 122 КК і призначити покарання із застосуванням статей 69 та 75 КК. При цьому вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Обґрунтовуючи неправильну кваліфікацію дій його підзахисного, захисник ОСОБА_9 наполягає на тому, що бійка між потерпілими та засудженими відбулася у зв`язку з виниклими неприязними відносинами, такі дії було вчинено раптово внаслідок конфлікту між ними, а заволодіння майном було відкрите, оскільки учасники бачили один одного, а отже, не було домовленості на пограбування, оскільки ОСОБА_6 не здійснював пограбування потерпілого ОСОБА_12 , як і засуджений ОСОБА_8 не вчиняв будь-яких протиправних дій стосовно потерпілого ОСОБА_11 .
Крім того, у своїй касаційній скарзі захисник вказує практику, наведену в постановах Пленуму Верховного Суду України, та зазначає, що напад без мети заволодіння майном потерпілого не може кваліфікуватись як розбій, а тому наполягає на перекваліфікації дій його підзахисного.
Також не погоджується захисник із призначеним ОСОБА_8 покаранням, оскільки вважає, що його дії слід перекваліфікувати на менш тяжкі злочини, а тому і покарання просить призначити із застосуванням статей 69 та 75 КК, змінивши судові рішення.
Разом із цим захисник ОСОБА_9 вказує на суворість призначеного покарання його підзахисному за статтею 187 КК, хоча і не погоджується із вказаною кваліфікацією.
Не погоджується також захисник ОСОБА_9 із рішенням суду в частині солідарного стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 завданої потерпілим шкоди, оскільки вважає, що його підзахисний завдавав удари лише ОСОБА_12 , а тому і шкоду повинен відшкодовувати лише йому.
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не погоджується з судовими рішеннями, просить змінити рішення апеляційного суду та призначити покарання із застосуванням статей 69, 75 КК, при цьому посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості.
Обґрунтовує свою позицію тим, що суди повною мірою не врахували обставин вчиненого кримінального правопорушення, не взяли до уваги, що він дійсно визнав свою вину та сприяв розкриттю злочину, оскільки надавав правдиві показання, не уникав жодних слідчих дій і не приховував жодних фактів вчиненого злочину.
Також вважає, що суди не достатньо вмотивували своє рішення про неможливість застосувати статті 69 та 75 КК при призначенні покарання, не врахували його віку, умов життя , характеристик та соціальних зв`язків.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 також не погоджується із судовими рішеннями, просить їх змінити та призначити його підзахисному покарання із застосуванням статті 69 КК, при цьому посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що суди не врахували під час призначення покарання неповнолітнього віку його підзахисного, того, що останній до кримінальної відповідальності притягується вперше, намагався повернути завдану потерпілим шкоду, жалкує про вчинене та щиро розкаюється, про що свідчить його вибачення перед потерпілими та осуд свого вчинку.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників, які підтримали свої касаційні скарги та касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , доводи засудженого ОСОБА_6 , який підтримав свою касаційну скаргу, а також касаційну скаргу свого захисника та не заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_9 , думку засудженого ОСОБА_8 , який підтримав касаційну скаргу свого захисника та не заперечував проти задоволення касаційних скарг ОСОБА_6 та його захисника, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, і перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Мотиви Суду.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_9 убачається, що він оспорює винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 КК, посилається на неправильну кваліфікацію дій свого підзахисного та не погоджується з призначеним покаранням.
Однак зазначені доводи захисника, наведені в касаційних скарзі, є безпідставними з огляду на таке.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції, заслухавши показання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , потерпілих, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, показання ОСОБА_8 , який хоча в судовому засіданні вказував, що розбійного нападу не було, однак підтвердив, що завдав удари потерпілому ОСОБА_13 і заволодів грошима та мобільним телефоном, він визнав вину частково, під час судового розгляду зазначив, що завдав удари потерпілому, оскільки між ними виник конфлікт, умислу на заволодіння майном у нього не було.
Втім, як установив суд першої інстанції з показань потерпілого ОСОБА_12 , що вони з потерпілим ОСОБА_11 біля магазину «Гранд» вживали пиво і незнайомі їм хлопці декілька разів підходили просили цигарки, а потім коли пішли додому, біля під`їзду до нього підбіг ОСОБА_8 та завдав йому удар кулаком, а потім ще декілька ударів у голову руками та ногами, зірвав срібний ланцюжок з нього, обшукав кишені, забрав мобільний телефон, у чохлі якого було 300 грн. Він також бачив, як на землі поруч лежав ОСОБА_11 . Із показань потерпілого ОСОБА_11 суд встановив, що у вказаний день той зустрівся з ОСОБА_12 , вони випили пляшку коньяку і пішли до магазину «Гранд», щоб випити пива. Що відбувалось далі, не пам`ятає у зв`язку з отриманою черепномозковою травмою. До свідомості прийшов у лікарні через 5-6 днів після отримання травми.
Показання потерпілого ОСОБА_12 підтверджуються також письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, а саме: протоколом слідчого експерименту від 22 січня 2019 року з потерпілим ОСОБА_12 , який розповів про події, які відбувались та його показання узгоджуються з показаннями наданими в судовому засіданні; протоколами пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 25 грудня 2018 року та від 28 грудня 2019 року, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 та ОСОБА_6 як осіб, які заподіяли йому тілесні ушкодження і заволоділи його майном; протоколом огляду місця події від 24 грудня 2018 року та фототаблицею до нього.
Згідно з висновком судово імунологічної експертизи №26 від 06 лютого 2019 року кров може належати потерпілому ОСОБА_12 , потерпілому ОСОБА_11 , підозрюваному ОСОБА_6 .

