Номер провадження: 11-кп/813/1235/21
Номер справи місцевого суду: 496/3971/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року, у кримінальному провадженні №0000821, внесеному до ЄРДР 08 липня 2020 року, відносно:

ОСОБА_12 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Одеси, громадянина України, українця, одруженого, працюючого на посаді майстра в АТ «Одесагаз», раніше не судимого, зареєстрованого і фактично проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскарженим вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ч. 1, 4 ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробувальним строком на 2 (два) роки, покладено на ОСОБА_12 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2, ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Стягнуто з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, а саме на проведення судових експертиз у сумі 4739,76 гривень.

Заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 10 липня 2020 року по справі № 947/19105/20, провадження № 1-кс/947/10216/20 - скасовано.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку 07 липня 2020 року о 18:43 годині ОСОБА_12 керував автомобілем «DODGE JOURNEY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині автодороги «Київ-Одеса», наближаючись до 447 км та нерегульованого пішохідного переходу, який розташований на відстані +73 м від опори недобудованого шляхопроводу на с. Алтестове, Біляївського району, Одеської області, порушив вимоги п. 1.5, п/п «б» п. 2.3, 12.3, 18.1., 18.4. «Правил дорожнього руху» України, виявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою і за наявності об`єктивної можливості вчасно помітити пішохода ОСОБА_13 , яка перетинала проїзну частину вказаної дороги зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, діючи з необережності, не вжив належних і своєчасних заходів до зменшення швидкості руху автомобіля до безпечної, аж до його зупинки, та не надав дорогу вказаному пішоходу, проявляючи злочинну самовпевненість, продовжив рух у зазначеному режимі, в результаті чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_13 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з її смертю.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у в вчиненні інкримінованого злочину, правильності кваліфікації його дій, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначив, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у частині призначеного покарання у зв`язку з тим, що:

- суд фактично не врахував ступеню тяжкості вчиненого злочину, наслідків вчиненого;

- позитивні характеристики ОСОБА_12 мають формальний характер та не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і правопорушення, вчиненого ним;

- щире каяття обвинуваченого, взяте до уваги судом, сталось лише після надання слідчому відеореєстратора, лише через 5 днів після повідомлення про підозру, тому характеризує його поведінку після вчинення злочину;

- соціальні зв`язки, характеристики, посткримінальна поведінка та відшкодування шкоди не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення без відбування покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування;

- керування транспортним засобом не є основним джерелом доходу ОСОБА_12 , тому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами підлягає застосуванню;

- трактування судом прохання потерпілої застосувати до ОСОБА_12 покарання у відповідності із законом, як не наполягання на додатковому покаранні та прийняття цього до уваги є безпідставним, адже думка потерпілого щодо виду та розміру покарання, у тому числі додатковому, не є вирішальною.

На підставі викладеного прокурор просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 08.07.2020 по 27.07.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 та просив її задовольнити, натомість обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 , заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін.

В свою чергу потерпіла ОСОБА_10 вважала за можливим залишити вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує суспільну небезпеку і характер вчиненого ним злочину, тяжкість скоєного, те, що ОСОБА_12 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину та добровільне відшкодував завдану шкоду, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання, а також наявність обставини, яка обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_12 можливе без ізоляції від суспільства, з застосуванням до нього дії ст. 75 КК України та з покладенням певних обов`язків, які передбачені ст. 76 КК України.

Враховуючи те, що ОСОБА_12 раніше ні до кримінальної відповідальності, ні до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не притягувався, потерпіла на позбавленні прав не наполягала, а також те, що наявність водійських прав впливає на ефективність виконання ним службових обов`язків, оскільки останній працює майстром служби експлуатації внутрішньобудинкового газового обладнання, що пов`язано з численними поїздками, суд першої інстанції не встановив підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про те, що покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військово-службовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Натомість, на думку апеляційного суду, застосовуючи до обвинуваченого ОСОБА_12 положення ст. 75 КК України, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обмежившись перерахуванням обставин, визначених у ст. 65 КК України, які враховуються при призначенні покарання, суд у вироку не навів будь-яких мотивів, із яких він дійшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування ним призначеного покарання.

