Провадження № 1-кп/ 638/192/22

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 лютого 2022 року Дзержинський райсуд м. Харкова у складі : головуючого судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого у м. Харкові, громадянина України, українця, з вищою освітою, неодруженого, військовозобов`язаного, який є фізичною особою підприємцем, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою : АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ст. 128 КК України, -
прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13
потерпілої ОСОБА_14
представника потерпілої ОСОБА_15
захисника ОСОБА_16
підсудного ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В :
Підсудний ОСОБА_9 23 жовтня 2016 року, близько 15 години перебуваючи за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_2 , на вимогу потерпілої ОСОБА_17 , яка проживала поверхом вище в квартирі АДРЕСА_3 зазначеного будинку, відчинив двері своєї квартири. Потерпіла ОСОБА_17 перебуваючи на сходовому майданчику ззовні дверей квартири підсудного ОСОБА_9 почала виловлювати своє обурення діям підсудного, а саме щодо гучному шуму, який заважав її спокою. Під час з`ясування відносин з вказаного приводу, між підсудним ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_17 стався словесний конфлікт, під час, якого підсудний ОСОБА_9 перебуваючи в дверному отворі всередині квартири, діючи неумисно, з злочинною необережністю у вигляді злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання в результаті своїх протиправних дій суспільно-небезпечних наслідків, а саме спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_17 , та не бажаючи їх настання, які за обставинами події повинен був і міг передбачити, штовхнув рукою потерпілу ОСОБА_17 в область голови, від якого остання не втрималась на ногах та впала на поручні сходів об які вдарилась правою рукою.
Внаслідок протиправних дій підсудного ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_17 були заподіяні тілесні ушкодження, а саме : закриту тупу травму правої верхньої кінцівки (руки) у вигляді перелому променевої кістки й перелому шилоподібного відростку ліктьової кістки з наявністю рани у цій ділянці, яке не є небезпечним для життя в момент заподіяння, але спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів, і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості; підшкірну гематому на голові, яка викликала незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У судовому засіданні підсудний ОСОБА_9 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ст. 128 КК України не визнав та пояснив, що він станом на жовтень 2016 року разом з ОСОБА_18 мешкав в орендованій квартирі АДРЕСА_2 . Потерпіла ОСОБА_14 йому раніше особисто знайома не була, вона мешкала в квартирі, розташованої поверхом нижче та постійно стукала в стелю своєї квартири, таким чином висловлюючи своє обурення з приводу на її думку гучного шуму з їх квартири. Особисто з ОСОБА_14 він до зазначених подій не спілкувався, неприязних стосунків не мав. 23.10.2016, близько 15 години він з ОСОБА_18 знаходились за місцем свого мешкання. В цей час в двері квартири постукала ОСОБА_14 та коли він відчинив двері та перебував в дверному отворі всередині квартири, ОСОБА_14 , яка перебувала на сходовому майданчику ззовні дверей квартири, почала виловлювати своє обурення його діям, а саме щодо гучному шуму, який заважав її спокою та намагалась зайти до квартири, однак він її заборонив це робити. При цьому ОСОБА_14 він не чіпав, поштовхів та ударів її не наносив, перебував він неї на відстані близько одного метра, конфлікт тривав близько одної хвилини, ОСОБА_18 перебувала в квартирі, однак до дверей не підходила та участі в конфлікті не приймала. Після чого він зачинив двері, однак зразу же почувши гуркіт на сходовому майданчику, відкрив двері та побачив, що ОСОБА_14 лежить на крутих сходах сходовому майданчику, який мав перила. Він заніс ОСОБА_14 до своєї квартири, викликав карету швидкої допомоги, супроводив до лікарні, так як вона була особою похилого віку та в наступному відвідував її у лікарні та купував необхідні ліки з почуття благодійності. До падіння на сходовий майданчик у ОСОБА_14 тілесних ушкоджень не було. Коли відкрив двері та виявив ОСОБА_14 , яка лежала на сходах, він побачив, що в під`їзді також знаходиться сусідка ОСОБА_19 . Вважає, що ОСОБА_14 , як особа похилого віку, могла впасти сама. Свою провини не визнає, так як насильства до потерпілої не застосовував. Вважає, що ОСОБА_14 його обмовила, так як він відмовився на її вимогу надати на відшкодування шкоди гроші. Цивільний позов не визнає, так як шкоду ОСОБА_14 не заподіював.
Незважаючи на не визнання підсудним ОСОБА_9 своєї вини, його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення кримінального проступку, доведена доказами і ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванні всіх обставин справи в їх сукупності.
