Дата документу 15.03.2021 Справа № 314/5873/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/5873/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/276/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Солоне Вільнянського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 25 вересня 2018 року по 21 грудня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6536 грн. 64 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

24 вересня 2018 року приблизно о 20 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на умисне вбивство, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних стосунків зі своїм братом ОСОБА_9 , зайшов до кухні, де взяв зі столу кухонний ніж, направився до зали та, реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов ззаду до ОСОБА_9 , який в цей час лежав на дивані і не очікував нападу, умисно, з метою вбивства останнього, наніс йому один удар ножем в область грудей зліва, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесне ушкодження, а саме: лівостороннє торакоабдомінальне поранення грудної клітки та живота, з локалізацією одиночної шкірної рани в 6-му міжреберному проміжку по лівій середній ключичній лінії, яке проникає у ліву плевральну порожнину, з наскрізним пораненням по ходу ранового каналу верхньої частки лівої легені, двома пораненнями переднього та заднього скатів лівого купола діафрагми, з проникненням далі у черевну порожнину та двома пораненнями передньої стінки та дна шлунку, які проникають в його порожнину, де сліпо закінчуються, що кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя потерпілого.

Отже, ОСОБА_7 вчинив замах на умисне вбивство, так як виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, тому що потерпілому ОСОБА_9 було своєчасно надано медичну допомогу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, просить його скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що показання потерпілого та свідків, а також досліджені в суді першої інстанції інші докази, не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Вважає, що суд необґрунтовано критично поставився до показань обвинуваченого, який пояснив, що він готував на кухні бутерброди, покликав потерпілого, щоб запропонувати допити горілку, але той не відповідав, у зв`язку з чим, обвинувачений, утримуючи в руці ніж, яким нарізав бутерброди, пішов до кімнати. Переступаючи поріг кімнати, обвинувачений зачепився ногою за килим та, не втримавши рівноваги, впав на диван, де відпочивав потерпілий, в результаті чого клинок занурився у тіло потерпілого, який почав підійматись, та утримуючи руку обвинуваченого з ножем, запропонував йти до сусідів викликати швидку.

Такі показання обвинуваченого підтверджуються і показаннями потерпілого, який зазначив, що сварок між ними не було, причин для нанесення тілесних ушкоджень не було, до того ж, під час слідчого експерименту потерпілий підтвердив той факт, що обвинувачений зачепився за килим і впав на нього.

Суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений не міг викинути ніж з руки, оскільки потерпілий сам зафіксував руку обвинуваченого на ньому.

Вважає, що необхідно критично ставитися до показань потерпілого щодо утримання ним ножа за лезо, оскільки жодна експертиза не виявила тілесних ушкоджень на його долонях, які б утворилися в разі активних дій обвинуваченого.

Крім того, не можна вважати свідченнями дані, які містяться в описовій частині висновку СПЕ № 479 від 17 жовтня 2018 року, оскільки обвинувачений давав їх без присутності захисника і вони не оформлені відповідним протоколом, а потерпілий викладав іншу інтерпретацію подій.

Всі інші докази, зокрема показання свідків, протокол огляду місця події та висновки експертів, не містять даних, які б вказували на наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Також зазначає, що обвинувачений характеризується позитивно, має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, добрий за своїм характером.