Так, суд першої інстанції в повній мірі не врахував те, що обвинувачений вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, при цьому не зважив, що хоча він і належить до таких, що вчинені з необережності, але необережна форма вини стосується тільки настання наслідків у даному випадку смерть малолітньої потерпілої, оскільки, ОСОБА_12 , керуючи автомобілем, порушив вимоги п. 1.5, п/п «б» п. 2.3, 12.3, 18.1., 18.4. «Правил дорожнього руху» України, здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_13 внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з її смертю.

Окрім того, судом не у повній мірі врахована думка потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_12 покарання у відповідності із законом, тобто в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що думка потерпілого не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора та вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги щире каяття обвинуваченого, оскільки таке каяття мало місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та не мало ознак розкаяння у вчиненому злочині як таке, оскільки відеореєстратор з автомобіля було надано захисником обвинуваченого лише через 5 днів після повідомлення про підозру, що фактично характеризує його поведінку після вчинення злочину.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_12 інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК України було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.

Статті 3 та 27 Конституції України визначають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

В свою чергу, тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Приймаючи до уваги грубий характер допущених ОСОБА_12 порушень ПДР, внаслідок чого відбулась вказана дорожньо-транспортна подія, що призвело до смерті малолітньої дитини, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, які жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як його самого, так і злочину вчиненого ним, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди, а також наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину щодо малолітньої дитини, враховуючи думку потерпілої, апеляційний суд вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке слід відбувати реально, що узгоджується з приписами ст.ст. 50, 65 КК України.

Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з наступних підстав.

Факт того, що ОСОБА_12 раніше ні до кримінальної відповідальності, ні до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не притягувався, апеляційний суд приймає до уваги, однак порушення обвинуваченим навіть і з необережності обов`язку дотримуватися ПДР України призвело до непоправних порушень невід`ємних прав потерпілої на життя. І наслідком такого порушення, на думку апеляційного суду, повинно бути тимчасове позбавлення обвинуваченого такого права на керування транспортними засобами. Покарання без призначення такого додаткового покарання, на думку апеляційного суду, не сприятиме досягненню мети покарання та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, крім того, внаслідок дорожньо-транспортної події настали тяжкі, безповоротні наслідки у вигляді смерті людини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Пунктом 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас, у вимогах своєї апеляційної скарги заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 ставить питання про визнання ОСОБА_12 винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, проте фактичні обставини справи та доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні зазначеного злочину ніким не оскаржується, предметом апеляційного оскарження в даному випадку є лише вирок суду в частині призначення покарання, тому підстави для повного скасування вироку та повторного визнання обвинуваченого винуватим відсутні.

Водночас, апеляційним судом встановлено, що до обвинуваченого ОСОБА_12 в рамках вказаного кримінального провадження в період з 08.07.2020 року по 29.07.2020 року було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, тобто даний строк підлягає зарахуванню у строк відбуття покарання із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду стосовно ОСОБА_12 скасуванню в частині призначеного йому покарання, з ухваленням нового вироку.

Разом з тим, враховуючи, що вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, колегія суддів вважає за необхідне, ОСОБА_12 затримати у залі суду та доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для забезпечення виконання вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року, у кримінальному провадженні №0000821, внесеному до ЄРДР 08 липня 2020 року, відносно ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині призначення покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_12 , покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 обчислювати з моменту набрання вироком апеляційного суду законної сили, тобто з 17.11.2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_12 строк його попереднього ув`язнення з 08.07.2020 року по 29.07.2020 року у строк відбуття покарання із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Засудженого ОСОБА_12 затримати у залі апеляційного суду та під вартою доставити в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для організації виконання вироку в частині призначеного покарання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4