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_14 показала, що вона мешкає в квартирі АДРЕСА_4 . Підсудний ОСОБА_9 її раніше особисто знайомим не був, він мешкав в орендованої квартирі, розташованої поверхом вище та постійно в його квартири долинав шум, який її заважав. Особисто з ОСОБА_9 вона до зазначених подій не спілкувалася, неприязних стосунків не мала. 23.10.2016, близько 15 години вона знаходились за місцем свого мешкання и знов почула гучний шум з квартири ОСОБА_9 . Вона піднялась поверхом вище, постукала в квартиру ОСОБА_9 та коли він відчинив двері та перебував дверному отворі всередині квартири, вона, перебуваючи на сходовому майданчику ззовні дверей квартири, почала виловлювати своє обурення його діям, а саме щодо гучному шуму, який заважав її спокою. На що ОСОБА_9 висловившись в її адресу нецензурною лайкою наніс її один удар рукою в область голови, від якого вона впала на перила, а потім на сходи сходового майданчику та короткочасно втратила свідомість. Від удару ОСОБА_9 та внаслідок падіння її були заподіяні тілесні ушкодження в області голови та перелом правої руки. Всі зазначені події бачила сусідка ОСОБА_19 , яка знаходилась в під`їзді будинку. Після чого ОСОБА_9 завів її до своєї квартири, викликали карету швидкої допомоги, відвідував разом з ОСОБА_18 декілька разів у лікарні. ОСОБА_18 участі в зазначених подіях не приймала, як її вдарив ОСОБА_9 не бачила. Всі зазначені події вона добре пам`ятає, має нормальний психічний та фізичний стан, сторонньої допомоги не потребує, в той день почувала себе гарно, а тому впасти самостійно вона не могла. Наполягає, що саме ОСОБА_9 наніс її удар внаслідок якого вона впала та отримала тілесні ушкодження, яких до зазначених подій не мала. Під час досудового розслідування за її участю був проведений слідчий експеримент в приміщенні СМЕ, під час якого вона зазначила обставини заподіяння її ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Заподіяна ОСОБА_9 шкода її відшкодована не була, а тому вона підтримує свої позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Покарання ОСОБА_9 просить визначити на розсуд суду.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 щодо обставин сумісного мешкання з підсудним ОСОБА_20 та подій, які передували та відбулися 26.10.2016 за їх місцем мешкання під час конфлікту ОСОБА_9 з потерпілою ОСОБА_14 та надання в наступному допомоги в лікуванні ОСОБА_14 дала показання аналогічні показанням підсудного ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_18 наголошувала на тому, що у неї та ОСОБА_9 з потерпілою ОСОБА_14 до зазначених подій неприязних стосунків та будь яких відносин не було. В той день з ОСОБА_14 спілкувався ОСОБА_9 , вона участі у спілкуванні не приймала, знаходилася в кімнаті квартири, що відбувалось біля дверей їх квартири вона не бачила, лише чула розмову, так як знаходилась від дверей на відстані 3-4 метрів. Зазначені події погано пам`ятає так як пройшло багато часу. Коли ОСОБА_9 закрив двері вони почули ззовні шерех, після чого ОСОБА_9 знов відкрив двері квартири і вона побачила ОСОБА_14 , яка лежала на сходовому майданчику біля дверей їх квартири та звернула увагу, що у ОСОБА_14 з голови йде кров, на сходах також були сліди крові. Крім того вона звернула увагу на наявність слідів крові у ОСОБА_9 . Вона бачила, що ОСОБА_14 має ушкодження голови та руки. В подальшому, з приводу отримання тілесних ушкоджень, ОСОБА_14 сказала її, що саме ОСОБА_9 наніс її удар від якого вона впала. В подальшому вона не цікавилась у ОСОБА_9 чи наносив він удар ОСОБА_14 , при цьому ОСОБА_9 її, як не підтвердив так і не спростував твердження ОСОБА_14 щодо обставин її побиття.
Також вина підсудного ОСОБА_9 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення кримінального проступку підтверджується наступними, дослідженими в судовому засіданні доказами :
- довідкою лікарняного закладу КЗОЗ « Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф » № 01-151 від 17.02.2017, відповідно до якої зареєстровано факт виклику ( виклик здійснено мешканкою будинку ) карети швидкої медичної допомоги 23.10.2016 о 15:54 години за адресою : АДРЕСА_5 з метою надання невідкладної медичної допомоги потерпілої ОСОБА_14 , 1928 року народження, у зв`язку з заподіянням її підсудним ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, яке мало місце 26.10.2016. ( а.с. 161 );
- висновком судово медичної експертизи № 788-ая/17 від 13.11.2017, відповідно до якого при судово медичному дослідженні медичної документації потерпілої ОСОБА_14 було встановлено, що останньої були заподіяні тілесні ушкодження :
обширна флюктуюча гематома лобно тім`яної ділянки праворуч, розцінити яку в даний час не є можливим, так як не визначений кінець даного ушкодження. Розцінити в судово медичному відношенні діагноз : закритий перелом дистального метаепіфіза правої променевої кістки, перелом нижньої третини правої ліктьової кістки зі зміщенням, можливо буде після надання рентгенограм правого передпліччя ( первинних та в динаміці ) та медичної документації з відображенням динаміки нагляду лікарями спеціалістами. Розцінити в судово медичному відношенні діагноз : рана нижньої третини правого передпліччя, можливо буде після огляду ОСОБА_14 для визначення характеристик ушкодження. Діагноз : забій грудної клітини, встановлений ОСОБА_14 при зверненні в лікувальний заклад, не може бути прийнятий до уваги при визначені ступеня тяжкості, так як встановлений на підставі суб`єктивних факторів і не підтверджується об`єктивними даними наявністю якихось ушкоджень в цій ділянці. Діагноз : ЗЧМТ, струс головного мозку не може бути прийнятий до уваги при визначені ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, так як не має динаміки спостереження даної патології лікарями спеціалістами нейрохірургом та невропатологом з відображення клінічної симптоматики цієї травми. ( а.с.а.с. 158-160 );
- висновком судово медичної експертизи № 3462-Ая/17 від 14.06.2017, відповідно до якого при судово медичної експертизи потерпілої ОСОБА_14 по матеріалам справи було встановлено, що останньої були заподіяні тілесні ушкодження : закрита тупа травма правої верхньої кінцівки (руки) у вигляді перелому променевої кістки й перелом шилоподібного відростку ліктьової кістки з наявністю рани у цій ділянці, яка утворилася від ударної ( прямої ) дії тупого твердого предмету (ів), з містом прикладення сили в ділянку проекції перелому, та могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й була виявлена, а саме 23.10.2016, та за ступенем тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості; підшкірна гематома на голові, яка могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й була виявлена, а саме 23.10.2016, достовірно судити про строк та механізм утворення даного ушкодження не є можливим, так як в медичній документації відсутній морфологічний опис підшкірної гематоми на голові, та за ступенем тяжкості, як така, що викликала незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, за цією ознакою відноситься до легких тілесних ушкоджень; забій грудної клітини не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеню тяжкості, так як встановлений на основі суб`єктивних факторів та не підтверджується об`єктивними судово медичними даними наявністю ушкоджень в цій ділянці; закрита черепно мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, не має повного об`єктивного клініко діагностичного обґрунтування, тобто не підтверджений даними клінічного спостереження динаміки неврологічного статусу та результатами додаткових інструментальних методів дослідження, що обумовлено вимогами клінічних протоколів надання медичної допомоги хворим з черепно мозковою травмою. А тому даний діагноз не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеню тяжкості. ( а.с.а.с. 162-163 ).
