ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 622/306/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/2198/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 185,190 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Золочівського районного суду Харківської області від 13 04 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сніги Золочівського району Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 11 03 2021 року Золочівським районним судом Харківської області за ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України з призначенням покарання:
-за ч.2 ст. 185 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі;
-за ч.2 ст. 190 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік 1 (один) місяць.
Відповідно до положень ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених особі покарань за попереднім вироком Золочівського районного суду Харківської області від 11 03 2021 року та цим вироком, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 2 (два) місяці.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 04 02 2021 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим, близько 2000 години 28 січня 2021 року (більш точного часу встановити не видалося можливим), проходячи повз гаражне приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_3 , де побачив на поверхні ґрунту біля воріт в`їзду у вказаний гараж металеву плиту розміром 90x40x2 см. Після чого, ОСОБА_7 , діючи повторно, шляхом витягування вказаної металевої плити з ґрунту підняв її та покинув місце вчинення злочину разом з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 422,33 гривні.
Крім того, ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим, близько 10-00 години 24 січня 2021 року (більш точного часу встановити не видалося можливим), знаходячись в приміщенні літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , де під час спільного проводження часу зі своїм знайомим ОСОБА_11 , завідомо знаючи, що у приміщенні літньої кухні вказаного домоволодіння перебуває мобільний телефон марки «Nomі», моделі «I2411», який належить ОСОБА_10 , при цьому маючи прямий умисел, спрямованим на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, бажаючи незаконно збагатитися за рахунок чужого майна та заздалегідь не плануючи повертати майно власнику, діючи повторно, в ході бесіди з ОСОБА_11 , зловживаючи довірою співрозмовника за відсутності власниці майна, яка довірила майно ОСОБА_11 , під приводом здійснення термінового телефонного дзвінка, попрохав у ОСОБА_11 , належний ОСОБА_10 , мобільний телефон марки «Nomі», моделі «I2411», номери ІМЕІ: 1) НОМЕР_1 ; 2) НОМЕР_2 , та отримавши від нього цей пристрій у короткострокове тимчасове користування, тобто виключно для здійснення телефонної розмови, вийшов з приміщення літньої кухні з метою здійснення подальших протиправних дій, спрямованих на незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, після чого, разом з майном, яким він незаконно заволодів, покинув місце скоєння злочину, та розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_10 майнову шкоду у розмірі 565,40 гривень.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції за ч.2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та за ч.2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надмірну суворість призначеного йому покарання, просив про його пом`якшення.

При цьому, наголосив на тому, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання не врахував пом`якшуючих його вину обставин (а.с.75).

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, більш того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненому, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів обвинуваченого щодо суворості призначеного йому покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, раніше неодноразову судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому, обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання ОСОБА_7 визнано рецидив злочину.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий строк покарання в межах санкцій інкримінованих йому статей, застосувавши при цьому положення ч.1 ст. 70 та ч. 4 ст. 70 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не є максимальними, що передбачені санкціями інкримінованих йому статей.

В апеляційній скарзі обвинувачений наголошує на неврахуванні судом першої інстанції при призначенні йому покарання обставин, що можна визнати пом`якшуючими.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, такі обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та визнані обставинами, що його пом`якшують.

Наявності будь-яких інших обставин, які б в силу ст. 66 КК України можна було б визнати такими, що пом`якшують покарання, апелянтом доведено не було.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступень тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Золочівського районного суду Харківської області від 13 04 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4