Справа № 570/4782/19
номер провадження 1-кп/570/52/2021
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2021 року м. Рівне
Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,
з участю прокурора ОСОБА_2 ,
обвинувачених ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000920 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тайкури Рівненського району, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, непрацюючого, не одруженого, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч.1 ст. 127 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Рівне Рівненської області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, непрацюючого, не одруженого, який зареєстрований по АДРЕСА_3 , а фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Дядьковичі Рівненського району Рівненської області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, непрацюючого, одруженого, який зареєстрований по АДРЕСА_4 , а фактично проживає по АДРЕСА_5 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 14 липня 2019 року, в період часу близько з 17 години 30 хвилин по 18 годину 00 хвилин, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_11 , перебуваючи на території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічна станція «Тайкури», що розташована за адресою: вул. Шевченка, 91, с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, в ході конфлікту з ОСОБА_11 , умисно спільно нанесли останньому:
- не менше семи ударів руками та ногами по голові, в результаті чого завдали потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньочерепної травми у вигляді просторих крововиливів під тверду та м`яку оболонку головного мозку, крововиливу на внутрішній поверхні м`яких тканин голови в лівій лобній ділянці, чисельних синців та ран в ділянці обличчя, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та
- не менше п`яти ударів руками та ногами в різні частини тіла останнього, в результаті чого завдали потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудей у вигляді: множинних переломів ребер (правих - 8-9-го по передньоаксілярній лінії, 6-7-го по задньоаксілярній лінії, 8-9-го по лопатковій лінії) з ушкодженням пристінкової плеври та тканини правих легень, що супроводжувалося правобічним гемопневмотораксом, підшкірною емфіземою та ускладнились наростаючою легенево-серцевою недостатністю, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння,
внаслідок яких ІНФОРМАЦІЯ_4 о 22 годині 30 хвилин при транспортуванні в кареті екстренної (швидкої) допомоги до лікувального закладу між селами Порозово та Колоденка Рівненського району Рівненської області, останній помер.
Також ОСОБА_3 14 липня 2019 року о 17 години 48 хвилин, діючи умисно, з метою покарати та залякати ОСОБА_11 за нанесення ним тілесних ушкоджень для своєї співмешканки - матері ОСОБА_3 , перебуваючи на території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічної станції «Тайкури», що розташована за адресою: вул. Шевченка, 91, с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, протягом тривалого часу, неодноразово, але не менше 12 разів, застосував відносно ОСОБА_11 засіб, заряджений речовинами сльозоточивої та дратівної дії невстановленого походження, чим заподіяв потерпілому сильний фізичний біль та фізичні страждання.
Допитані у судовому засіданні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (кожен окремо) свою вину у вчиненні інкримінованого кожному з них кримінального правопорушення, в повному обсязі не визнали, визнали всі фактичні обставини у справі, однак заперечили кваліфікацію своїх діянь прокурором по критерію вчинення групою осіб та не погодились з причинами настання смерті потерпілого, визначеними судово-медичною експертизою. Суду пояснили наступне:
ОСОБА_3 не заперечив наявність неприязних відносин між ним та померлим ОСОБА_11 . Розповів, що дійсно наносив тілесні ушкодження ОСОБА_11 . Пояснив, що чітко пам`ятає, що наніс один удар по тулубу, від якого зрозумів, що зламав потерпілому ребро. Визнає, що саме від цього його удару і наступила смерть потерпілого. Вказав та визнав, що потім саме він в обличчя запирскав балончиком сльозоточивої та дратівливої дії. Вказані дії він вчинив у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 був співмешканцем його матері, бив її та його бабцю. Пояснив, що не визнає спільного умислу щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказав, що хлопці поїхали просто разом з ним, він їм нічого не пояснював щодо умислу стосовно побиття ОСОБА_11 . Вказав, що у скоєному щиро розкаюється.
ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, шо він наніс лише один удар ОСОБА_11 по голові, він був незначним і не міг привести до смерті потерпілого. Спільний умисел щодо нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень заперечує.
ОСОБА_4 в своїх поясненнях суду вказав, що він лише знімав подію побиття ОСОБА_11 на телефон і наніс йому декілька поштовхів по спині потерпілого. ОСОБА_4 сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві, надавши відеозапис події, що був ним знятий.
Як самі обвинувачені, так і їх захисники не оспорювали усіх фактичних обставин щодо обох кримінально-карних діянь. Обвинувачені підтверділи у своїх показаннях час, місце, спосіб, мотів і мету усіх своїх дій. Сторона захисту оспорювала лише наявність спільного умислу і, відповідно, наслідок від неузгоджених на думку захисту дій обвинувачених у виді настання смерті потерпілого. Захисною версією сторони захисту було заперечення можливості настання смерті від відокремлених і персоніфікованих ударів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Останні вважали, що їх удари мали бути кваліфіковані як такі, що заподіяли чи то легкі, чи то середньої тяжкості тілесні ушкодження, які ніяк не могли потягнути смерть потерпілого.
Потерпіла у судовому засіданні вказала, що претензій до обвинувачених не має, вказавши на молодий вік обвинувачених, просила їх суворо не карати, цивільний позов не заявляла. Покарання просила призначити на розсуд суду.
Хоча обвинувачені (кожний окремо) не вказали на повне визнання своєї вини, однак вони повністю визнали фактичні обставини справи - місце, час і спосіб вчинення інкримінованого їх кримінального правопорушення. Оспорюється обвинуваченими наявність спільного умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та можливість настання смерті від дій інших осіб, крім ОСОБА_3 .. Решта обставин обвинуваченими не заперечується.
Вина кожного з обвинувачених у вчиненні обох кримінальних правопорушень та фактичні обставини інкримінованих діянь повністю доведена обсягом досліджених судом доказів, які є належними та допустимими.
Обставини нанесення тілесних ушкоджень підтвердили свідки.
Так, під час дачі показань свідок ОСОБА_14 підтвердив спільні дії обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , зокрема свідок вказав, як обвинуваченні разом з ОСОБА_11 сідали разом до автомобіля та вирушили у невідомому для свідка напрямку, а після повернення свідок ОСОБА_14 доставив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до м. Рівне.
Також, свідок ОСОБА_15 , як і свідок ОСОБА_14 , під час дачі показань в судовому засіданні підтвердила наявність негативних відносин між обвинуваченим ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_11 .
Крім того, свідок ОСОБА_16 під час дачі показань підтвердив обставину спільних дій обвинувачених та їх спільний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень, оскільки саме він підвіз обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з померлим ОСОБА_11 від будинку, що за адресою: АДРЕСА_5 , до території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічна станція «Тайкури», що розташована за адресою: вул. Шевченка, 91, с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, дорогу до якої вказали обвинуваченні. Свідок ОСОБА_16 суду розповів, що по прибуттю на територію тракторної бригади в с. Тайкури висадив ОСОБА_11 та обвинувачених, після чого вони сказали йому розвернутися та чекати їх, що відповідно свідок і зробив. Коли свідок ОСОБА_16 вийшов з автомобіля та зайшов за ріг будівлі, то побачив як обвинуваченні наносили удари ОСОБА_11 . Гукнувши до хлопців, з метою припинення їхніх дій, вони йому наказали сісти в машину, не припинивши свої злочинні дії. Після вказаних дій, обвинуваченні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернулись до автомобіля свідка, який доставив їх назад до будинку, що за адресою: АДРЕСА_5 .
Вказані обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 громадянину ОСОБА_11 та винуватість кожного із них у вчиненні інкримінованого їм діяння підтверджується крім показань свідків, іншими дослідженими в судовому засіданні доказами.