- протоколом слідчого експерименту від 21.06.2017 за участю потерпілої ОСОБА_14 , в ході якого остання, перебуваючи в приміщенні ХОБСМЕ, в присутності судово медичного експерта, виклала обставини заподіяння її підсуднимОСОБА_9 тілесних ушкоджень, вказала механізм та локалізацію нанесеного її підсудним ОСОБА_9 удару рукою в область обличчя, наступного падіння на поручні та на сходи, які мали місце 23.10.2016 на сходовому майданчику за адресою їх місця мешкання в приміщенні в будинку АДРЕСА_6 . ( а.с.а.с. 164-170 );
- висновком судово медичної експертизи № 3999-ая/17 від 23.06.2017, відповідно до якого при судово медичної експертизи потерпілої ОСОБА_14 по матеріалам справи було встановлено, що на момент госпіталізації 23.10.2016 до ХМКЛШМД потерпілої ОСОБА_14 у останньої були встановлені наступні тілесні ушкодження :
закрита тупа травма правої верхньої кінцівки (руки) у вигляді перелому променевої кістки й перелом шилоподібного відростку ліктьової кістки з наявністю рани у цій ділянці, яка утворилася від ударної ( прямої ) дії тупого твердого предмету (ів), з містом прикладення сили в ділянку проекції перелому, та могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й була виявлена, а саме 23.10.2016, та за ступенем тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості; підшкірна гематома на голові, яка могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й була виявлена, а саме 23.10.2016, достовірно судити про строк та механізм утворення даного ушкодження не є можливим, так як в медичній документації відсутній морфологічний опис підшкірної гематоми на голові, та за ступенем тяжкості, як така, що викликала незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, за цією ознакою відноситься до легких тілесних ушкоджень; забій грудної клітини не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеню тяжкості, так як встановлений на основі суб`єктивних факторів та не підтверджується об`єктивними судово медичними даними наявністю ушкоджень в цій ділянці; закрита черепно мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, не має повного об`єктивного клініко діагностичного обґрунтування, тобто не підтверджений даними клінічного спостереження динаміки неврологічного статусу та результатами додаткових інструментальних методів дослідження, що обумовлено вимогами клінічних протоколів надання медичної допомоги хворим з черепно мозковою травмою. А тому даний діагноз не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеню тяжкості. Тілесні ушкодження, які були виявлені на тілі потерпілої ОСОБА_14 могли утворитися при обставинах на які остання вказує при проведенні за її участю слідчого експерименту від 21.06.2017, тобто в цілому не суперечать наявним судово медичним даним в частині терміну та механізму утворення встановлених у неї тілесних ушкоджень. ( а.с.а.с. 171-172 );
- протоколом слідчого експерименту від 28.07.2017 за участю очевидця подій ОСОБА_19 , в ході якого остання, на місці події в під`їзді будинку АДРЕСА_6 , за місцем мешкання потерпілої та підсудного, під час відтворення механізму та локалізації нанесеного потерпілої ОСОБА_14 підсудним ОСОБА_9 поштовху рукою,від якого остання не втрималась на ногах та впала на поручні та сходи, виклала обставини заподіяння потерпілої ОСОБА_14 підсуднимОСОБА_9 тілесних ушкоджень, наголошуючи на тому, що 23.10.2016 на сходовому майданчику зазначеного будинку, в її присутності саме підсудний ОСОБА_9 штовхнув потерпілу ОСОБА_14 внаслідок чого вона впала на поручні та сходи. ( а.с.а.с. 176-182 );
- висновком судово медичної експертизи № 5284-ая/17 від 18.08.2017, відповідно до якого при судово медичної експертизі потерпілої ОСОБА_14 по матеріалам справи було встановлено, що на момент госпіталізації 23.10.2016 до ХМКЛШМД потерпілої ОСОБА_14 у останньої були встановлені наступні тілесні ушкодження :
закрита тупа травма правої верхньої кінцівки (руки) у вигляді перелому променевої кістки й перелом шилоподібного відростку ліктьової кістки з наявністю рани у цій ділянці, яка утворилася від ударної ( прямої ) дії тупого твердого предмету (ів), з містом прикладення сили в ділянку проекції перелому, та могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й була виявлена, а саме 23.10.2016, та за ступенем тяжкості, як така, що не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості; підшкірна гематома на голові, яка могла бути отримана не пізніше дати звернення в лікувальний заклад, де й була виявлена, а саме 23.10.2016, достовірно судити про строк та механізм утворення даного ушкодження не є можливим, так як в медичній документації відсутній морфологічний опис підшкірної гематоми на голові, та за ступенем тяжкості, як така, що викликала незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, за цією ознакою відноситься до легких тілесних ушкоджень; забій грудної клітини не може бути прийнятий до уваги при встановленні ступеню тяжкості, так як встановлений на основі суб`єктивних факторів та не підтверджується об`єктивними судово медичними даними наявністю ушкоджень в цій ділянці; закрита черепно мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, не має повного об`єктивного клініко діагностичного обґрунтування, тобто не підтверджений даними клінічного спостереження динаміки неврологічного статусу та результатами додаткових інструментальних методів дослідження, що обумовлено вимогами клінічних протоколів надання медичної допомоги хворим з черепно мозковою травмою. А тому даний діагноз не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеню тяжкості. Тілесні ушкодження, які були виявлені на тілі потерпілої ОСОБА_14 могли утворитися при обставинах на які вказує очевидець зазначених подій ОСОБА_19 при проведенні за її участю слідчого експерименту від 28.07.2017, тобто в цілому не суперечать наявним судово медичним даним в частині терміну та механізму утворення встановлених у потерпілої ОСОБА_14 тілесних ушкоджень. ( а.с.а.с. 183-184 ).