Відповідно до протоколу обшуку квартири АДРЕСА_4 (за місцем проживання ОСОБА_8 ) від 27 грудня 2018 року, ОСОБА_8 добровільно видав срібний ланцюжок із пошкодженою застібкою, мобільний телефон марки «Samsung J 3» чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , шкіряний гаманець чорного кольору, банківську картку «Райфайзен Банк Аваль» № НОМЕР_3 , картку на знижку, штани синього кольору з плямами бурого кольору.

Як убачається зі звукозапису судового засідання, ОСОБА_8 підтвердив, що видані ним речі: срібний ланцюжок, мобільний телефон, гаманець - є саме тими, які він викрав у ОСОБА_12 , а штани є тими, в які він був одягнений в момент вчинення злочину, а потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердив, що видані ОСОБА_8 під час обшуку його помешкання речі належать йому (потерпілому) і були викрадені в нього обвинуваченим ОСОБА_8 під час здійснення розбійного нападу.

Згідно з висновком комісійної судово медичної експертизи №140 від 22 січня 2020 року виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження могли утворитись за механізмом, який показав сам потерпілий ОСОБА_12 під час слідчого експерименту 22 січня 2019 року, а також за механізмом, який показав обвинувачений ОСОБА_8 під час слідчого експерименту 23 січня 2019 року, а саме від ударів кулаками і ногами нападника в обличчя потерпілого. Відповідно до висновків комісійних судово-медичних експертиз №141 від 28 листопада 2019 року та № 140 від 02 січня 2020 року у потерпілого ОСОБА_11 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, а у потерпілого ОСОБА_12 ушкодження середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.