На переконання апелянта, вказане свідчить про малоймовірність того, що у обвинуваченого міг виникнути умисел на вбивство рідного брата, з яким вони проживали разом та не мали конфліктів.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд не встановив мотив позбавлення життя потерпілого, наявні докази не доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочину, і в будь-якому випадку такі його дії необхідно кваліфікувати за ст. 128 КК України, обвинуваченого, який підтримав подану його захисником апеляційну скаргу без доповнень, потерпілого, який також погодився з апеляційною скаргою без доповнень, прокурора, який рішення суду вважав законним, а кваліфікацію дій обвинуваченого вірною, зазначив, що мотив вчинення злочину встановлений та вказаний в обвинувальному акті та вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 24 вересня 2018 року приблизно об 11.00 годині до нього прийшов ОСОБА_10 , з яким він та потерпілий ОСОБА_9 вживали спиртні напої. Приблизно о 19.00 годині до них завітали сусіди Панови, з якими вони також випили пляшку горілки, після чого сусіди пішли додому. Він сховав недопиту горілку та разом з потерпілим пішов до кімнати, де приблизно півгодини вони відпочивали, лежачи на диванах. Через деякий час він повернувся на кухню, щоб приготувати бутерброди. Перебуваючи на кухні, він став кликати брата, щоб запропонувати допити заховану горілку. Потерпілий не відповідав, у зв`язку з чим, він пішов до кімнати, утримуючи верхнім хватом та клинком донизу в руці ніж, яким нарізав бутерброди. Переступаючи поріг кімнати, він зачепився стопою за килим та не втримавши рівноваги впав на диван, де відпочивав брат, в результаті чого клинок ножа занурився у тіло ОСОБА_9 . Потерпілий почав підійматись, та утримуючи його руку з ножем, запропонував йти до ОСОБА_11 викликати швидку. Відчинивши хвіртку, вони зайшли до подвір`я сусідів ОСОБА_11 , де на поклик брата вийшов ОСОБА_12 та сказав йому «кинь ножа, а то лопатою зарубаю», після чого він кинув ножа за паркан на власне подвір`я і пішов додому. Швидку братові не викликав, оскільки не мав мобільного телефону.
Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту повністю заперечувала факт наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 .

Позиція обвинуваченого зводилась до того, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження утворились випадково, коли обвинувачений зачепився за килим та впав на потерпілого, тримаючи в руці ніж верхнім хватом та клинком донизу.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що коли він лежав на дивані, відпочивав та дивився телевізор, то почув позаду легкі кроки та раптово відчув удар в область серця. Потерпілий помітив, що з грудної клітини стирчить руків`я ножа. В той час, коли обвинувачений утримував ножа за руків`я, потерпілий схопив його за лезо та висмикнув з тіла, після чого встав з дивану. Потерпілий вдарив обвинуваченого два рази в область голови, вимагав кинути ножа, на що той декілька раз відмовив. Відчуваючи слабкість та побоюючись за своє життя, потерпілий запропонував обвинуваченому піти до сусідів, щоб викликати швидку. Зайшовши за ворота, потерпілий випустив лезо ножа, різко зачинив хвіртку та став стукати у вікно будинку ОСОБА_11 . На його крики вийшов спочатку ОСОБА_12 , а згодом і ОСОБА_13 та їх мати. В цей час на подвір`я ОСОБА_11 зайшов і обвинувачений, який тримав ножа у руці. ОСОБА_12 вимагав кинути ножа, на що обвинувачений спочатку не реагував. Лише коли ОСОБА_12 пригрозив вдарити того лопатою, ОСОБА_7 кинув ножа через паркан до їх двору. Додатково зазначив, що тілесні ушкодження йому були заподіяні ОСОБА_7 в той час, коли обвинувачений не контролював свої дії, внаслідок зловживання алкоголем.
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що він почув стук у вікно та голос потерпілого. Коли вийшов на вулицю, то помітив обвинуваченого, який стояв неподалік, тримаючи в руці ніж. Брат свідка ОСОБА_12 пригрозив ОСОБА_7 лопатою та висунув вимогу викинути ножа. Обвинувачений кинув ніж за паркан, після чого пішов.
Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 у суді першої інстанції надали показання, які є аналогічними показанням свідка ОСОБА_13 .

У суді першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , показання яких, на думку колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосередніми свідками події вони не були.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідків.

Показання вищезазначених потерпілого та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 24 вересня 2018 року; протокол огляду місця події від 25 вересня 2018 року; висновки експерта № 529 від 24 вересня 2018 року, № 2144 від 24 вересня 2018 року, № 2145 від 24 вересня 2018 року, № 2146 від 24 вересня 2018 року, № 2149 від 24 вересня 2018 року, № 2148 від 24 вересня 2018 року, № 2150 від 24 вересня 2018 року, № 2-676 від 18 жовтня 2018 року, № 8-1146 від 30 листопада 2018 року; висновок судово-психіатричної експертизи № 479 від 17 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 69-87, 100-101, 122, 129, 136-138, 147-150, 159-162; т. 2 а.с. 12-14, 21-27, 44-47, 50-59, 79-87).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують факт проведення огляду на місці скоєння кримінального правопорушення, виявлення та вилучення з місця події речей зі слідами РБК, вилучення особистого одягу потерпілого, встановлення наявності на них крові людини, походження якої від потерпілого не виключається, а від обвинуваченого виключається, віднесення знаряддя кримінального правопорушення до предметів господарчо-побутового призначення, факт перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння та його психічний стан на момент вчинення кримінального правопорушення.

