Справа № 135/703/21
Провадження №11-кп/801/129/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року,
якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ірпінь Київської області, громадянина України, раніше не судимого,
про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та про закінчення відбування покарання,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Ладижинського міського суду Вінницької області 06.07.2021 звернувся засуджений ОСОБА_7 із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, зазначивши, що вироком Київського міського суду від 28.12.2000 його було засуджено за ст.94, п. п. а, е, з ст.93, ч.3 ст.142, ч.1 ст.123, ст.100, ст.42 КК України до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, що є його власністю. Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з 03.11.1999, тобто з моменту його затримання.
Вказав, що на час вчинення злочину за тими статтями якими його засуджено, кримінальний закон не передбачав такого виду покарання як довічне позбавлення волі, а тому йому слід замінити призначене покарання на покарання у виді позбавлення волі, та зарахувати у цей строк відбуте ним покарання, або звільнити за строком давності згідно ст. 80 КК України. При цьому вказує, що його засудили до відбування покарання в установі суворого режиму, такі установи на даний час є установами середнього рівня безпеки. Тому вважає, що з 11.10.2001 року він відбуває покарання більш суворіше, ніж було визначено вироком суду, оскільки покарання призначене цим судом згідно ст. 150 КВК України не існує.
Окрім цього, подав клопотання, згідно якого просив ухвалити рішення про закінчення відбуття покарання, посилаючись на зазначені обставини.
Засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні клопотання підтримав. Пояснив, що заборонено призначати покарання ніж те, що існувало на час вчинення злочину. Просить пом`якшити призначене йому покарання, замінивши його з більш сурового покарання довічного позбавлення волі на менш сурове позбавлення волі на певний строк. Або звільнити від відбування покарання, оскільки він відбував суворіше покарання ніж йому визначено вироком, так як Ладижинська ВК є установою максимального рівня безпеки.
Захисник ОСОБА_8 підтримала заявлене засудженим ОСОБА_7 клопотання.
Прокурор заперечив проти задоволення клопотання, вказавши, що підстав для його задоволення немає, оскільки законом не передбачено можливості пом`якшення покарання особам, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому вказав, що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення. Також зазначив, що на даний час у вироках взагалі не вказується рівень безпеки установи відбування покарань, оскільки згідно діючого законодавства це є функцією пенітенціарної системи.
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.10.2021 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, та про закінчення відбування покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 06.10.2021 року та повернути справу на новий судовий розгляд. Замінити покарання ОСОБА_7 більш м`яким з довічного позбавлення волі на певний строк.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не надав оцінку підставам його клопотання з яких він звертався до суду, оскільки суд не врахував, що право на перегляд довічного покарання має особа, незалежно від закріплення механізму його реалізації в законах України. Відсутність процесуальних норм не є перешкодою для задоволення його клопотання. Національний суд не може відмовити в задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці ЄСПЛ, посилаючись на норми (або їх відсутність) у законах України. Для задоволення вимог ст.3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного щодо наслідків її розгляду поклалась на розсуд суду.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, посилаючись на її безпідставність, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення по апеляційній скарзі засудженого та його захисника, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 28.12.2000 ОСОБА_7 засуджено за ст.94, п.п. «а», «е», «з» ст. 93, ч.3 ст.142, ч.1 ст.123, ст.100, ст.42 КК України за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.
11.10.2001 ухвалою Верховного Суду України вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 28.12.2000 щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Ладижинська виправна колонія (№39)».
Так, статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_7 будь-яким законом не усунута.

Відповідно до п.3, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст.64 КК України не має строкового виміру, тому в даному випадку вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

У відповідності до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що повною мірою відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно з ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на даний час чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі №757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі "Петухов проти України". У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Слід зазначити, що у справі "Ласло Магьяр проти Угорщини" у рішенні від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини, висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у рішенні "Ласло Магьяр проти Угорщини" Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що при розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Право на помилування в Україні визначене ст.87 КК України, де в частині першій значеної статті передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України.

