КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_8 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.01.2020 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клюси Щорського району Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п.2 ч.2 ст. 115 КК України, і йому призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі,

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 12 лютого 2018 року близько 22 год., перебуваючи у будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел на протиправне заподіяння смерті своєму малолітньому сину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, поклавши обома руками постільну подушку на голову дитини, закрив останній дихальні шляхи, що призвело до її удушення. Труп малолітньої дитини ОСОБА_6 переніс до приміщення господарчої будівлі, що розташована на земельній ділянці між господарствами №181 та АДРЕСА_1 , та закопав.
Адвокат ОСОБА_7 подав в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 3 ст. 135 КК України, призначивши покарання в межах санкції відповідної частини статті. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є таким, що винесене з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, в зв`язку з чим вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та не вмотивованим. Стверджує, що затримання ОСОБА_6 в порядку ст.208 КПК України з 17.09.2018 по 18.09.2018 без ухвали слідчого судді було явно незаконним, оскільки відбулось не безпосередньо після вчинення злочину, а через півроку після цієї події. Саме в період незаконного затримання 17.09.2018 проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_6 , результати якого покладено в основу обвинувального вироку. При цьому суд не дав належної оцінки заявам ОСОБА_6 про застосування до нього працівниками поліції фізичного і психічного примусу з метою примушування до визнання вини під час слідчого експерименту. Крім того, наголошує на тому, що судом першої інстанції не надано оцінки наявній в матеріалах справи довідці з Корюківської лікарні від 15 вересня 2018 року, де не зазначається про наявність ушкоджень у ОСОБА_6 , що в сукупності з виявленням таких ушкоджень у останнього під час його переміщення до ІТТ 17 вересня 2018 року та показаннями обвинуваченого дає суттєві підстави вважати, що до його підзахисного було застосовано незаконні заходи досудового слідства, в результаті чого зібрані в той час докази не можна вважати законними та класти їх в основу обвинувального вироку. Виходячи із зібраних матеріалів справи, є всі підстави вважати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, так як дитина народилась недоношеною та потребувала кваліфікованої медичної допомоги, а батьки вчасно не звернулись до медичного закладу за такою допомогою, в зв`язку з чим і настала її смерть.
Прокурор, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, просить його скасувати в частині визнання доказів недопустимими та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 процесуальних витрат, понесених на проведення експертизи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства. Вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було невірно вирішено питання щодо звільнення ОСОБА_6 від сплати процесуальних витрат, понесених на проведення біологічної експертизи, а посилання суду на те, що у обвинуваченого відсутні сталі заробітки, не можна вважати такими, що спростовують його спроможність до сплати вказаних витрат. При цьому, посилається на главу 18 Кримінально-виконавчого кодексу України, в якій передбачається можливість реалізації засудженим права на працю, умови відрахування із заробітку засуджених, в тому числі, за виконавчими листами. Виходячи з вищевказаної норми закону вважає, що тривалий строк позбавлення волі не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від сплати судових витрат за проведення експертизи, оскільки останній матиме можливість відшкодувати зазначені витрати шляхом залучення до суспільно корисної праці під час відбуванні покарання.
Також звертає увагу суду апеляційної інстанції на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження у сукупності з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, що полягає у тому, що місцевим судом в переліку доказів, якими сторона обвинувачення підтверджувала винуватість ОСОБА_6 , виключено результати негласних слідчих (розшукових) дій. Вказує, що на підтвердження правомірності проведення НСРД до матеріалів досудового розслідування долучено та відкрито стороні захисту в порядку ст.290 КПК України ухвали слідчого судді Апеляційного суду Чернігівської області про дозвіл на проведення НСРД від 17 вересня 2018 року та доручення слідчого оперативному підрозділу про виконання вказаних ухвал. При цьому посилається на Постанову Верховного Суду Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 28 січня 2020 року у справі №738/329/17, в якій зазначено, що процесуальні документи про надання дозволу на проведення НСРД не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, не є документами у відповідності до ч. 2 ст. 99 КПК України, оскільки не містять фактичних даних про протиправні діяння осіб. Вважає, що невідкриття в порядку ст. 290 КПК України стороні захисту клопотань слідчого про дозвіл на проведення НСРД під час досудового розгляду не могло вплинути на забезпечення прав обвинуваченого на захист. При цьому, звертає увагу на те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення з приводу несвоєчасності відкриття прокурором клопотань слідчого про дозвіл на проведення НСРД, вказав на перешкоджання стороні захисту оскаржити ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення НСРД проте, залишив поза увагою те, що в порядку ч. 3 ст. 309 КПК України такі рішення не можуть бути оскаржені, проти них можуть бути подані лише заперечення під час підготовчого судового засіданні в суді, які в подальшому враховуються судом.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників апеляційного розгляду, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, обговоривши і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах висунутого обвинувачення безпосередньо дослідив надані докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у висунутому йому обвинуваченні не визнав та показав, що дитину він не вбивав. Що сталось з дитиною не знає. Припускає, що її могла задушити подушкою його дружина, яка народила дитину у січня 2018 року передчасно вдома, до медичних закладів не зверталась та приховала від односельців і соціальних служб факт народження дитини. Це був хлопчик. Він виглядав хворобливо, мав маленьке тіло і велику голову. Навесні того ж року він вирішив повідомити про подію працівників поліції, звинувативши у вбивстві дитини свою дружину. Однак працівники поліції затримали його та застосували до нього фізичне та психічне насильство з метою примушування до визнання вини у вчиненні цього злочину. Під їхнім тиском він був вимушений визнати свою вину під час проведення слідчого експерименту.
