Номер провадження: 11-кп/813/1220/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 по кримінальному провадженні №0000567, внесеному до ЄРДР 17.05.2020, відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Богодухівка Чорнобаївського району Черкаської області, громадянина України, має вищу освіту, пенсіонер, одружений, не судимий, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю в один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не застосовувався.

Заявлений ОСОБА_9 цивільний позов задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_7 на її користь компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 61297 грн., компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000 грн., а всього стягнуто 66297 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 1961 грн. 40 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2020 на речові докази у вигляді автомобіля марки «Ford Escort» 1994 року випуску, номер кузова « НОМЕР_1 », у розібраному стані.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що приблизно у 2014 році, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_9 у орендне користування автомобільний гараж № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , що належить йому на праві власності. Вказаний гараж ОСОБА_9 використовувала для зберігання автомобіля марки «Ford Escort» реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова « НОМЕР_1 ».

30.04.2020, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння зазначеним автомобілем «Ford Escort», що належить ОСОБА_9 , скориставшись вільним доступом до гаражу, за допомогою автомобільного евакуатора вилучив автомобіль з місця паркування і розпорядився ним на власний розсуд, продавши на металобрухт. Таким чином ОСОБА_7 здійснив умисне незаконне заволодіння транспортним засобом, чим заподіяв ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 61297 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 зазначив, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню за наступних підстав:

-впродовж судового розгляду мотив і мета дій ОСОБА_7 так і не була встановлена судом, оскільки останній мав лише намір звільнити свій гараж від автомобілю потерпілої, на прохання ОСОБА_7 потерпіла та її чоловік не реагували, у зв`язку з чим він був вимушений діяти на власний розсуд;

-показання обвинуваченого підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які пояснили, що автомобіль був у неробочому стані;

-з показань обвинуваченого встановлено, що факт зберігання автомобілю потерпілої у своєму гаражі ОСОБА_7 не спростовував, однак умислу на заволодіння транспортним засобом не мав, але свої дії вчинив через те, що потерпіла та її чоловік не забирали свій транспортний засіб з його гаражу на його прохання, а також не сплачували оренду на гаражу в останні місяці. Тому суб`єктивна сторона умислу, а саме прямий умисел у ОСОБА_7 відсутній;

-кваліфікуючи дії ОСОБА_7 всупереч примітки до ст. 289 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт незаконного заволодіння транспортним засобом відбувся саме в момент реалізації автомобілю, однак закінчений злочин вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок закуску двигуна чи буксирування, перевезення на іншому транспортному засобі, а під час руху з моменту встановлення контролю над ним;

-Мірошник отримав автомобіль потерпілої у тимчасове користування на підставі договору оренди, після чого транспортний засіб перебував у нього протягом декількох років за згодою власника, проте не маючи права розпоряджатись автомобілем, декілька разів попереджаючи власника, продав його як металобрухт та отримав за нього гроші, тому ОСОБА_7 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, оскільки він мав право доступу автомобілю, що також знайшло своє відображення в Постанові Верховного Суду від 05.03.2020 (справа №755/16101/16-к).

Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою захисника, представником потерпілої ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_10 подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких представник потерпілої зазначив, що обвинувачений сам в судових засіданнях, що замість того, щоб звільнити свій гараж від автомобілю потерпілої, вивіз машину із гаражу, збув її та отримав за це гроші 1800 грн., що вказує на мету, а саме отримання коштів від продажу авто. Доводи апеляційної скарги захисника суперечать показанням обвинуваченого, оскільки останній в судовому засіданні підтвердив сплату потерпілою за оренду гаражу протягом двох років. Автомобіль не перебував у його власності ОСОБА_7 , та всупереч доводів апеляційної скарги захисника, обвинувачений не мав права користування ним, а також розпорядження, та навпаки саме потерпіла орендувала гараж. Посилання захисника на Постанову Верховного Суду від 05.03.2020 (справа №755/16101/16-к) є безпідставним, оскільки в ній йде мова про обставини, коли обвинувачений орендував автомобіль для користування, а в подальшому його відчужив, а в даному провадженні потерпіла орендувала гараж, а не обвинувачений авто. З огляду на що, представник потерпілої просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, а провадження розглядати за його відсутності та відсутності потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримала вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_13 , які заперечували проти скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , не зважаючи не невизнання ним своєї вини у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на показання потерпілої та свідків, які були надані ними безпосередньо суду першої інстанції, а саме:
- потерпіла ОСОБА_9 показала суду, що приблизно з 2014 року вони з чоловіком на підставі усного договору орендували у ОСОБА_7 гараж № НОМЕР_2 по вул. Колонічна, 3 у м. Одесі для зберігання автомобіля марки «Ford Escort» реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належав їй. За домовленістю здійснювали орендну плату щомісяця в сумі приблизно 500 грн. Чоловік передавав гроші ОСОБА_14 вчасно, лише останні 2 з половиною місяці затримав оплату у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем внаслідок карантинних обмежень. Автомобіль у гараж заганяв чоловік ОСОБА_15 , машина заїхала своїм ходом. Але у подальшому автомобілем не користувалися, там не було бензину, розрядився акумулятор, буле відсутнє скло у одній задні двері. Взимку 2020 року ОСОБА_14 просив чоловіка вигнати машину з гаражу, але той пояснив, що для цього потрібні витрати, а коштів для цього не було, і автомобіль залишився стояти у гаражі. Від чоловіка їй стало відомо, що ОСОБА_14 змінив замки у гаражі. Приблизно в середні травня 2020 року вона знайшла покупця і зателефонувала ОСОБА_14 , пояснивши, що хоче сплатити борг за оренду і забрати автомобіль. Однак ОСОБА_14 відповів, що здав її автомобіль на металобрухт і гроші йому не потрібні. Також обвинувачений сказав, що вони заборгували за оренду 1500 грн., і він цю суму отримав від продажу автомобіля. Після цього вона звернулася до поліції. Пізніше працівники поліції знайшли її автомобіль у розібраному стані, тобто машина була повністю розібрана, розпилена на частини;
- свідок ОСОБА_16 , показав, що потерпіла ОСОБА_9 його колишня дружина. В сім`ї було 2 автомобіля, один з яких марки «Ford Escort» належав дружині і не використовувався. Він звернувся до сусіда, що працював охоронцем на автостоянці по вул. Колонічній, з проханням знайти гараж для зберігання цього автомобіля. Сусід познайомив його з ОСОБА_7 , і той надав у оренду свій гараж, розташований на стоянці, де працював сусід. Угода укладалась усно, спочатку ОСОБА_14 визначив ціну 400 грн. на місяць, віддав ключі і влітку 2013 року він поставив автомобіль у гараж. У 2019 році ОСОБА_14 підняв орендну плату до 600 грн. Останній раз він був у гаражі приблизно у жовтні-листопаді 2019 року, але у грудні вже не міг потрапити, оскільки ОСОБА_14 змінив замок, обіцяв йому дати дублікат ключа, але так і не надав. У лютому 2020 року ОСОБА_14 зателефонував і вимагав забрати автомобіль. Він (свідок) попросив трохи зачекати, щоб знайти інше місце для зберігання автомобіля. Однак після оплати оренди у 20-х числах лютого це питання більше не піднімалося. Плату за оренду завжди передавав ОСОБА_14 вчасно - особисто або через охоронців автостоянки. Однак останній платіж здійснив у лютому 2020 року. Заборгованість утворилася тому, що виникли грошові труднощі - у зв`язку з карантином він не міг знайти роботу. Мірошник кілька разів телефонував і повідомляв, якщо він не буде платити, то здасть автомобіль на металобрухт. 16.05.2020 року він зателефонував ОСОБА_14 і сказав, що хоче потрапити до гаражу. Мірошник відповів, що вже здав автомобіль на металобрухт. Останній раз візуально перевіряв технічний стан автомобіля у 2019 році. ОСОБА_17 стояла без руху 6 років, бензину в ній не було, номерні знаки він зняв і зберігав вдома, як і ключі. Акумулятор автомобіля був розряджений, праві двері погано зачинялися, але його можливо було експлуатувати. Єдина серйозна поломка протікав гідропідсилювач керма, усе інше перебувало в нормальному стані.