Всі обставини, доведені вказаними вище доказами, стороною захисту не оспорюються.

Разом з тим, з висновку експерта № 56 м/д від 19 жовтня 2018 року вбачається, що у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження: лівостороннє торакоабдомінальне поранення грудної клітки та живота, з локалізацією одиночної шкірної рани в 6-му міжреберному проміжку по лівій середній ключичній лінії, яке проникає у ліву плевральну порожнину, з наскрізним пораненням по ходу ранового каналу верхньої частки лівої легені, двома пораненнями переднього та заднього скатів лівого купола діафрагми, з проникненням далі у черевну порожнину та двома пораненнями передньої стінки та дна шлунку, які проникають в його порожнину, де сліпо закінчуються, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя. Не виключається можливість заподіяння даного поранення при однократному травматичному впливу твердим предметом, який володіє колюче-ріжучими властивостями (яким міг бути клинок ножа). Найбільш ймовірно, що після заподіяння одного проникаючого поранення лівої половини грудної клітки, травмуючим предметом, в короткий проміжок часу, не витягуючи його з порожнини тіла, було скоєно два поступальних рухи, з утворенням двох ранових каналів, по ходу яких утворились два поранення лівого куполу діафрагми та шлунка. Не виключається можливість утворення торакоабдомінального поранення у ОСОБА_9 , за обставин, зазначених ним і викладених в наданому «Протоколі допиту потерпілого» від 25 вересня 2018 року (т. 1, а.с. 112-116).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 27 листопада 2018 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_9 продемонстрував, за яких обставин ОСОБА_7 завдав йому тілесні ушкодження, і вказані пояснення узгоджуються з тими, які були надані ним у судовому засіданні (т. 2, а.с. 60-69).

З висновку експерта № 61 від 6 грудня 2018 року вбачається, що не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 за умов та обставин, зазначених ним в ході проведення слідчого експерименту за його участю (т. 2, а.с. 70-75).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_9 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що полягали у випадковому заподіянні потерпілому удару ножем, у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, їх показання повністю узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_9 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після вчинення щодо нього злочину, так і на стадії досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту за його участі, а також протягом судового розгляду, надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин нанесення йому обвинуваченим ОСОБА_7 удару ножем, постійно повідомляв про те, що він почув позаду себе легкі кроки та раптово відчув удар в область серця.

Колегія суддів вважає, що переконливих підстав для обмови не лише потерпілим, а й вищевказаними свідками обвинуваченого ОСОБА_7 останнім не наведено. Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілого та цих свідків повністю узгоджуються, є логічними та послідовними, і на переконання колегії суддів, докладність змісту показань потерпілого та свідків, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у потерпілого та свідків підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує версію сторони захисту.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку, і колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.
Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину).
Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого, і які, або дійсно потягли смерть потерпілого, або не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
З показань самого обвинуваченого вбачається, що він готував на кухні бутерброди та пішов до брата в кімнату, утримуючи ніж у руці верхнім хватом та клинком донизу, і переступаючи поріг, зачепився за килим та впав на диван, де відпочивав ОСОБА_9 .

На переконання колегії суддів, такі показання обвинуваченого є нелогічними та суперечливими, оскільки незрозуміло, яким чином людина може нарізати бутерброди, утримуючи ніж верхнім хватом (як показав сам обвинувачений), а не нижнім хватом.

На користь версії обвинуваченого щодо випадковості нанесення потерпілому удару ножем також жодним чином не свідчать показання потерпілого, який повідомив, що він двічі вдарив обвинуваченого в область голови та вимагав у нього викинути ніж, але ОСОБА_7 відмовився це зробити та продовжив тримати ніж у руках, а викинув його вже після того, як вони перебували на території домоволодіння сусідів та свідок ОСОБА_12 пригрозив вдарити обвинуваченого лопатою.
Про те, що обвинувачений після нанесення потерпілому ножем тілесного ушкодження продовжував ще деякий час утримувати ніж у руках, свідчать показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 .