Суд першої інстанції визнав неправдивими показання обвинуваченого про непричетність до вчинення інкримінованого йому злочину та дійшов висновку про доведеність його винуватості.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у висунутому обвинуваченні ґрунтуються на досліджених в ході судового розгляду доказах показаннях потерпілої ОСОБА_9 , результатах слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , показаннях свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , результатах слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 , результатах слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , протоколах оглядів місця події від 16.09.2018 і 18.09.2018 за участю потерпілої ОСОБА_9 , протоколі огляду предметів від 16.09.2018, протоколі огляду місця події за участю ОСОБА_6 , протоколі огляду трупа від 17.09.2018, висновку експерта № 10-1/1870 від 18.01.2019.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 15.09.2018 ОСОБА_6 дійсно звернувся до поліції із заявою про вчинення його дружиною ОСОБА_15 вбивства їх спільного новонародженого сина.
Під час огляду місці події 16.09.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 вказав на місце, де він закопав новонароджену дитину, яку його дружина ОСОБА_9 задушила подушкою. Поблизу сараю у землі, на глибині близько 40 см, було виявлено рештки тіла дитини.
Протоколом огляду трупа від 17.09.2018 зафіксовано огляд решток (скелету) трупу дитини.
Згідно з висновком експерта № 96 від 16.09.2018 встановлено, що залишки скелетованого трупу, виявленого 16.09.2018 під час огляду місця події, за своїми анатомо-морфологічними властивостями належать новонародженій дитині, орієнтовно до 1 місяця після народження. Встановити час настання та причину смерті неможливо внаслідок повного скелетування залишків трупу.
Згідно з висновком експерта № 10-1/1870 від 18.01.2019 за результатами молекулярно-генетичного дослідження гомілкової кістки решток дитини, виявлених 16.09.2018, встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_9 на 99,9954965% можуть бути батьком і матір`ю дитини, чию гомілкову кістку досліджено.
З показань потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що вона дійсно приховувала вагітність, оскільки її родина перебувала на контролі у соціальних служб як неблагополучна та був ризик, що у разі народження ще однієї дитини двох старших дочок заберуть в інтернат. 20.01.2018 на шостому місяці вагітності, перебуваючи вдома наодинці, народила хлопчика. Про народження дитина знала лише свекруха ОСОБА_16 . Також про народження сина розповіла батьку дитини її чоловіку ОСОБА_9 , який той час знаходився на роботі в іншій місцевості. ОСОБА_9 сказав, що дитини слід позбавитись. Чоловік приїхав 07.02.2018, а 13-14.02.2018 його необхідно було повертатись на роботу. 12.02.2018 чоловік сказав, що прийшов час позбавитись дитини, поліз на піч, де була дитина, забрав її та виніс з хати. Коли повернувся, вона запитала про дитину. Чоловік відповів, що біля дров, і вона зрозуміла, що він убив дитину. Приблизно через місяць чоловік розповів, що задушив дитину подушкою. 15.09.2018 після сімейної сварки ОСОБА_6 заявив у поліцію про те, що начебто вона вбила дитину. Під час спілкування з працівниками поліції вона розповіла їм про обставин народження та смерті дитини.
В ході слідчого експерименту 16.09.2018 ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , на місцевості вказала на відомі їй обставини вбивства дитини ОСОБА_16 .
В ході оглядів місця події від 16.09.2018 і 18.09.2018 у потерпілої ОСОБА_9 було вилучено ковдру, в котрій вона у січні 2018 року народила дитину, та ножиці, якими вона перерізала пуповину після народження дитини.
В ході слідчого експерименту 17.09.2018 свідок ОСОБА_14 , яка є матір`ю ОСОБА_6 , підтвердила факт народження її невісткою ОСОБА_9 дитини у січні 2018 року та показала місце на печі, де протягом двох тижнів знаходилась дитина. В подальшому дитина померла, причина смерті їй невідома.