Так, відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу й на те, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, у зв`язку з чим в даному випадку відсутні підстави для заміни засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що рішенням Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/(ІІ)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частина перша статті 81, частина перша статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Окрім того, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р/(ІІ)/2021 на розгляді Верховної Ради України перебуває законопроект, щодо нормативного регулювання ст.ст.81, 82 КК України, проте станом на день судового розгляду вказаного провадження судом першої інстанції та апеляційним судом, даний законопроект не прийнято, неузгодженості в Кримінальному кодексі України законодавчим органом не усунуті, у зв`язку з чим відсутній правовий механізм, який би визначав порядок заміни покарання та умовно дострокового звільнення осіб, яких засуджено до довічного позбавлення волі.
За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого у своїй апеляційній скарзі щодо неврахування судом при розгляді клопотання засудженого вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Не є спроможними доводи апеляційної скарги засудженого, що оскаржувана ухвала Ладижинського міського суду винесена предвзято та упереджено, з тих підстав, що ним в ході судового розгляду заявлялись відводи як прокурору ОСОБА_9 , так і судді ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Встановлено, що ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.07.2021 відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні заяви про відвід прокурора ОСОБА_9 від розгляду даного кримінального провадження.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.08.2021 під головуванням судді ОСОБА_10 у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про відвід судді Ладижинського місцевого суду Вінницької області ОСОБА_1 у розгляді клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовлено.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності підстав пом`якшення призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання, відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Згідно положень п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Згідно ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Вчинення злочинів, передбачених п. «а», «е», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року, що діяла на час винесення вироку) каралось позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або довічним позбавленням волі з конфіскацією.
Згідно положень, зокрема, п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України умисне вбивство за обтяжуючих обставин карається позбавленням волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі.
Встановлено, що вирок Київського міського суду від 28.12.2000 переглядався Верховним Судом України, і зазначені засудженим обставини неправильного, на його думку, призначення покарання, та невірного застосування кримінального закону оцінювались Верховним Судом України. У зв`язку з прийняттям в 2001 році КК України, новий закон про кримінальну відповідальність, що передбачає покарання за вчинені ОСОБА_7 злочини, не скасовує злочинність діяння і не пом`якшує кримінальну відповідальність останнього, так як редакція санкції ч. 2 ст. 115 КК України з 2001 року не змінювалась.
Також правильним є висновки суду першої інстанції щодо посилання засудженого, що він відбуває більш суворіше покарання, ніж те, що визначене вироком, ґрунтується на невірному тлумаченні ним закону, оскільки, вказівка у вироку Київського міського суду від 28.12.2000, який винесено відповідно до діючого на той час законодавства, на те, що ОСОБА_7 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму, та відсутність в діючому КВК України такого поняття, як установа «суворого режиму» жодним чином не може свідчити про те, що засуджений відбуває не те покарання, яке йому призначено за вироком суду.
Положенням ст. 51 КК України визначено чіткий перелік покарань, де одним із видів покарань є довічне позбавлення волі.
Встановлено, що ДУ Ладижинська ВК № 39, в якій відбуває покарання засуджений ОСОБА_7 у виді довічного позбавлення волі, є виправною колонією максимального рівня безпеки.
У відповідності до ст. 138-140 КВК України, передбачені виправні колонії мінімального, середнього та максимального рівня безпеки.
Згідно положень ст. 150 КВК України передбачено, що чоловіки, засуджені до довічного позбавлення волі, відбувають покарання секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки.
Положенням ст. 86 КВК України визначено, що вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.
Також в ході апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав і для звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Так, згідно положень ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в певні строки.
Проте призначене ОСОБА_7 за вироком покарання у виді довічного позбавлення волі не є строковим, на даний обвинувальний вирок відносно останнього набув законної сили і звернений до виконання у визначені законом строки. А тому підстав вважати, що ОСОБА_7 утримується під вартою незаконно, не має.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
Засуджений не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені судом не були. Такі твердження засудженого носять лише абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Колегія суддів вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи засудженого про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.336, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та про закінчення відбування покарання - залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4