Суд не бере до уваги твердження підсудного ОСОБА_9 з приводу того, що він не вчиняв насильницьких дій у відношенні потерпілої ОСОБА_14 в наслідок яких останньої були заподіяні тілесні ушкодження та розцінює їх критично, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, з наступних підстав.
Так у судовому засіданні, потерпіла ОСОБА_14 наголошували на тому, що при вищезазначених обставинах, саме підсудний ОСОБА_21 під час сварки заподіяв її тілесні ушкодження. При цьому потерпіла ОСОБА_14 виклала обставини заподіяння її підсудним ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, вказала на механізм та локалізацію застосованого ОСОБА_9 травматичного насильства та його наслідки для її здоров`я, категорично спростовуючи твердження підсудного ОСОБА_21 , що в силу свого віку вона могла сама впасти на сходовому майданчику, зазначаючи щодо задовільного стану свого здоров`я та самопочуття на початку конфлікту з ОСОБА_9 , можливості контролювати свій рух та відсутності об`єктивних обставин за яких вона могла без зовнішнього втручання самостійно впасти на сходовому майданчику.
Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 наголошувала на тому, що при вказаних обставинах конфлікт відбувався лише між підсудним ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_14 , інші особи в ньому участі не приймали. При цьому свідок ОСОБА_18 зазначила, що які конкретно дії були здійснені як потерпілою ОСОБА_14 так і підсудним ОСОБА_9 вона не бачила, так як в той час перебувала на відстані від місця конфлікту. Однак свідок зазначила, що після завершення конфлікту і виявлення потерпілої ОСОБА_14 на сходовому майданчику, вона звернула увагу на наявність слідів крові у ОСОБА_9 . В подальшому її повідомила ОСОБА_22 , що саме внаслідок застосування ОСОБА_9 насильства вона впала та отримала ушкодження.
Також з показань підсудного ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_14 вбачається, що конфлікт відбувався лише між ними, інші особи в ньому участі не приймали, безпосередньо поряд з ними не перебували, до початку зазначеного конфлікту у потерпілої ОСОБА_14 будь які тілесні ушкодження, а також наявні розлади здоров`я були відсутні. При цьому підсудний ОСОБА_9 наголошував на тому, що у вказаній конфліктній ситуації поведінка потерпілої ОСОБА_14 була вкрай активною, що також свідчить про задовільний стан її здоров`я у вказаний день, та відсутність об`єктивних підстав для несподіваного падіння, а також можливості заподіяння потерпілої тілесних ушкоджень не внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 , а інших осіб.
Судом зазначається, що подальша поведінка підсудного ОСОБА_9 , а саме : надання потерпілої ОСОБА_14 первісної допомоги, супровід її до лікарні, відвідування у лікарні та прийняття участі у її лікуванні та здійснення турботи, свідчить про те, що підсудний ОСОБА_9 без заперечливо усвідомлював, що саме внаслідок його протиправних необережних дій, потерпілої ОСОБА_14 , яка є особою похилого віку, була заподіяна шкода здоров`ю, та відчуваючи свою провину в настанні непередбачених ним наслідків для здоров`я потерпілої, ним були здійснені відповідні заходи для мінімізації та усунення цих негативних наслідків своїх протиправних необережних дій.
Крім того, потерпіла ОСОБА_14 під час проведення за її участю слідчого експерименту, який мав місце 21.06.2017, детально виклала обставини вчиненого щодо неї підсудним ОСОБА_9 кримінального правопорушення, зазначила щодо механізму та локалізації застосованого щодо неї підсудним ОСОБА_9 фізичного насильства та наслідки його застосування.
Зазначені надані у судовому засіданні показання потерпілої ОСОБА_14 , а також під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 обставини, знайшли своє об`єктивне підтвердження у висновку судово медичної експертизи № 3999-ая/17 від 23.06.2017, в якому експертом зазначено, що тілесні ушкодження, які були виявлені на тілі потерпілої ОСОБА_14 могли утворитися при обставинах на які остання вказує при проведенні за її участю слідчого експерименту від 21.06.2017, тобто в цілому не суперечать наявним судово медичним даним в частині терміну та механізму утворення встановлених у неї тілесних ушкоджень.
Також, під час проведення слідчого експерименту, який мав місце 28.07.2017 за участю очевидця зазначених подій ОСОБА_19 , остання під час відтворення механізму та локалізації застосованого до потерпілої ОСОБА_14 підсудним ОСОБА_9 фізичного насильства,від якого остання не втрималась на ногах та впала на поручні та сходи, виклала обставини заподіяння потерпілої ОСОБА_14 підсуднимОСОБА_9 тілесних ушкоджень, категорично наголошуючи на тому, що саме підсудний ОСОБА_9 в її присутності застосував фізичне насильство до потерпілої ОСОБА_14 та саме яке і було причиною падіння потерпілої.
Викладені під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_19 обставини, знайшли своє об`єктивне підтвердження у висновку судово медичної експертизи № 5284-ая/17 від 18.08.2017, в якому експертом зазначено, що тілесні ушкодження, які були виявлені на тілі потерпілої ОСОБА_14 могли утворитися при обставинах на які вказує очевидець зазначених подій ОСОБА_19 при проведенні за її участю слідчого експерименту від 28.07.2017, тобто в цілому не суперечать наявним судово медичним даним в частині терміну та механізму утворення встановлених у потерпілої ОСОБА_14 тілесних ушкоджень.