В ході слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , проведеного 17.09.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , останній на місцевості вказав на конкретні обставини вчинення ним вбивства свого новонародженого сина. Зокрема, ОСОБА_6 , показав місце і спосіб вбивства дитини, зазначивши, що задушив дитину подушкою і що в момент вбивства дитина знаходилась на печі. Потім ОСОБА_6 показав місце в дворі поблизу дров, де закопав труп дитини. Повідомив, що ідея вбити дитину виникла у нього через переживання, що старших дітей заберуть у притулок.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали в суді, що наприкінці 2017 року бачили у ОСОБА_9 ознаки вагітності, які на початку 2018 року зникли. Зі слів ОСОБА_9 їм стало відомо, що у неї стався викидень.
Крім того, свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 підтвердили результати проведення слідчого експерименту та протоколу огляду місця події за участю ОСОБА_6 , у яких брали участь як поняті.
Свідок ОСОБА_13 повідомила суд про обставини огляду ОСОБА_9 у січні 2018 року з приводу викидня, за результатами якого ні ознак викидня, ні ознак пологів нею виявлено не було.
При цьому суд першої інстанції дав оцінку всім доказам у справі та зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Зокрема, результати негласних слідчих (розшукових) дій, проведених відносно ОСОБА_6 , обґрунтовано визнано судом першої інстанції недопустимим доказом з тих підстав, що в порушення вимог ст.290 КПК України матеріали НСРД не були відкриті стороні захисту.
Суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.2 ч.2 ст.115 КК України, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті малолітній дитині.
За клопотанням сторони захисту апеляційним судом було проведено часткове дослідження доказів, однак ніяких нових або інших фактичних даних, ніж ті, які були встановлені судом першої інстанції, а також ознак викривлення або перекручування доказів судом першої інстанції встановлено не було, зміст цих доказів правильно викладено у оскаржуваному вироку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.3 ст.135 КК України.
Покладені судом в основу обвинувального вироку докази у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_6 у висунутому обвинуваченні.
Досліджені судом першої інстанції докази спростовують доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про непричетність ОСОБА_6 до вчинення умисного вбивства свого малолітнього сина, адже як встановлено в ході судового та апеляційного розглядів, ОСОБА_6 хоча і звернувся до поліції із заявою про вбивство свого новонародженого сина дружиною ОСОБА_9 , в подальшому зізнався у вчиненні цього злочину, показав місце заховання трупу дитини, взяв участь у слідчому експерименті, в ході якого вказав на час, місце та спосіб вчинення вбивства, повідомив мотиви вчиненого діяння.
Результати проведених із ОСОБА_6 слідчих дій знайшли своє об`єктивне підтвердження, а саме під час огляду місця події за участю ОСОБА_9 було виявлено скелетований труп дитини, батьками якої відповідно до висновку молекулярно-генетичної експертизи є ОСОБА_6 і ОСОБА_9 . У своїх показаннях ОСОБА_9 підтвердила факт вбивства ОСОБА_6 новонародженої дитини за обставин (час, місце, спосіб, мотив), які узгоджуються з обставинами, повідомленими ОСОБА_6 під час слідчого експерименту.
Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що результати слідчого експерименту є недопустимим доказом через те, що він був проведений під час незаконного затримання ОСОБА_6 в порядку ст.208 КПК України з 17.09.2018 по 18.09.2018, яке відбулось без ухвали слідчого судді,
Відповідно до положень ст.208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді або суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, у випадку якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі і потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.
При цьому норми кримінального процесуального закону не містять положень, які б регулювали порядок затримання підозрюваної особи у тому випадку, коли злочин було вчинено латентно, а його виявлення відбулось через певний проміжок часу після його вчинення.
У даному конкретному випадку про вбивство малолітньої дитини правоохоронному органу достеменно стало відомо лише 16.09.2018, коли під час огляду місці події за участю ОСОБА_6 було виявлено та вилучено скелетований труп дитини.
Того ж дня потерпіла ОСОБА_9 повідомила правоохоронні органи про причетність ОСОБА_6 до вбивства неповнолітньої дитини (т.1 а.с.107) та взяла участь у проведенні слідчого експерименту.
Того ж дня об 11 год. 22 хв. відомості про вчинений злочин було внесено до ЄРДР.
Таким чином, за наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні особливо тяжкого злочину уповноваженою службовою особою Сновського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області, слідчим поліції ОСОБА_17 , безпосередньо після виявлення факту вчинення злочину було здійснено затримання особи, підозрюваної у його вчиненні.
Такі дії узгоджуються із вимогами ст.208 КПК України та були зумовлені процесуальною необхідністю, адже звернення до слідчого судді за дозволом на затримання потребує значного часу, протягом якого підозрювана особа мала б можливість скритись від органу слідства.
