Справа № 158/1276/13-к
Провадження № 1/0158/1/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці клопотання прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ківерцівського районного суду Волинської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Відповідно до ухвали Волинського апеляційного суду від 23.06.2021р. обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 21.08.2021 року включно.

13 серпня 2021р. прокурором ОСОБА_3 до суду подано клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтовує тим, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 закінчується і на даний час ризики суспільної небезпечності, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились, про що свідчить тяжкість покарання у разі визнання ОСОБА_4 , винними у вчиненні інкримінованого йому злочину, останній перебуваючи на волі може переховуватись від суду, перешкоджати розгляду кримінальної справи іншим чином, незаконно впливати на свідків, а тому просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до шістдесяти днів, з подальшим утриманням в ДУ «Луцький слідчий ізолятор», ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» або в дільницях слідчих ізоляторів при установах виконання покарань Волинської та Рівненської області.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 підтримав, з підстав викладених у ньому, просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив, посилаючись на неможливість розгляду заявленого прокурором клопотання, з посиланням на невірне застосування положень кримінального процесуального законодавства.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, кожного зокрема, думку прокурора, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями п. 11 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурора з обвинувальним висновком, розглядаються судами першої, апеляційної і касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом. Правилами Кримінально-процесуального законодавства, зокрема КПК України 1960 року, визначення граничного терміну перебування під вартою на час судового розгляду справи не передбачено.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» у пункті 4 зазначив, що виходячи з положень ст. 9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір.

Законом України від 17 липня 1997 року була ратифікована Європейська конвенція про захист прав людини, і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), який набрав чинності 11 вересня 1997 року. Тим самим Україна взяла зобов`язання привести своє законодавство до міжнародних стандартів, закріплених в Конвенції.

У статті 19 Конвенції зазначено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини, який далі називається "Суд". Стаття 46 Конвенції передбачає, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами; контроль за виконання остаточного рішення Суду здійснюється Комітетом Міністрів.

Статтею 5 ч.1 (с) Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавленим свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини від 10 лютого 2011 року «Харченко проти України» (пункти 71-76) зазначено, що Суд вже розглядав практику тримання обвинувачених під вартою виключно на підставі того, що обвинувальний висновок подано до суду першої інстанції, і визнав порушення пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд уже наголошував, що практика тримання обвинувачених під вартою без конкретного юридичного підґрунтя або за відсутності чітких норм, які б регулювали такі питання, в результаті може призвести до позбавлення осіб свободи протягом необмеженого часу без відповідного дозволу суду і, відповідно, є несумісною з принципом юридичної визначеності та принципом захисту від свавілля (рішення у справі «Єлоєв проти України» №17283/02, п.50, від 6 листопада 2008 року).

Суд також зауважив, що згідно зі статтею 253 КПК України (в редакції 1960 року) національний суд, віддаючи особу до суду, зобов`язаний вирішити питання про зміну, скасування чи обрання запобіжного заходу. Суд вважає, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію передбачуваності закону для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд також повторює, що практика, яка виникла у зв`язку із законодавчою прогалиною і яка допускає можливість тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання під вартою не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який випливає з Конвенції і який є одним з основних елементів верховенства права (рішення у справах «Барановський проти Польщі», «Кавка проти Польщі» та «Фельдман проти України»).

Але незважаючи на відсутність законодавчого врегулювання питання, яке систематично призводило до визнання Судом порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, законодавець у Перехідних положеннях КПК України 2012 року залишив дію КПК України 1960 року у тій частині, яка буде продовжувати і надалі порушення прав людини.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування положень Конвенції, рішення Європейського Суду з прав людини «Харченко проти України» в частині, про яку йдеться у клопотанні прокурора в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме в частині перебування його у стані невизначеності та щодо законності підстав його тримання під вартою.

До такого висновку суд дійшов також з огляду на те, що положення Кримінального процесуального Кодексу України 2012 року узгоджуються з Конвенцією та покращують становище тих осіб, які тримаються під вартою та на розгляд щодо них справ судом застосовуються саме ці положення, а становище осіб, розгляд справ щодо яких продовжується за КПК України 1960 року, залишається незмінним (тобто гіршим), що є недопустимим та таким, що порушує право особи на юридичну визначеність.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлений свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Судом встановлено, що ухвалою Волинського апеляційного суду від 23.06.2021р. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 21.08.2021 року включно. Строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 закінчується 21.08.2021 року.

У зв`язку з надходженням клопотання від прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , суд зобов`язаний розглянути питання щодо доцільності продовження строку обраного щодо нього запобіжного заходу.

Суд, вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керується нормами КПК України в редакції 2012 року та вважає, що підстав для скасування або зміни запобіжного заходу на більш м`який немає, виходячи з наступного.

Згідно з матеріалами кримінальної справи ОСОБА_4 обвинувачується у скоєні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі понад десять років, стан його здоров`я не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення та таких доказів, які б це спростовували, суду не надано.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального злочину, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, тому суд приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора.

При цьому, в даному випадку, з врахуванням тяжкості інкримінованого ОСОБА_4 злочину, даних про особу обвинуваченого, його існуючих соціальних зв`язків, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не дасть змогу дослідити всі обставини кримінального правопорушення у встановлені законом строки, а тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити на 60 днів без визначення застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 296 КПК України( в ред.1960 року), суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Луцький слідчий ізолятор» або у ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», або в дільницях слідчих ізоляторів при установах виконання покарань Волинської та Рівненської області строком на 60 (шістдесят) днів - до 18 жовтня 2021 року включно.

Строк рахувати з моменту винесення ухвали 20.08.2021 року.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області протягом семи діб з дня її винесення.

Суддя Ківерцівського районного суду

Волинської області ОСОБА_1