- свідок ОСОБА_11 показав, що займається заготівлею металобрухту, реклама його послуг є в інтернеті. Навесні 2020 року йому зателефонував раніше незнайомий ОСОБА_7 і запропонував придбати на металобрухт автомобіль. Зі слів ОСОБА_14 автомобіль був не розмитнений, не зареєстрований, знаходився у нього в гаражі більше 3-х років, люди поставили на зберігання і не забирали, а йому потрібно було звільнити гараж. Вони зустрілися, на вул. Колонічній у гаражі оглянули автомобіль марки «Ford Escort», в якому було відсутнє скло, спущені і заблоковані колеса, відсутні деякі деталі. За зовнішнім виглядом було схоже, що автомобілем не користувалися кілька років. На його погляд, затрати на ремонт автомобіля перевищили б його вартість. Він погодився купити автомобіль для себе, щоб використати на запчастини для моторного човна. Ключів від автомобіля ОСОБА_14 не мав. Він (свідок) заплатив ОСОБА_14 за автомобіль 1800 грн. за вагою металу, викликав евакуатор і за його допомогою перевіз машину до свого гаражу по АДРЕСА_3 , де повністю розібрав. Вважає, що зібрати автомобіль вже неможливо.
- свідок ОСОБА_12 пояснив, що працює водієм евакуатора. У квітні 2020 року йому надійшло замовлення від ОСОБА_11 на перевезення автомобіля. Конкретна дата не оговорювалася, ОСОБА_18 пропонував приїхати, коли буде зручно. 30.04.2020 року він зателефонував ОСОБА_18 і повідомив, що може виконати замовлення. Під`їхавши за вказаною йому адресою, побачив там ОСОБА_18 і ОСОБА_14 , який відчинив гараж. Там знаходився легковий автомобіль, марку і колір якого не пам`ятає. Але помітив, що автомобіль стояв у гаражі тривалий час. Двері автомобіля були закриті, а ключів у ОСОБА_14 і ОСОБА_18 не було. Він витяг автомобіль з гаража, погрузив на евакуатор, відвіз у сел. Більшовик та залишив на території, де стояли великі автомобілі. Дорогу показав ОСОБА_18 , який супроводжував його і оплатив послуги в сумі 600 грн.
Окрім цього, обґрунтовуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд першої інстанції послався на письмові докази, які були ним досліджені, а саме:
- свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , автомобіль легковий комбі марки «Ford Escort» реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова « НОМЕР_1 », червоного кольору, 1994 року випуску, власницею автомобіля є потерпіла ОСОБА_19 з 2010 року. Прізвище змінено після реєстрації шлюбу у 2012 році;
- висновок судової автотоварознавчої експертизи № 101 ОД від 16.06.2020 року ринкова вартість автомобіля «Ford Escort» 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , станом на 28.04.2020 року могла становити 61297 грн.;
- протокол огляду місця події від 17.05.2020, в ході якого за участю потерпілої ОСОБА_9 встановлено, що місцем зберігання автомобіля потерпілої був гараж № НОМЕР_2 за адресою: м. Одеса, вул. Колонічна, 3;
- протокол огляду місця події від 21.05.2020, а саме гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . В ході проведення огляду гаражу за участю власника - свідка ОСОБА_11 виявлено: кузов автомобіля червоного кольору № НОМЕР_1 , у розібраному стані, двигун, частина задньої підвіски, передній бампер, 4 двері, кришка багажнику, елементи салону: сидіння, паски безпеки, кермо, коробка передач, інші деталі;
- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, свідок ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_7 як особу, у якої 30.04.2020 купив автомобіль;
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, свідок ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_7 як особу, якою передано автомобіль з гаражу по вул. Колонічній у м. Одесі на евакуатор.
Дослідивши та належним чином оцінивши наведені докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правова позиція обвинуваченого ОСОБА_7 щодо тимчасової несправності або відсутності певних деталей на транспортному засобі свідчить лише про певний технічний стан цього транспортного засобу. Сам факт можливості або неможливості експлуатації транспортного засобу не є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ст. 289 КК України.