Судом зазначається, що вказані показання потерпілої ОСОБА_14 є послідовними на протязі всього судового розгляду, в повної мірі узгоджуються з іншими дослідженими по кримінальному провадженні доказами, зокрема з висновками судово медичних експертиз та протоколами слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 та очевидця подій ОСОБА_19 , а також показаннями свідка ОСОБА_18 , у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для сумнівів в їх об`єктивності, правдивості та відвертості, тому суд їм довіряє.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що будь яких відносин, в тому числі і неприязних, між потерпілою ОСОБА_14 та підсудним ОСОБА_9 , а також між зазначеними особами та ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , до вчинення вказаного кримінального правопорушення не було, так як вони взагалі не були знайомі, що свідчить про відсутність у потерпілої підстав для наклепу на підсудного.
А тому суд не приймає до уваги твердження підсудного ОСОБА_9 в частині того, що потерпіла ОСОБА_17 надала суду неправдиві показання, щодо вищезазначених обставин у зв`язку з наявними неприязними стосунками, які склались між ним та потерпілою на побутовому підґрунті, а також внаслідок того, що ним на вимогу потерпілої не були надані грошові кошти у відшкодування заподіяної шкоди та також розцінює їх критично, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення з метою уникнення покарання за вчинені протиправні дії.
У судовому засіданні сторона захисту просила суд визнати недопустимими наступні докази:
- протокол слідчого експерименту за участю очевидця зазначених подій ОСОБА_19 , який мав місце 28.07.2017, як такий, що отримано з порушенням відповідних приписів КПК України, так як, протокол слідчого експерименту має розбіжності між поясненнями ОСОБА_19 щодо механізму поштовху підсудним ОСОБА_9 потерпілої ОСОБА_14 та наявними світлинами фіксування слідчої дії, а саме в тому, що ОСОБА_19 зазначила що ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_14 правою рукою, між тим, як на світлинах відображено поштовх лівою рукою. Крім того сторона захисту наголошує про відсутність додатку до протоколу слідчої дії, а саме оригіналу примірника технічного носія інформації на який зафіксована процесуальна дія;
- протоколом слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 , який мав місце 21.06.2017 в приміщенні ХОБСМЕ в присутності судово медичного експерта, як такий, що отримано з порушенням відповідних приписів КПК України, так як, протокол слідчого експерименту має розбіжності між поясненнями ОСОБА_14 щодо механізму застосування до останньої підсудним ОСОБА_9 , а саме нанесення удару рукою в область голови, на що вказує потерпіла, та механізмом викладеним в обвинувальному акті, а саме поштовх рукою в область голови. Крім того, стороною захисту зазначено, що місце проведення слідчого експерименту не відповідає місцю заподіяння ОСОБА_14 тілесних ушкоджень. Також сторона захисту наголошує про відсутність додатку до протоколу слідчої дії, а саме оригіналу примірника технічного носія інформації на який зафіксована процесуальна дія.
При цьому сторона захисту, як на підставу визнання недопустимими доказами зазначених протоколів слідчого експерименту посилається, на те, що внаслідок смерті потерпілої ОСОБА_14 , а також не забезпечення стороною обвинувачення явку до суду свідка ОСОБА_19 , сторона захисту була позбавлена права на перехресний допит потерпілої ОСОБА_14 , та права на прямий та перехресний допит свідка ОСОБА_19
- висновки судово - медичних експертиз № 5284-ая/17 від 18.08.2017, № 3999-ая/17 від 23.06.2017, № 3462-Ая/17 від 14.06.2017, які на думку сторони захисту, були проведенні з істотними порушеннями приписів КПК України, так як судово медичний експерт надав неповні та суперечливі висновки, які мають ймовірний характер щодо механізму заподіяння ОСОБА_14 тілесних ушкоджень.
Суд не приймає до уваги твердження сторони захисту про недопустимість вищезазначених доказів та вважає їх хибними з наступних підстав.
Протоколи слідчого експерименту за участю очевидця зазначених подій ОСОБА_19 , який мав місце 28.07.2017 та за участю потерпілої ОСОБА_14 , який мав місце 21.06.2017, було складено у відповідності до приписів ст. 240 КПК України, так як зазначені протоколи містить посилання на склад учасників зазначеної слідчої дії, в тому числі щодо участі відповідних понятих, судово медичного експерта ( слідчий експеримент за участю ОСОБА_14 ), умови та результати слідчої дії, інформацію щодо фіксування слідчої дії відповідним засобом звуко - та відео - фіксації, інформацію щодо роз`яснення перед початком слідчої дії ОСОБА_19 та ОСОБА_14 їх прав та обов`язків та отримання їх згоди на проведення слідчої дії з відтворення обставин вчинення підсудним ОСОБА_9 протиправних дій у відношенні потерпілої ОСОБА_14 , підписи учасників слідчої дії, відсутність будь яких зауважень на протокол слідчої дії.
Крім того, суд зазначає, що відсутність додатку до протоколів вказаних слідчих дій, а саме оригіналу примірника технічного носія інформації на який зафіксовано процесуальні дії, відповідно до приписів КПК України не є безумовною підставою для визнання вказаних протоколів слідчих дії недопустимими доказами.
Посилання сторони захисту, як на одну з підстав визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами, розбіжність в зазначені потерпілою ОСОБА_14 та очевидцем подій ОСОБА_19 механізму застосування насильства підсудним ОСОБА_9 у відношенні потерпілої ОСОБА_14 , механізму відображеному у обвинувальному акті, також не є безумовною підставою для визнання вказаних протоколів слідчих дії недопустимими доказами.
