Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

5 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0009824 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.4 ст.296 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Дарницьким районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.4 ст.296 КК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2021 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 17.06.2021 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, цілодобовий домашній арешт з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, або заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як зазначає захисник, суд продовжив строк тримання під вартою за усним клопотанням сторони обвинувачення, а також у відповідності до вимог ст.331 КПК України розглянув питання доцільності тримання під вартою, проігнорувавши доводи сторони захисту про те, що обвинувачений тримається під вартою з 27.05.2017, тобто станом на час подання апеляційної скарги цей строк становить 3 роки і майже 10 місяців. Дізнавшись про те, що його розшукують правоохоронні органи, ОСОБА_7 сам прийшов до Дарницького УП ГУНП в м. Києві, що вказує на те, що він не мав наміру: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Сторона захисту звертала увагу суду на те, що згідно з ст.199 КПК України прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали повинен був подати клопотання, вимоги до якого визначені цією нормою та ст.184 КПК України. Однак у черговий раз прокурор не подав письмове клопотання і не довів доказами існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. До того ж, суд вже враховував при постановленні попередніх ухвал наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а ризиків, передбачених п.п.2, 3 ч.1 ст.177 КПК України, вже не існує, оскільки усі речові докази вилучені, оглянуті і долучені до матеріалів кримінального провадження, а потерпілі та свідки допитані в судовому засіданні.

Посилаючись на приписи ст.194 КПК України, якою визначено порядок застосування запобіжного заходу, вказує, що прокурор також не довів неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого, а саме, домашнього арешту, який відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) прирівнюється до тримання під вартою, і може бути досить дієвим заходом забезпечення процесуальної поведінки, або застави.

Крім того, наголошує, що згідно з ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого заарештовано або затримано, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Між тим, жодних нових доказів, які б підтверджували вину його підзахисного, не встановлено і можливості їх отримати вичерпані, а тому розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів щодо можливості звільнення, і продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привілеює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі Харченко проти України).

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі Бекчиєв проти Молдови). Після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого (рішення ЄСПЛ у справі Єлоєв проти України), а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Як стверджує захисник, знову ж таки посилаючись на практику ЄСПЛ, поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою, а тому тримання обвинуваченого під вартою протягом розгляду кримінального провадження в суді не повинно свідчити про фактичне відбуття можливого покарання.

Що стосується особи ОСОБА_7 , то він до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, задовільно характеризується за місцем проживання і має стійкі соціальні та побутові зв`язки, зокрема, постійне місце проживання та реєстрації в м. Києві, також може проживати в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, де мешкають його батьки. Батьки перебувають на утриманні обвинуваченого і за станом здоров`я, зокрема, мати є інвалідом третьої групи, а батько хворіє на цукровий діабет у важкому перебігу, у нього ампутована нога і ниркова недостатність, потребують стороннього догляду. Не врахував суд і доводи сторони захисту про можливу загрозу життю та здоров`ю ОСОБА_7 під час перебування під вартою з огляду на відомості у матеріалах кримінального провадження (рапорт старшого оперуповноваженого Дарницького УП ГУНП в м. Києві) та повідомлення у соціальних мережах на намір знайомих покійного ОСОБА_9 звести з ним рахунки.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Зважаючи на те, що прокурор не подавав клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, а вирішення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою є обов`язком суду, суд за власною ініціативою поставив це питання на обговорення. А тому доводи захисника про невідповідність клопотання прокурора вимогам ст.ст.184, 199 КПК України є безпідставними.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_10 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що продовжують існувати ризики, які слугували підставою для обрання та продовження запобіжного заходу, якими є ризик переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі Панченко проти Росії).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі Єлоєв проти України) після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі W. проти Швейцарії). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти заі протинаявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі Лабіта проти Італії).

Всупереч твердженням сторони захисту суд не мотивував своє рішення про наявність ризику втечі виключно тяжкістю покарання, а так само в ухвалі відсутні висновки про наявність ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Також суд врахував дані про особу обвинуваченого, який не судимий, і хоча має міцні сімейні зв`язки, однак, перебуваючи в статусі підозрюваного, знову був повідомлений про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень. Між тим, ці дані в сукупності з долученими стороною захисту документами на підтвердження стану здоров`я батьків ОСОБА_7 не спростовують правильність висновків про існування вказаних раніше ризиків, ймовірність реалізації яких не зменшилася на даний час.

Зважаючи на відсутність у розпорядженні суду апеляційної інстанції даних про те, що обвинувачений працював до затримання або мав інше офіційне джерело стабільного доходу, посилання на утримання ним своїх батьків нічим не доведені.

Оскільки один із злочинів, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , вчинений із застосуванням насильства і спричинив загибель людини, суд не визначав йому розмір застави, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.183 КПК України, і оговорив це питання в ухвалі.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що зазначені судом ризики не зменшилися і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Що стосується тверджень захисника про загрозу життю та здоров`ю ОСОБА_7 під час його перебування під вартою, то сторона захисту не позбавлена можливості звернутися з клопотанням про забезпечення безпеки.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3