ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 585/1017/21 Номер провадження 11-кп/814/999/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Роменським міськрайонним судом Сумської області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за 0000100, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 травня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пустовойтівка, Роменського району, Сумської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.02.2018 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, який було скасовано вироком Апеляційного суду Сумської області від 14.08.2018 в частині призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України та ухвалено вважати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю покарання 06.01.2021, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Вирішено долю речових доказів та порядок стягнення процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), що поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно, що кваліфіковано як злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, при обставинах, викладених у обвинувальному акті.

01.03.2021 о 11:20 год. ОСОБА_7 , проходячи повз домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішив скоїти з нього крадіжку речей.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна з території вищевказаного домоволодіння, ОСОБА_7 проник на його територію, де помітив господарське приміщення, до якого мається вільний доступ.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на скоєння крадіжки, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, незаконно, через незасклене вікно горища господарського приміщення домоволодіння потерпілої ОСОБА_9 , що за адресою: АДРЕСА_2 , попередньо ставши на дошки, складені під стіною та вікном вказаного господарського приміщення, проник до горища господарського приміщення. Перебуваючи на горищі приміщення ОСОБА_7 знайшов поліпропіленовий мішок білого кольору та помістив до нього чавунну сковорідку, а також два рулони пластин з латуні, що були на горищі.

Крім того на горищі ОСОБА_7 виявив і поклав до мішку моток електропроводу, карбюратор марки «К-1242», стартер до автомобіля «Москвич», опалювач від пічки до автомобіля марки «Москвич», які належать потерпілій ОСОБА_9 . Мішок з викраденими речами, ОСОБА_7 викинув з горища через віконну раму на землю, щоб у подальшої таємно винести з території домогосподарства потерпілої ОСОБА_9 . У той час, коли ОСОБА_7 спускався з горища господарського приміщення, він був помічений і викритий потерпілою ОСОБА_9 .

Не дивлячись на це, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, розуміючи, що його протиправні дії були виявлені потерпілою, маючи умисел на викрадення чужого майна з корисливих мотивів, розраховуючи на те, що ОСОБА_9 через свій вік не зможе чинити опір його протиправним діям та здійснити затримання, відштовхнув від себе потерпілу та сам, не втримавшись, впав на землю і коли ОСОБА_9 намагалася притримати його лежачим на землі, ОСОБА_7 з силою штовхнув її в бік та схопивши мішок з викраденим майном почав йти до виходу двору домоволодіння з метою покинути місце вчинення злочину.

В цей час в сутичку втрутився чоловік потерпілої ОСОБА_10 , намагався затримати ОСОБА_7 . В свою чергу ОСОБА_7 , зрозумів, що втекти з місця злочину з викраденим не вдасться, кинув мішок з викраденими речами на подвір`ї, а сам втік з місця вчинення злочину.

Своїми діями ОСОБА_7 намагався спричинити потерпілій матеріальні збитки на загальну суму 3544 гривень.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого, суд вказав на відсутність такої кваліфікуючої ознаки злочину, як «поєднане з проникненням у інше приміщення», яка підлягає виключенню з обвинувачення.

Як на підставу такого рішення суд зважив на відсутність обов`язкових умов, зокрема відсутності на приміщенні гаражу (сараю) у домоволодінні по АДРЕСА_2 , будь-яких засобів охорони, які б унеможливлювали чи ускладнювали до нього доступ, так і відсутність у обвинуваченого беззаперечного усвідомлення того факту, що він проникає до такого приміщення незаконно, оскільки, на його думку, таке приміщення було нежилим та безхазяйним, не мало засклення або засобів замкнення, а тому дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 3 ст.186 КК України, та що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не погоджується з вироком суду в частині призначеного покарання та просить застосувати до нього ст. 69 КК України, призначивши менш суворе покарання.

Просить врахувати суттєве погіршення стану здоров`я у зв`язку з хронічною хворобою туберкульоз легенів відкрита форма, яка потребує довготривалого лікування в спеціалізованій лікарні, відсутність позову потерпілої.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 також просить вирок суду змінити та застосувати відносно обвинуваченого ст. 69 КК України, призначивши покарання нижче від найнижчої межі, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Посилається на те, що за вироком не встановлено пом`якшуючих покарання обставин, однак в судовому засіданні ОСОБА_7 вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому і просив вибачення у потерпілої ОСОБА_9 .

Також посилається на захворювання обвинуваченого відкрита форма туберкульозу, що на переконання захисника можливо врахувати як пом`якшуючу покарання обставину.

Вважає, що покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки за своїм розміром є явно несправедливим через його суворість.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали подані в інтересах останнього апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав у них наведених. Прокурор заперечив проти доводів апеляційних скарг, вважає вирок суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.
Обвинувачений та його захисник не оскаржують вирок в частині визнання ОСОБА_7 винуватим за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, а саме як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно. У зв`язку з цим колегія суддів в цій частині вирок не переглядає.

Поміж тим сторона захисту вважає, що призначене покарання за вказане кримінальне правопорушення є надто суворим та явно несправедливим, а районним судом не враховано пом`якшуючих покарання обставин повне визнання вини, щире каяття, наявність захворювання на туберкульоз (відкрита форма), з огляду на які можливе застосування ст. 69 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також судом враховано, що ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на тяжкий злочин, особу обвинуваченого, який будучи раніше судимий за вчинення умисного корисливого тяжкого кримінального правопорушення, на шлях виправлення не став, через короткий проміжок часу знову вчинив тяжке кримінальне правопорушення, за місцем проживання характеризується негативно, не одружений, не працює.

Обговорюючи питання щодо можливості в даному випадку застосувати положення ст. 69 КК України, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином вбачається, що для застосування даних положень, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, при цьому підлягає врахуванню і особа обвинуваченого. В іншому випадку застосування таких положень неможливе.

Оцінюючи доводи сторони захисту про повне визнання вини, щире каяття ОСОБА_7 , захворювання на туберкульоз, апеляційний суд не може погодитися з тим, що такі обставини як визнання вини та щире каяття мають місце в даному випадку та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Так розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, в суді першої інстанції ОСОБА_7 вину визнав частково, щирого жалю з приводу вчиненого та осуду своїх дій не висловлював. Також, хоча потерпілій матеріальні збитки фактично не були завдані, обвинувачений не вживав будь-яких дій спрямованих на примирення з нею, лише формально вибачився на стадії судових дебатів та останнього слова.

Поміж тим, наявність хронічного захворювання туберкульозу у обвинуваченого, на яке посилається ОСОБА_7 та його захисник, жодним чином не впливає на правильність висновку суду щодо неможливості застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджувався за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю покарання за попереднім вироком, знову вчинив аналогічне кримінальне правопорушення, що свідчить про його стійку антисоціальну спрямованість та небажання останнього ставати на шлях виправлення.

Призначений ОСОБА_7 строк покарання 4 роки позбавлення волі, є мінімальним для даного виду покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, а тому з урахування наявного у нього захворювання на туберкульоз є правильним.

За наведених обставин, вирок районного суду є законним та належним чином вмотивованим, а тому підстави для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та захисника відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 у той самий строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4