При таких обставинах, судом не встановлено будь яких суттєвих порушень щодо проведення зазначених слідчих дій, які б свідчили про наявність підстав для визнання протоколів слідчих експериментів та інформації яка міститься в фото таблицях з фіксацією зазначених процесуальних дій недопустимими доказами.
Також у судовому засіданні були досліджені відповідні висновки судово медичних експертиз № 5284-ая/17 від 18.08.2017, № 3999-ая/17 від 23.06.2017, № 3462-Ая/17 від 14.06.2017 щодо визначення механізму утворення, локалізації та ступеня тяжкості заподіяних підсудним ОСОБА_9 потерпілої ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, які були виконані відповідним судово медичним експертом Харківського обласного бюро судово медичної експертизи.
Зазначені висновки судово медичних експертиз свідчать про, те що останні були проведені на підставі відповідних постанов слідчого в межах проведення досудового розслідування по зазначеному кримінальному провадженню. При цьому експерт у своїх висновках посвідчених своїм підписом, зазначив щодо ознайомлення зі своїми правами та обов`язками та попередженням про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст. 384, 385 КК України.
Згідно до приписів ст. 101 ч. 1 КПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Зазначеними висновками за результатами проведених судово медичних досліджень у відношенні потерпілої ОСОБА_14 встановлено механізм, локалізацію та тяжкість заподіяних потерпілої тілесних ушкоджень.
Вказані експертні висновки належним чином обґрунтовані, є повними та об`єктивними, будь яких суперечностей та ймовірності не мають, а тому суд вважає, що при проведенні зазначених експертних досліджень судово медичний експерт ХОБСМЕ ОСОБА_23 діяв в межах своєї компетенції та повноважень з урахуванням вимог Інструкцій «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» «Про проведення судово медичної експертизи», КПК України та інших нормативно правових актів.
При таких обставинах, судом не встановлено будь яких порушень щодо порядку проведення зазначених судово медичних експертиз, які б свідчили про наявність підстав для визнання їх недопустимими доказами.
Посилання сторони захисту, як на одну з підстав визнання протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 недопустимим доказом, а саме те, що внаслідок смерті потерпілої ОСОБА_14 під час судового розгляду, сторона захисту була позбавлена права на перехресний допит потерпілої ОСОБА_14 , судом також не приймається до уваги, як таке, що не відповідає приписам КПК України, так як під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_14 була допитана у судовому засіданні та надала змістовні показання щодо побиття її підсудним ОСОБА_9 . При цьому, судом відповідно до приписів ст. 353 КПК України та з дотримання правил, передбачених ст. 352 КПК України учасникам судового провадження була забезпечення можливість здійснення, як прямого так і перехресного допиту потерпілої ОСОБА_14 .
Посилання сторони захисту, як на одну з підстав визнання протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_19 недопустимим доказом, а саме те, що внаслідок не забезпечення стороною обвинувачення явки до суду свідка ОСОБА_19 , сторона захисту була позбавлена права на прямий та перехресний допит останньої, судом також не приймається до уваги, як таке, що не відповідає приписам КПК України, так як ОСОБА_19 була зазначена в якості свідка сторони обвинувачення. Під час судового розгляду стороною обвинувачення не була забезпечена явка свідка ОСОБА_19 у судові засідання. Судом відповідно до приписів КПК України, зокрема ст.ст. 327, 333 КПК України, здійснювались процесуальні дії, направлені на встановлення місця мешкання свідка ОСОБА_19 та привід у судові засідання. Однак відповідні ухвали суду щодо приводу свідка ОСОБА_19 у судові засідання не були виконанні уповноваженими особами ОВС з об`єктивних причин, у зв`язку з чим сторона обвинувачення скористалась своїм процесуальним правом та відмовилась від допиту у судовому засіданні зазначеного свідка. При цьому, суд зазначає, що стороною захисту зазначений свідок ОСОБА_19 не визначалась, як свідок з боку сторони захисту.
Таким чином, приймаючи до уваги приписи ст.ст. 22, 23 КПК України, суд позбавлений процесуального права на свій розсуд визначати коло свідків сторін кримінального провадження, які підлягають допиту у судовому засіданні.
Крім того, у судовому засіданні сторона захисту наголошувала на недопустимості використання та врахування показань очевидця зазначених подій ОСОБА_19 , наданих нею в ході проведеного за її участю слідчого експерименту, вважаючи їх недопустимим доказом з урахуванням передбаченої ст. 23 КПК України засади кримінального провадження безпосередність дослідження показань.
Суд не приймає до уваги твердження сторони захисту про недопустимість як доказу вищезазначених показань ОСОБА_19 , даних нею під час проведення слідчого експерименту та вважає їх хибними з наступних підстав.
Метою слідчого експерименту відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю свідка слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь свідка у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від свідка відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.
Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК України, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 КПК України, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.
При проведенні слідчого експерименту участь свідка не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення свідком обставин вчиненого кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч.4 ст. 95 КПК України, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК України) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання свідка та протокол слідчого експерименту за участю свідка є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК України.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених ст. 225 КПК України. Під час досудового розслідування за наявності належних підстав слідчим суддею можуть бути допитані свідок або потерпілий.
Показання свідка в будь-якому випадку не можуть бути судовим доказом, у той час як протоколи слідчих (розшукових) дій після їх оцінки судом із точки зору належності, допустимості і достовірності набувають значення судового доказу.
Змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін «показання» в контексті ч. 4 ст. 95 КПК України законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 КПК України.
Однак, якщо відомості повідомлено свідком під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.
Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103105, 240 КПК України, суд відзначає, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які оцінюються судом за правилами ст. 94 КПК України.