В ході судового слідства досліджено протоколи слідчих експериментів, проведених з обвинуваченими ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , встановлено обставини нанесення тілесних ушкоджень останніми померлому ОСОБА_11 , зокрема встановлено місце розташування всіх учасників та частково відтворено кількість та механізм нанесення тілесних ушкоджень. Проведенням вказаних слідчих експериментів було відтворено дії обвинувачених, обстановку, яка була під час вчинення діяння, що вказують та підтверджують обставин події, а не фіксування зізнання обвинувачених у вчиненні злочину.
Щодо питання допустимості протоколів слідчого експерименту, проведених з обвинуваченими, то суд зазначає, що вказані слідчі дії проведенні із дотриманням процесуальних гарантій, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні згоди на огляд, під час якого було проведено слідчі експерименти. Також встановлено, що перед проведенням слідчих експериментів було отримано дозвіл у свідка ОСОБА_17 на огляд домогосподарства, де розпочинались слідчі дії, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Беручи до уваги, що на момент проведення слідчих експериментів даний свідок зазначала, що проживає саме у цьому домогосподарстві, отримання дозволу у користувача даного господарства, а не у володільця, який на той момент був відсутній, є допустимим та не тягне порушення вимог КПК. Крім того, суд бере до уваги доводи прокурора, що проникнення до будь-яких приміщень та вилучення якихось предметів не відбувалось.
Також під час дачі показань у судовому засіданні, свідок ОСОБА_17 підтвердила свою присутність на момент початку проведення слідчих експериментів та підписання заяв, якими надала дозвіл на проведення огляду. Будь-яких заперечень з її сторони або скарг щодо проведення слідчих дій нею не було озвучено.
В судовому засіданні досліджено відеозапис події, доступ до якого було добровільно надано обвинуваченим ОСОБА_4 , що містився на його мобільному телефоні, який було вилучено під час затримання останнього. Вказаним відеозаписом зафіксовано значну кількість ударів, що були нанесенні обвинуваченими (кожним окремо) ОСОБА_11 . Зокрема досить сильний удар обвинуваченого ОСОБА_5 по голові померлого ОСОБА_11 , значну кількість ударів нанесених обвинуваченим ОСОБА_3 , а також удари обвинуваченого ОСОБА_4 , а не один удар-поштовх, як вказував сам обвинувачений ОСОБА_4 у своїх показаннях та на слідчому експерименті.
Також вказаним відео зафіксовано й катування, вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 відносно померлого ОСОБА_11 , а саме - використання засобу, спорядженого речовинами сльозоточивої та дратівної дії невстановленого походження, який застосовано декілька разів.
Стороною захисту одного з обвинувачених ( ОСОБА_5 ) заявлено клопотання про недопустимість протоколу огляду предметів, а саме телефону, на якому наявний вказаний попередньо відеозапис нанесення тілесних ушкоджень померлому ОСОБА_11 . Захисник ОСОБА_8 , посилаючись на участь понятих, які в цей самий час, брали участь в якості понятих при складанні протоколу затримання ОСОБА_5 , просив визнати доказ недопустимим.
Судом визнано, що вказаний відеозапис, який було досліджено під час судового розгляду, сторонами захисту та підсудними під сумнів не ставиться, так як протокол огляду речей та документів (мобільного телефону), під час якого оглянуто й відеозапис та сам відеозапис є окремими видами доказів.
Крім того, стороною обвинувачення під час дослідження письмових матеріалів було озвучено й протокол додаткового огляду речей та документів (мобільного телефону), під час якого також оглядався телефон та відеозапис, який міститься у ньому (том 1 а.с. 239-256).
Відповідно до положень ч. 7 ст. 223 КПК України передбачено ті випадки, коли участь понятих при проведенні слідчих дій є обов`язковою. Відповідно, огляд речей та документів не потребує обов`язкової участі понятих, а тому їх відсутність чи присутність не впливає на законність проведення даної слідчої дії. Проведення слідчої дії, а саме затримання обвинуваченого ОСОБА_5 та подальше складання протоколу, а також огляд речей і документа (мобільного телефону) та складання відповідного протоколу проводилось 15.07.2019 в одному приміщенні, а саме в приміщенні Рівненського РВП Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, що не перешкоджало понятим взяти участь в обох слідчих діях.