Як правильно зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному вироку, такі дії слідчого повною мірою узгоджуються з практикою ЕСПЛ, зокрема наведеною у пунктах 556-567 рішення від 03.12.2015 у справі «Кущ проти України».
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про застосування працівниками поліції до ОСОБА_6 фізичного і психічного примусу з метою примушування до визнання вини під час слідчого експерименту, то вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
На виконання постанови Верховного суду від 03.03.2021 у цьому кримінальному провадженні апеляційним судом було вжито заходів до отримання результатів проведення Державним бюро розслідувань досудового розслідування за заявами обвинуваченого про застосування до нього незаконних методів слідства.
Встановлено, що кримінальне провадження № 0000477 від 29.02.2020, яке здійснювалось за ч.2 ст.365 КК України за заявою ОСОБА_6 про нанесення йому 16.09.2018 тілесних ушкоджень двома працівниками Сновського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області з метою примушування до визнання вини у вчиненні вбивства дитини, закрито постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_18 від 11.06.2021 на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. Своє рішення слідчий обґрунтував тим, що допитані в ході досудового розслідування свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_22 показали, що зі слів ОСОБА_6 тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_6 17.09. 2018 під час його поміщення до ІТТ, він отримав напередодні затримання під час сварки з братом дружини.
Також апеляційному суду було надано постанову слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань від 30.06.2020, якою кримінальне провадження № 0001281 від 29.02.2020, яке здійснювалось за ч.1 ст.371 КК України за заявою ОСОБА_6 про його незаконне затримання працівниками Сновського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області, закрито у зв`язку із відсутністю в діях працівників поліції складу злочину.
Крім того, при оцінці доводів апеляційної скарги про застосування до ОСОБА_6 фізичного та психічного тиску з метою визнання вини під час слідчого експерименту, колегія суддів враховує те, що матеріали відеозапису до слідчого експерименту доводять невимушеність поведінки підозрюваного під час вказаної слідчої дії, довільне надання ним усіх відомостей, відсутність будь-якого примусу до нього з боку учасників слідчої дії, та відсутність будь-яких скарг з боку підозрюваного та його захисника ОСОБА_23 .
Доводи апеляційної скарги захисника про наявність в матеріалах кримінального провадження довідки Корюківської лікарні від 15 вересня 2018 року про відсутність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень є надуманими, оскільки датована 15.09.18 довідка, яка міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.84), підтверджує факт проходження ОСОБА_6 огляду на стан алкогольного сп`яніння, однак не містить жодних відомостей про його огляд на предмет наявності тілесних ушкоджень.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про застосування до ОСОБА_6 недозволених методів досудового слідства не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання з наступних підстав.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, яке є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням того, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, скоїв злочин вперше, за місцем проживання характеризується здебільшого позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дочок, працював неофіційно, а також з урахуванням мотиву вчиненого злочину, який був пов`язаний з переживанням ОСОБА_6 з приводу можливого вилучення дочок соціальними службами через неможливість їх утримання у неблагополучній сім`ї, колегія суддів визнає за можливе призначити обвинуваченому менш суворе покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.115 КК України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 може бути задоволена лише в частині пом`якшення обвинуваченому покарання.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що вона може бути задоволена частково.
Так, звільняючи обвинуваченого від оплати судових витрат на проведення біологічної експертизи, суд обґрунтував своє рішення тим, що протягом відбування покарання засуджений не матиме достатнього заробітку для відшкодування процесуальних витрат.
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, які мають заборгованість за виконавчими документами, зобов`язані працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, до погашення такої заборгованості.
Отже у суду першої інстанції не було підстав для звільнення ОСОБА_6 від обов`язку відшкодувати процесуальні витрати, тому апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає задоволенню.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність рішення суду про визнання результатів негласних слідчих (розшукових) дій недопустимими доказами, то колегія суддів визнає їх безпідставними, адже матеріали НСРД не були в достатньому обсязі відкриті стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України, що відповідно до пункту 12 вказаної статті виключає їх використання як доказів у кримінальному провадженні.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.01.2020 щодо ОСОБА_6 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_6 покарання за п.2 ч.2 ст. 115 КК України.
Призначити ОСОБА_6 за п.2 ч.2 ст. 115 КК України покарання у виді 11 років позбавлення волі.
Стягнути з ОСОБА_6 судові витрати за проведення Київським науково-дослідним експертно-криміналістичний центром біологічної експертизи № 10-1/1870 від 18.01.2019 в сумі 7453 грн. 51 коп.
В решті вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.01.2020 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим у той самий строк з дня отримання копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3