Отже, буквальне тлумачення змісту ст. 23 КПК України у системному зв`язку з нормами, викладеними в статтях 83, 84, 93, 95, 240 КПК України, з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК України) не містить підстав для висновку про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_19 , так як при проведенні зазначеної слідчої дії органом досудового розслідування було дотримано законодавчо визначеного порядку проведення такої слідчої дії з огляду на критерії ЄСПЛ щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому, що по своїй суті є проходженням «тесту допустимості показань у широкому змісті цього поняття».
Норми чинного кримінального процесуального закону щодо оцінки судом протоколу слідчого експерименту як окремого процесуального джерела доказів у провадженні узгоджуються з критеріями, застосованими ЄСПЛ для оцінки справедливості судового розгляду в цілому. Легітимна мета слідчого експерименту за безпосередньою участю свідка у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань забезпечується дотриманням процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та встановленого порядку його проведення.
Таким чином, суд вважає щодо відсутності підстав для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_19 , які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в зазначеному кримінальному провадженні, відповідно до приписів ст. 91 КПК України.
Зазначений правовий висновок міститься в Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 ( справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19 ).
У судовому засіданні встановлено, що проведений за участю свідка ОСОБА_19 слідчий експеримент містить ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події вчинення підсудним ОСОБА_9 у відношенні потерпілої ОСОБА_14 кримінального правопорушення.
При цьому, під час проведення слідчої дії ОСОБА_19 , добровільно, без фізичного чи психічного примусу з боку учасників слідчої дії, в присутності понятих, надала свою згоду на проведення слідчого експерименту. Після чого детально та послідовно виклала обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, одночасно відтворювала їх на місці, ретельно викладаючи обставини, місце вчинення кримінального правопорушення, механізм, локалізацію та спосіб заподіяння потерпілої ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, посилаючись на обставини, які були відомі лише її та не булим відомі іншим учасникам слідчої дії.
Таким чином, зазначені показання свідка ОСОБА_19 , надані нею під час проведення слідчого експерименту, судом приймаються, як доказ вчинення ОСОБА_9 у відношенні ОСОБА_14 інкримінованого йому кримінального правопорушення, так як вони є складовою частиною проведеної слідчої дії слідчого експерименту, а тому судом не встановлено наявність підстав для визнання показань ОСОБА_19 недопустимим доказом.
Крім того, судом зазначається, що підсудний ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення-кримінального проступку, передбаченого ст. 128 КК України, який було вчинено ним за вищезазначених обставинах, а саме в заподіяння потерпілої ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які були отримані неї внаслідок падіння після застосування ОСОБА_9 щодо неї насильства.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_14 зазначила що падіння відбулось внаслідок нанесення її ОСОБА_9 удару рукою в обличчя.
Між тим, з протоколу слідчого експерименту за участю очевидця подій ОСОБА_19 вбачається, що остання зазначила щодо здійснення ОСОБА_9 поштовху рукою потерпілої ОСОБА_14 ,від якого остання не втрималась на ногах та впала на поручні та сходи.
Вищезазначеними висновками судово медичних експертиз не встановлено механізм утворення у потерпілої ОСОБА_14 підшкірної гематоми на голові, з підстав відсутності в медичної документації її морфологічного опису, зазначене тілесне ушкодження має ознаки легких тілесних ушкоджень, а тому не охоплюється диспозицією ст. 128 КК України.
Крім того, з вищезазначених висновків судово медичних експертиз та з показань потерпілої ОСОБА_14 , підсудного ОСОБА_9 , які зазначили про відсутність у потерпілої перед конфліктом будь яких тілесних ушкоджень, вбачається, що зазначене тілесне ушкодження могло утворитися 23.10.2016 внаслідок протиправних дій підсудного.
Суд вважає, що потерпіла ОСОБА_14 в силу свого віку та наявної конфліктної, стресової ситуації, яка відбувалась зненацька для потерпілої та на протязі вкрай нетривалого часу, могла сумлінно помилятися щодо механізму застосованого щодо неї ОСОБА_9 насильства, внаслідок зазначених обставин розцінити сильний поштовх рукою, як нанесення удару.
Таким чином, суд вважає встановленим механізм застосування підсудним ОСОБА_9 до потерпілої ОСОБА_14 насильства, а саме зазначений ОСОБА_19 поштовх рукою в область голови, так як вона була стороннім спостерігачем зазначених подій, участі у конфлікті не приймала, перебувала безпосередньо на місці події та достеменно візуально сприймала механізм фізичного впливу підсудного щодо потерпілої ОСОБА_14 .
Крім того, судом зазначається, що відповідно до диспозиції ст. 128 КК України, для кваліфікації дій за даною статтею має значення саме наслідки необережних дій особи, а саме в даному випадку, заподіяння необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що і інкримінується підсудному ОСОБА_9 .
Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).
Суд, дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що винуватість підсудного ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України підтверджується аналізом вище приведених належних, допустимих та достовірних доказів, в об`єктивності яких у суду відсутні підстави для сумнівів.
Сукупність наведених та досліджених в судовому засіданні доказів, свідчать про те, що дії підсудного ОСОБА_9 за ст. 128 КК України кваліфіковано вірно, так як він своїми необережними діями вчинив необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
При визначенні підсудному ОСОБА_9 виду та розміру покарання суд враховує суспільну небезпечність та характер вчиненого кримінального правопорушення, данні про особу підсудного, який раніше не судимий, є фізичною особою підприємцем, на диспансерному обліку в ОНД та МПНД не перебуває, має міцні сімейні та соціальні зв`язки, за висновком складеної представником уповноваженого органу з питань пробації досудової доповіді ОСОБА_9 за місцем мешкання характеризується з позитивної сторони, враховуючи дані які характеризуються особу останнього та спосіб його життя, наявність середнього ризику вчинення повторних кримінальних правопорушень, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_9 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, виконання покарання у громаді можливе за умови нагляду, що необхідне для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. ( а.с.а.с. 53-56, 173, 174, 175 ).