Сторона захисту наполягала на дослідженні судово-медичної експертизи з участю судмедексперта.
У дослідженому в судовому засіданні висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 вказано, що смерть ОСОБА_11 перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями, а саме закритої тупої травми грудей у вигляді: множинних переломів ребер (правих 8-9-го по передньоаксілярні ліні, 6-7-го по задньоаксілярній лінії, 8-9-го по лопатковій лінії) з ушкодженням пристінкової плеври та тканини правих легень, що супроводжувалося правобічним гемопневмотораксом, підшкірною емфіземою та ускладнились наростаючою легенево-серцевою недостатністю.
Крім того, отримані тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми у вигляді просторих крововиливів під тверду та м`яку оболонку головного мозку, крововиливу на внутрішній поверхні м`яких тканин голови в лівій лобній ділянці, усугубили фактор в розвитку та клінічному протіканні легенево-серцевої недостатності.
Також експертом вказано в судовому засіданні, що якби обвинуваченими своєчасно було викликано швидку таких тяжких наслідків можна було б запобігти, але ними цього не зроблено.
Допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_18 підтвердив наданий ним висновок експертизи № 380 від 15 липня 2019 року.
Суд критично відноситься до посилання сторони захисту на недопустимість висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , у зв`язку із розпочатою експертизою 15 липня 2019 року, а не 17 липня 2019 року - в день винесення ухвали слідчим суддею про проведення даної експертизи. На думку суду початок проведення експертизи не є порушенням фундаментальних прав і свобод особи, а тому визнання недопустим вказаного доказу є недоцільно.
Так, положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. У кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Вказане у своїх постановах зазначає Верховний суд (справи № 639/8329/14-к, № 210/4412/15-к, № 236/863/17).
Крім того, визнання даного доказу недопустимим не змінить того факту, що на сьогоднішній день потерпілий ОСОБА_11 помер, і помер від дій, вчинення яких визнали підсудні.
Відповідно до спільного наказу МВС України, МОЗ України та Генеральної прокуратури України № 807/1193/279 від 29.09.2017 «Про затвердження Порядку взаємодії між органами та підрозділами Національної поліції, закладами охорони здоров`я та органами прокуратури України при встановленні факту смерті людини», працівники бюро судово-медичної експертизи проводять розтин трупа впродовж доби з моменту його надходження до бюро судово-медичної експертизи.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_11 від 15.07.2019, копія якого була досліджена в судовому засіданні, розтин трупа проведено 15 липня 2019 року, оскільки ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та в подальшому був доставлений до бюро судово-медичної експертизи. Якби експерт приступив би до розтину тіла 17 липня 2019 року, беручи до уваги, що це було літо та враховуючи зовнішні фактори, а також неповоротні процеси розкладання трупа, встановити причини смерті було б неможливим.
Крім того, клопотання слідчого про проведення судово-медичної експертизи погоджене з прокурором, було подано 15 липня 2019 року, яке відповідно було погоджено слідчим суддею, що свідчить про законність дій, а тому, за твердженням експерта, почавши проведення експертизи не 15-го, а 17-го липня 2019 року, то це призвело б до невизначеності з приводу тілесних ушкоджень, їх тяжкості та причин смерті ОСОБА_11 .
Посилання захисника на наявність описки у зазначенні пункту Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень не має юридичного значення, оскільки для усунення цих неточностей експерт був викликаний у судове засідання і усунув у засіданні всі суперечності, зазначені захисником, в порядку ст. 325 КПК України.
Щодо визначення наявності єдиного спільного умислу на нанесення умисних тяжких тілесних ушкоджень, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого, треба виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винних і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Вірогідно, що ставлення винних до смерті ОСОБА_11 є необережним, однак ця обставина не впливає на кваліфікацію, оскільки узгодженість спільного умислу кваліфікується за наслідком, який настав від дій групи осіб.