Відповідно до примітки до ст. 289 КК України, на яку також посилався захисник ОСОБА_8 , під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

При цьому посилання захисника на те, що всупереч примітки до ст. 289 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт незаконного заволодіння транспортним засобом відбувся саме в момент реалізації автомобілю, однак закінчений злочин вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, перевезення на іншому транспортному засобі, а під час руху з моменту встановлення контролю над ним, є безпідставним, оскільки судом першої інстанції у встановлених фактичних обставинах зазначено: «скориставшись вільним доступом до гаражу, за допомогою автомобільного евакуатора вилучив автомобіль з місця паркування і розпорядився ним на власний розсуд, продавши на металобрухт». Момент розпорядження зазначено саме за допомогою автомобільного евакуатора вилучив автомобіль, а продаж на металобрухт є обставиною, що вказує на корисливий умисел обвинуваченого, який в судовому засіданні не заперечував факту продажу автомобілю потерпілої з метою отримання грошових коштів, та є одномоментною за проміжком часу подією, яка і стала підставою для підтвердження наявності у нього корисливого умислу.

Доводи захисника ОСОБА_8 про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, оскільки останній є власником гаражу, де зберігався автомобіль потерпілої, а тому у нього було право на розпорядження майном потерпілої, яке в ньому зберігалось згідно усного договору оренди, а також посилання на підтвердження своїх доводів на Постанову Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №755/16101/16-к є безпідставним та суд апеляційної інстанції погоджується із запереченнями представника потерпілої.

По перше, за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України. Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З огляду на що, майно орендаря продовжує перебувати в його власності і навіть після припинення договору оренди. Таким чином, розпоряджатися ним (наприклад, знищити чи продати) орендодавець, в даному випадку ОСОБА_7 не мав права, оскільки таке майно йому не належало.
Посилання захисника на Постанову Верховного Суду від 05.03.2020 (справа №755/16101/16-к) є необґрунтованим, оскільки в даній Постанові йде мова про обставини, коли обвинувачений орендував автомобіль для користування, а в подальшому його відчужив, а в даному провадженні потерпіла орендувала гараж, а не обвинувачений автомобіль.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції повно, об`єктивно та всебічно дослідив докази у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 з урахуванням положень ст. 91 КПК України та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийняв законне і обґрунтоване рішення та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував наявність пом`якшуючої обставини, відповідно до положень ст. 66 КК України, похилий вік.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 67 КК України, не встановлено.

Суд першої інстанції зазначив, що він враховує вік потерпілого, який є особою похилого віку, до кримінальної відповідальності не притягувався, є військовим пенсіонером, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має хронічні хвороби, з приводу яких у травні 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні, за місцем проживання характеризується позитивно.
Окрім того, місцевий суд врахував, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відноситься до категорії нетяжких злочинів, і вважав необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів обрати покарання у виді позбавлення волі.
Разом із тим, суд першої інстанції враховуючи тяжкість злочину, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, наявність пом`якшуючої покарання обставини, суд прийшов вірно дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування основного покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених судом обов`язків, із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому судом 1-ої інстанції призначено з урахування обставин справи, при цьому, стороною захисту не оспорювався розмір матеріальної та моральної шкоди, які підлягають стягненню з обвинуваченого, з огляду на що, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілої.
Отже, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині визначення кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 та призначення покарання, є законним і справедливим, а покарання йому правильно призначено за правилами ст. 65 КК України, тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення виправдувального вироку - немає.

Доводи захисника ОСОБА_8 , наведені у апеляційній скарзі, щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, колегія суддів вважає безпідставними, адже стороною захисту не наведено жодного доказу на їх обґрунтування.
Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмонтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2021, яким ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4