Обставин, які відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України пом`якшують або обтяжують покарання підсудного ОСОБА_9 судом не встановлено.
При таких обставинах, суд приходить до висновку про необхідність призначити підсудному ОСОБА_9 покарання у межах санкції ст. 128 КК України.
При цьому суд враховує приписи ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та приймає до уваги дані, що характеризують особу підсудного ОСОБА_9 , відсутність обставин, які як пом`якшують так і обтяжують покарання, відношення до скоєного кримінального правопорушення, обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення, наявність міцних соціальних та сімейних зв`язків, позитивну характеристику за місцем мешкання, першу судимість, а також те, що в результаті протиправних дій підсудного тяжких наслідків не настало.
Крім того, суд враховує, що з моменту вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а саме з 23.10.2016 та по день судового розгляду зазначеного кримінального провадження, дані про вчинення підсудним ОСОБА_9 інших кримінальних правопорушень відсутні.
Зазначене свідчить про те, що підсудний ОСОБА_9 більш ніж п`ять років демонструє стабільну право слухняну поведінку у суспільстві, а відтак не може вважатись настільки суспільно небезпечним, що потребує реального відбування покарання.
При таких обставинах, суд вважає, що виправлення та перевиховання підсудного ОСОБА_9 можливо без ізоляції його від суспільства з застосуванням до нього міри покарання у виді громадських робіт, які полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування, у межах санкції ст. 128 КК України.
У судовому засіданні обставин, які б унеможливлювали застосування до підсудного ОСОБА_9 покарання у виді громадських робіт, які передбачені приписами ч. 3 ст. 56 КК України судом не встановлено.
Суд вважає, що таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Між тим, у судовому засіданні встановлено, що протиправне діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ст. 128 КК України ( в редакції КК України № 2341-ІІІ від 05.04.2001, станом на час вчинення кримінального правопорушення - 23.10.2016 ) вчинене підсудним ОСОБА_9 23 жовтня 2016 року.
Кримінальним кодексом України за вчинення інкримінованого підсудному ОСОБА_9 протиправного діяння, передбаченого ст. 128 КК України ( в редакції КК України № 2341-ІІІ від 05.04.2001, станом на час вчинення кримінального правопорушення - 23.10.2016 ), передбачено альтернативне кримінальне покарання, а саме : громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сороки годин або виправні роботи на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до двох років, що відповідно до діючої редакції ст. 12 КК України ( в редакції Закону України №2617-VІІІ від 22.11.2018 ) відноситься до кримінального правопорушення кримінального проступку.
Так, відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.
Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Згідно приписів ч.ч. 2, 3 ст. 4, ч. 1 ст. 5 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
У судовому засіданні з досліджених матеріалів кримінального провадження вбачається, що підсудний ОСОБА_9 після 23 жовтня 2016 року повторних кримінальних правопорушень не вчиняв, від явки до органу досудового розслідування та суду не ухилявся.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.
В такому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі приписів ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від нього засудженого.
Приймаючи до уваги наведене, враховуючи, що підсудний ОСОБА_9 заперечує проти закриття кримінального провадження за ст. 128 КК України за нереабілітуючою обставиною, суд вважає за необхідне, з застосуванням приписів ч. 5 ст. 74 КК України, за вироком суду звільнити його від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.
Запобіжний захід у відношенні підсудного ОСОБА_9 на час судового провадження не обирався.
Процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
У судовому засіданні підсудний ОСОБА_9 позовні вимоги потерпілої ОСОБА_14 не визнав, так як вважає, що будь яка шкода потерпілої ним заподіяна не була.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Питання правонаступництва за позовними вимогами цивільного позивача та дії суду в разі смерті позивача у КПК України не врегульовані, у зв`язку з чим суд, відповідно до положень ч. 5 ст.128 КПК України, керується положеннями ЦПК України.
Відповідно до приписів ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь - якій стадії судового процесу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, предметом позовних вимог ОСОБА_14 є вимога останньої щодо відшкодування її моральної шкоди завданої неправомірними діями підсудного ОСОБА_9 .
Приписами ст. 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
У пункті 27 Постанови ПВСУ № 1 від 27.02.2009 зазначено, що процесуальне правонаступництво у справах за позовами про відшкодування моральної шкоди не допускається.
Таким чином, суд вважає, що в частині моральної шкоди правонаступництво процесуальним та матеріальним законом не допускається, оскільки ці вимоги тісно пов`язані із особою первісного позивача, в даному випадку померлої ОСОБА_14 .
Приписами п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи, що була однією з сторін у справі, якщо спірні відносини не допускають правонаступництво.
Таким чином, суд вважає за необхідне закрити провадження за позовними вимогами ОСОБА_14 до підсудного ОСОБА_9 про відшкодування заподіяної моральної шкоди.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України суд, -
ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - кримінального проступку, передбаченого ст. 128 КК України ( в редакції КК України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 ) та призначити йому покарання, на підставі цього закону, у виді двохсот сорока годин громадських робіт, які полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.
На підставі ст.ст. 49, 74 ч. 5 КК України ОСОБА_9 звільнити від відбування покарання, призначеного за ст. 128 КК України.
Запобіжний захід у відношенні засудженого ОСОБА_9 на час судового провадження не обирався.
Провадження за цивільним позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_9 «Про стягнення моральної шкоди», - закрити.
Відповідно до ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок відповідно до ст.ст. 393, 395 КПК України може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду, через Дзержинський райсуд м. Харкова, протягом 30 діб з моменту проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України.

Згідно зі ст. 376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в Дзержинському райсуді м. Харкова копію цього вироку, подавши відповідну заяву.

Вирок постановлено в нарадчої кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1