Справа № 206/1270/21
Провадження № 1-в/206/93/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

представника заявника

лікаря-психіатра ОСОБА_5

особи, стосовно якої

розглядається заява ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в режимі відеоконференції письмову заяву представника Комунального підприємства «Дніпропетровської багатопрофільної клінічної лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікаря-психіатра ОСОБА_5 про зміну примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2021 року представник заявника ОСОБА_5 , звернувся до суду з письмовою заявою про зміну примусових заходів медичного характеру з госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку стосовно ОСОБА_6 . Заяву обґрунтовано тим, що за час перебування в стаціонарі психічний стан ОСОБА_6 з позитивною динамікою, поведінка набула послідовності, упорядкованості, афективні прояви не відмічались, емоції стали стабільними, приймає участь в трудових та реабілітаційних заходах у відділенні. ОСОБА_6 погоджується з необхідністю подальшого лікування в амбулаторних умовах, розуміє, що для досягнення стійкого стану та навичок контролю поведінки необхідно дотримання лікувального режиму в амбулаторних умовах. На побачення з опікуном доброзичливий, спокійний. Комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, що ОСОБА_6 доцільно змінити примусові заходи медичного характеру у відділенні зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення заяви, вважаючи, що примусові заходи медичного характеру, які наразі застосовуються відносно ОСОБА_6 , відповідають критерію запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь. Прокурор зазначав, що вважає ОСОБА_6 за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння таким, який потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку. Вказав, що надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відносно ОСОБА_6 буде недостатньо ефективним, адже останній мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , яка є особою похилого віку та наразі хворіє, а тому не зможе повноцінно контролювати належне дотримання ОСОБА_6 порядку амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Представник заявника, лікар-психіатр ОСОБА_5 просив задовольнити заяву, та зазначив, що ОСОБА_6 досяг певного прогресу у лікуванні, у зв`язку з чим, вважає, що йому слід замінити примусові заходи медичного характеру на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
ОСОБА_6 та його захисник у судовому засіданні просили задовольнити заяву та змінити застосовані примусові заходи медичного характеру.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думки учасників судового засідання, приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви, виходячи з наступного.
Ухвалою слідчого судді Дзержинського міського суду Донецької області від 27 лютого 2019 року ОСОБА_6 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку (а. с. 4-5).
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 02 квітня 2019 року до ОСОБА_6 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом (а. с. 6-8).
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2020 року відносно ОСОБА_6 продовжено примусові заходи медичного характеру у відділенні з посиленим наглядом (а. с. 9).
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2020 року вирішено змінити відносно ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру з посиленого нагляду на звичайний (а. с. 10).
22 березня 2021 року складено висновок комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 65, відповідно до якого комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку про доцільність зміни примусових заходів медичного характеру у відділенні зі звичайним наглядом, на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (а. с. 2-3).
В матеріалах справи наявна також заява ОСОБА_7 , відповідно до якої остання просила виписати свого сина ОСОБА_6 на амбулаторне примусове лікування, вказавши при цьому, що ОСОБА_6 буде мешкати разом із нею, та вона буде контролювати лікування і відвідування психіатра за місцем мешкання ОСОБА_6 (а. с. 15).
Відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого особливою частиною КК України, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Згідно з ч. 2 ст. 94 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.
Згідно з ч. 3 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічнохворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03 червня 2005 року зауважив, що суди повинні критично оцінювати обґрунтовані висновки експертів-психіатрів з точки зору їх наукової обґрунтованості, переконливості й мотивованості, оскільки останні є доказами у справі, які не мають наперед установленої сили, не є обов`язковими для суду, але незгода з ними має бути вмотивована у відповідній ухвалі, вироку.
Скасування або зміна примусових заходів медичного характеру може мати місце, коли особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності або обмеженої осудності, видужала або коли в результаті змін в стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру.