Так, Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 № 589/2313/18 зазначив, що домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Із матеріалів провадження однозначно з`ясовано, що дії засуджених з самого початку були узгодженими та послідовними, зокрема, вони разом зустрілись біля будинку, що за адресою: АДРЕСА_5 , звідки спільно забрали померлого ОСОБА_11 , спільно на одному автомобілі прибули на територію тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічна станція «Тайкури», що розташована за адресою: вул. Шевченка, 91, с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, де спільно наносили тілесні ушкодження ОСОБА_11 (при чому, не вживаючи заходів по припиненню злочинних дій один одного).
Суд приходить до висновку, що спільний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , підтверджено конклюдентними діями засуджених, адже вони діяли як співвиконавці. Щодо факту неодноразового застосування балончика сльозоточивої та дратівливої дії ОСОБА_3 не заперечив, а інші обвинувачені його не застосовували.
Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого, за ч. 2 ст. 121 КК України. Також суд погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 127 КК України, як катування, тобто умисного заподіяння сильного фізичного болю та фізичного страждання шляхом вчинення насильницьких дій з метою покарати потерпілого за дії, скоєні ним, а також з метою залякування.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачених (кожного окремо), врахувавши показання свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особи обвинувачених, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого кожному з них кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю. Також суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_19 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченим (кожному окремо), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжких злочинів, також ту обставину, що діяння, інкриміноване кожному з обвинувачених вчинене умисно, спрямоване проти життя особи, особу кожного з обвинувачених, які є раніше не судимими, до кримінальної відповідальності притягується вперше, офіційно не працевлаштовані, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебувають. Також суд враховує і думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченим не дуже суворе покарання на розсуд суду.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 є щире каяття. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 прокурором не заявлено та судом не встановлено. Також при призначенні покарання суд враховує роль ОСОБА_3 та його ініціативу в організації побиття потерпілого.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом визнано сприяння розкриттю злочину. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відсутні.
Пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини обвинуваченого ОСОБА_5 прокурором не заявлено, а судом не встановлено.
З роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання вбачається, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За положеннями ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з наведених характеристик обвинувачених (кожного окремо), враховуючи вимоги закону України про кримінальну відповідальність та передбачені цим законом санкцій, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинувачених (кожного окремо), а також попередження нових кримінальних правопорушень можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому кожному з обвинувачених слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті (статей), що передбачають відповідальність за вчинені ним злочини, ближче до нижньої межі санкції, оскільки тільки таке покарання досягне мети його застосування.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 127 КК України, та призначити покарання:
- за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років;
- за ч. 1 ст. 127 КК України у виді позбавлення волі строком на два роки.
На підставі ст. 70 КК України покарання за сукупністю злочинів ОСОБА_3 призначити шляхом повного складання покарань у виді позбавлення волі строком на десять років.
Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили, але на строк не більше двох місяців, залишити попередній у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_3 рахувати з моменту затримання з 15 липня 2019 року.
В строк відбутого покарання засудженому ОСОБА_3 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 15 липня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку у законну силу, але на строк не більше двох місяців, залишити попередній у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання з 15 липня 2019 року.
В строк відбутого покарання засудженому ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 15 липня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років і шість місяців.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку у законну силу, але на строк не більше двох місяців, залишити попередній у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з моменту затримання з 15 липня 2019 року.
В строк відбутого покарання засудженому ОСОБА_5 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 15 липня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Зняти арешт з майна, накладений ухвалами Рівненського районного суду Рівненської області від 19 липня 2019 року.
Речові докази - коросівки чорного кольору, в передній частині яких наявний значок «Nike» повернути власнику, штани спортивні темного кольору та футболку чорного кольору знищити, iPhone 5S повернути власнику.
Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1