У результаті проведення негласних слідчих розшукових дій, здійснених на підставі ухвали слідчого судді Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року на DVD-R диску було зафіксовано розмову ОСОБА_8 із співкамерником у приміщені ІТТ №1 ГУНП в Хмельницькій області, під час якої ОСОБА_8 розповів про обставини вчинення ним спільно із товаришем злочину, в тому числі й про заподіяння ним та його товаришем потерпілим тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд всебічно та повно з`ясував обставини кримінального правопорушення, підтвердив їх доказами та, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, правильно дійшов висновку про доведіть винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину та кваліфікував їх дії за частиною 4 статті 187 КК як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Суд апеляційної інстанції підтримав висновки суду першої інстанції, послався на показання потерпілих, які узгоджуються з письмовими доказами у справі, а механізм заподіяння ушкоджень потерпілим та їх локалізація були відтворені під час проведення слідчих експериментів, що також досліджено та перевірено під час судового розгляду.
Доводи захисника про відсутність між засудженими змови на вчинення злочину, а також відсутність умислу на пограбування потерпілих, які захисник зазначає у своїй касаційній скарзі, були також предметом розгляду суду апеляційної інстанції.
Виходячи із наведених доводів, апеляційний суд зазначив, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_6 із самого початку були узгодженими та послідовними. Так, вони разом неодноразово підходили до потерпілих, з якими раніше не були знайомі, з проханням пригостити їх цигарками, розуміли стан потерпілих, які перебували в алкогольному сп`янінні та не могли чинити опору останнім. В одному напрямку на незначній відстані йшли поруч із потерпілими і одразу ж. коли останні зайшли за будинок, почали завдавати потерпілим удари (13 - ОСОБА_11 та 7 - ОСОБА_12 ) у життєво важливі органи (голову, грудну клітку) різними способами, як за допомогою рук, так і ніг.
Крім того, побиття потерпілих продовжувалося протягом нетривалого часу, у темну пору доби, в безлюдному місці. Після побиття потерпілих одразу заволоділи майном останніх і спільно залишили місце події, при цьому поділивши між собою викрадені грошові кошти.

Так, суд апеляційної інстанції правильно дійшов висновку, що в засуджених був саме корисливий мотив на незаконне заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, що у свою чергу повністю виключає можливість кваліфікації їхніх дій за спричиненими наслідками (ч.1 ст.122 та ч.1 ст.121 КК ).

Спростовуючи доводи захисту щодо наявного конфлікту між потерпілими та засудженими, про який вказує захисник у своїй касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції зазначив, що потерпілі більш ніж на десять років старші за обвинувачених, що не свідчить про їхню фізичну перевагу, крім того. потерпілі перебували у стані алкогольного сп`яніння і в ході їх побиття практично не чинили опору.
Разом із цим як убачається з наявних матеріалів справи, зокрема даних відеозаписів камер спостереження, до місця події ОСОБА_8 та ОСОБА_6 йшли попереду потерпілих на відстані декількох метрів, а тому, зайшовши першими у двір будинку АДРЕСА_3 , розуміли, що у даному дворі безлюдно. При цьому самі засуджені під час їх допиту в суді першої інстанції визнали, що викрали в потерпілих, окрім майна, ще й грошові кошти, які в подальшому розділили між собою.

Тобто суд апеляційної інстанції надав належні та вмотивовані відповіді на доводи в апеляційній скарзі засудженого, при цьому проаналізував показання свідків, висновки експертів, співставив їх з показаннями потерпілих та з письмовими доказами у кримінальному провадженні.
Таким чином, колегія суддів погоджується з наданим судом апеляційної інстанції ретельним аналізом доказів та вважає, що у кримінальному провадженні зібрано достатньо доказів, які згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» вказують на винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого частиною 4 статті 187КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_8 , не встановлено, а доводи захисника ОСОБА_9 щодо перекваліфікації дій його підзахисного є безпідставними.
Крім того захисник ОСОБА_7 , а також засуджений ОСОБА_14 у своїх касаційних скаргах не оспорюють кваліфікації дій ОСОБА_6 , висновків суду щодо його винуватості, однак не погоджуються з призначеним останньому покаранням.
Як захисник, так і засуджений у своїх касаційних скаргах просять змінити судові рішення та пом`якшити ОСОБА_6 призначене покарання, оскільки вважають, що 8 років позбавлення волі є занадто суворим покаранням за вказаним злочином.
Однак з такою позицією колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Суд першої інстанції, обираючи вид та розмір покарання, врахував те, що він скоїв особливо тяжкий злочин, вину свою визнав лише частково, обставиною, яка пом`якшує ОСОБА_6 покарання, суд визнав вчинення злочину неповнолітнім, а також взяв до уваги молодий вік засудженого, позитивні характеристики та намагання частково відшкодувати завдану шкоду.
При цьому місцевий суд належним чином обґрунтував відсутність інших обставин, які пом`якшують покарання, та зазначив, що часткове визнання вини та переконання суду в тому, що особи вчинили менш тяжкий злочин, ніж їм інкримінують, не вказує на щире каяття засуджених, а сприяння розкриттю злочину, про яке як захисник, так і засуджений ОСОБА_6 зазначають у своїх касаційних скаргах, також не знайшло підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи таку позицію. правильно зазначив, що про свою участь у вчиненні злочину стосовно потерпілих, ОСОБА_6 вперше заявив після того, як органами досудового розслідування було встановлено осіб, які його скоїли, а в судовому засіданні засуджені запевняли суд, що вчинили менш тяжкий злочин ніж їм інкримінують.
У своїх висновках місцевий суд вказав про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид примусу буде достатнім та необхідним для виправлення особи та її соціальної реабілітації.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду, додатково зважив, що ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкий злочин, насильницькі дії призвели до тяжких наслідків, оскільки потерпілі отримали ушкодження середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, а тому погодився з висновками місцевого суду щодо підвищеної суспільної небезпечності осіб та призначив їм покарання у межах санкції частини 4 статті 187 КК.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість.
Верховний Суд звертає увагу на те, що виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність.

Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що саме собою є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.
З огляду на зазначене покарання у виді позбавлення волі строком на 8 роківумінімальних межах санкції частини 4статті 187 КК призначено ОСОБА_6 відповідно до вимог статей 50, 65 КК та є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Доводи захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 про можливість призначити покарання, нижче від нижчої межі санкції статті, за якою останній обвинувачується, є неспроможними, а посилання сторони захисту на молодий вік засудженого, притягнення до відповідальності вперше, позитивні характеристики та міцні соціальні зв`язки не знижують рівня суспільної небезпечності особи та не вказують про можливість призначити покарання, нижче від найнижчої межі санкції статті інкримінованого йому злочину, і не дають підстав для звільнення особи від призначеного покарання.
Посилання скаржників на повне визнання вини та щире каяття у вчиненому злочині також не знайшло підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження, оскільки щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Тобто доводи, наведені в касаційних скаргах, не вказують на щире каяття засудженого ОСОБА_6 , а його позиція, викладена в касаційній скарзі, не є достатньо переконливою для зміни судових рішень.

Таким чином, колегією суддів не встановлено підстав для задоволення касаційних скарг захисників та засудженого ОСОБА_6 , оскільки під час перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено істотних порушень вимог закону, а призначене покарання засудженим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 призначено з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про осіб та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому доводи захисника ОСОБА_9 про необхідність перекваліфікувати дії його підзахисного та призначити покарання із застосуванням статті 69 КК також є безпідставними.
Доводи захисника засудженого ОСОБА_8 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі його підзахисного також не заслуговують на увагу, оскільки суд призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, яке єв мінімальних межах санкції частини 4статті 187 КК, таке прокарання відповідно до вимог статей 50, 65 КК є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Неспроможними є також доводи захисника ОСОБА_9 в частині непогодження щодо солідарного стягнення матеріальної та моральної шкоди з його підзахисного з огляду на таке.

Частиною 5 статті 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно зі статтею 1190 Цивільного кодексу України особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.
Судом першої інстанції з належних та допустимих у справі доказів установлено, що дії засуджених були спільними та узгодженими, сумніви про те, що напад на потерпілих був спричинений через конфлікт між ними, не знайшли свого підтвердження, втім, повністю підтверджено розбійний напад, який було сплановано спільними діями засуджених.
Перевіркою матеріалів установлено, що потерпілі не звертались до суду із заявою щодо розмежування стягнення матеріальної та моральної шкоди із засуджених, а тому стягнення такої шкоди в солідарному порядку відповідає нормам закону та підстав вважати його незаконним немає.
На підставі наведеного касаційні скарги захисників та засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням вимог статті 419 КПК.
Керуючись статтями 433, 434,436, 441,442 КПК, Суд

ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року щодо засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а касаційні скарги захисників та засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3