Неспроможність версії обвинуваченого з приводу випадкового нанесення потерпілому тілесного ушкодження також підтверджується висновком експерта № 56 м/д від 19 жовтня 2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_9 було заподіяно одне проникаюче поранення лівої половини грудної клітки твердим предметом, який володіє колюче-ріжучими властивостями (яким міг бути клинок ножа), та яким у короткий проміжок часу, не витягуючи предмет з порожнини тіла, було скоєно два поступальних рухи, з утворенням двох ранових каналів, по ходу яких утворились два поранення лівого куполу діафрагми та шлунка.

Таким чином, факт здійснення двох поступальних рухів ножем спростовує показання обвинуваченого в частині того, що переступаючи поріг, він зачепився за килим та впав на диван, де відпочивав ОСОБА_9 , і саме в цей момент ніж випадково занурився в тіло потерпілого.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 конфлікт виник миттєво, в ході якого обвинувачений, не говорячи ні слова, пішов на кухню, взяв ніж та повернувся до кімнати, де наніс потерпілому один удар ножем в область грудної клітини.
Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та потерпілими протягом всього вечора взагалі ніяких конфліктних ситуацій не виникало, а до моменту події вони разом вживали алкогольні напої.
Вказана поведінка обвинуваченого та потерпілого до моменту вчинення злочину, а також той факт, що конфлікт розпочався за відсутності навіть малозначного приводу, тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, їх локалізація, спосіб завдання, а також відсутність даних про наявність конфлікту з потерпілими до безпосередньої події, свідчать про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 .
Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 , утримуючи в руках ніж, який він заздалегідь приніс до кімнати, де відпочивав його брат ОСОБА_9 , наніс останньому удар ножем у життєво важливий орган область грудної клітини.
Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, використання у якості знаряддя злочину ножа, який він цілеспрямовано взяв з кухні, інтенсивність і силу удару, локалізацію тілесних ушкоджень, які потерпілому завдано у життєво важливий орган, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який на вимогу потерпілого відмовився викинути ніж та зробив це вже після того, як свідок ОСОБА_12 пригрозив вдарити його лопатою, після чого залишив місце події, швидку допомогу потерпілому не викликав, припинив свої дії лише після того, як вчинив усі дії, які вважав необхідними для вбивства потерпілого, - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого.
Діяння, до яких вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілому будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть потерпілого, які не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому ОСОБА_9 було своєчасно надано медичну допомогу.
З урахуванням викладеного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочину ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_9 , немає, і такий висновок щодо кваліфікації дій обвинуваченого узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 51-3454км18 (єдиний унікальний номер 219/10340/16-к).
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу того, що суд першої інстанції належним чином не врахував відсутність на руках потерпілого тілесних ушкоджень, що свідчить про необхідність критично ставитися до його показань, оскільки утримання ножа за лезо не обов`язково повинно мати наслідком отримання поранень долоней чи пальців рук.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглядає провадження в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а в межах даного кримінального провадження, факт наявності чи відсутності у потерпілого інших тілесних ушкоджень (які не інкриміновані згідно обвинувального акту) не є істотним при вирішення питання про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, тому ця обставина не є предметом розгляду у цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано послався в мотивувальній частині вироку на свідчення обвинуваченого, які містяться в описовій частині висновку СПЕ № 479 від 17 жовтня 2018 року, оскільки, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України, з метою дотримання передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд першої інстанції не міг враховувати їх в якості доказів у зв`язку з тим, що ці показання були надані на досудовому розслідуванні, а суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання, як на доказ вини ОСОБА_7 , на показання, які він надав під час проведення судово-психіатричної експертизи № 479 від 17 жовтня 2019 року.

Інші доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи захисника обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, у тому числі ті, на які посилається захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі (позитивні характеристики, наявність постійного місця проживання, стійких соціальних зв`язків, відсутність судимостей), та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання, як на доказ вини ОСОБА_7 , на показання, які він надав під час проведення судово-психіатричної експертизи № 479 від 17 жовтня 2019 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4