За таких обставин, суд звертає увагу на те, що в підґрунтя висновку комісії лікарів-психіатрів відносно стану ОСОБА_6 , покладено зокрема дослідження динаміки перебігу стану особи у закладі охорони здоров`я та дані клінічного дослідження особи, виявлені під час проведення комісії, на підставі яких комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку про доцільність зміни примусових заходів медичного характеру зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Так, психічний стан хворого, що відображений в даних клінічного дослідження особи, виявлений під час проведення комісії лікарів-психіатрів вказує на те, що хворий охоче вступає в розмову, словниковий запас обмежений, але фрази будує згідно з граматикою. Виявляє низький рівень шкільних знань та практичних навичок, інтелектуальні здібності низькі, інтереси обмежені побутовими питаннями. Емоційні прояви в цілому адекватні, ситуаційно слабкодіференційовані, психотичних розладів не виявляє. Агресії та аутоагресії не відмічається. Про скоєне згадує неохоче, але елементарно усвідомлює його протиправність і караність. Виявляє каяття з приводу своїх дій. Переконує лікаря, що в майбутньому з ним таке не відбудеться. Погоджується з необхідністю у подальшому приймати підтримуючу терапію. На побаченні з матір`ю доброзичливий, спокійно спілкується. За даними психологічного дослідження: увага нестійка, показники пам`яті низькі, темп психічних процесів нерівномірний, мислення переважно конкретне, зі схильністю до спрощених варіантів вирішення розумових задач. Інтелект низький, відповідає розумовій відсталості. Емоційні прояви безпосередні, з браком глибини та виразності; у сприйнятті оточуючих поверховий, легковажний, а коло інтересів обмежене.
Діагноз хворого: Легка розумова відсталість у ступені помірно вираженої дебільності зі значними порушеннями емоцій, поведінки.
Надаючи всебічну, повну та неупереджену оцінку такому висновку комісії лікарів-психіатрів, суд звертає увагу зокрема на те, що відомості покладені в підґрунтя останнього, беззаперечно не вказують на те, що особа видужала, а зміни в стані її здоров`я не вказують на те, що потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру відпала, оскільки дані перебігу стану особи у закладі охорони здоров`я зазначаються за суб`єктивними судженнями лікарів-психіатрів, а сама зміна заходів медичного характеру зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відносно ОСОБА_6 - не відповідає критерію запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь.
Приходячи до такого висновку, суд враховує, що примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом відносно ОСОБА_6 були застосовані ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області лише 02 квітня 2019 року.
На час його госпіталізації, у 2019 році, психічний стан хворого, що відображений у динаміці перебігу стану хворого у закладі охорони здоров`я вказував на те, що при надходженні контакт з хворим був малопродуктивний внаслідок низьких інтелектуально - мнестичних здібностей. На запитання відповідає коротко, після пауз, обсяг шкільних і практичних навичок обмежений, читає по складах, писати не вміє, прості арифметичні дії виконує із грубими помилками, у практичних питаннях орієнтується поверхнево. Навички самообслуговування розвинені в необхідному обсязі, але потребує контролю з боку медичних працівників за їх виконанням. Емоційні прояви лабільні, нестійкі, позбавлені тонкої диференціровки. Схильний до реакцій запальності, дратівливості, мислення конкретно-образне. Марення, галюцинацій не виявляє. Неохоче згадує про скоєне, уточнює, що з ним це відбулось тому, що йому «просто подобаються мобільні телефони». Критика до ситуації поверхнева, у відділенні спілкується мало. В ході проведення комплексного лікування з травня 2020 року психічний стан хворого стабілізувався, став привітливим, доброзичливим, намагався допомогти слабкішим хворим. Агресивних, аутоагресивних тенденцій не висловлював, контролює свою поведінку.
На переконання суду, з моменту госпіталізації ОСОБА_6 , пройшов не значний проміжок часу, щоб було доцільно змінювати йому примусові заходи медичного характеру у відділенні зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Крім того, суд бере до увагу ту обставину, що зміна ОСОБА_6 заходу кримінально-правового характеру на надання амбулаторної допомоги в примусовому порядку, може призвести до повної втрати досягнутого прогресу у лікуванні останнього, адже незважаючи на досягнення у лікуванні ОСОБА_6 , в останнього залишаються низькі показники пам`яті та уваги.
Також, поставлений комісією лікарів діагноз ОСОБА_6 , а саме легка розумова відсталість у ступені помірно вираженої дебільності зі значними порушеннями емоцій, поведінки, викликає значні сумніви у можливості зміни примусових заходів медичного характеру на амбулаторний режим, оскільки самі по собі значні порушення емоцій та поведінки, виключають адекватну поведінку та покращення психічного стану хворого, а також можуть у майбутньому спровокувати розлади психіки та поведінки, наслідком чого може стати вчинення нового кримінального правопорушення.
Вказані обставини, з урахуванням того, що ОСОБА_6 житиме разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , яка є особою похилого віку та наразі хворіє, свідчить про недоцільність зміни примусових заходів медичного характеру на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Суд також не може прийняти до уваги, посилання комісії лікарів на той факт, що сам хворий ОСОБА_6 переконує лікаря, що в майбутньому з ним таке не відбудеться, та розцінює це як намір хворого покращити свої умови існування та уникнути постійного нагляду лікарів.
Таким чином, враховуючи дійсну суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 діяння, пов`язаного зі злочином проти власності, діагноз хворого, а також те, що він перебуває у закладі лише з квітня 2019 року та потреба у застосуванні відносно останнього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом не відпала, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні письмової заяви лікаря-психіатра про зміну примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 .
Керуючись 372, 503, 512-514 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні письмової заяви представника Комунального підприємства «Дніпропетровської багатопрофільної клінічної лікарні з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікаря-психіатра ОСОБА_5 про зміну примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Самарський районний суд міста Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1