Справа №621/2450/21
Провадження №1-кс/621/662/21
УХВАЛА
іменем України

19 серпня 2021 року м. Зміїв
Слідчий суддя Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ВП № 2 Чугуївського РУП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 , особи, у якої вилучено майно - ОСОБА_4 , представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ ВП № 2 Чугуївського РУП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 , про арешт тимчасово вилученого майна,
На обгрунтування клопотання зазначено, що 19.03.2021 до чергової частини ВП №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення ОСОБА_7 про те, що невстановлені особи біля озера в с. Гайдари Чугуївського району Харківської області здійснюють незаконну порубку деревини на протязі тижня.
12.08.2021, в період часу з 07 год 55 хв до 09 год 19 хв, за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_8 було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді №621/2379/21, 1-кс/621/634/21 від 06 серпня 2021 року, в ході якого в приміщенні гаражу, що розташований на території вказаного домоволодіння, було виявлено та вилучено п`ять металевих банок з вмістом сипучої речовини, зовні схожої на порох; одну металеву банку з вмістом сипучої речовини, зовні схожої на порох; два металевих предмета, зовні схожих на шашки; п`ятдесят дев`ять патронів 12 калібру та один патрон 16 калібру.
В приміщенні літньої кухні, що розташована на території вказаного домоволодіння, було виявлено та вилучено рушницю ИЖ-18, 12 калібру № НОМЕР_1 , дозвіл на зберігання і носіння зброї № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 ; чотири патрони 16 калібру та один патрон з маркуванням 1731.
Крім того, 12.08.2021, в період часу з 09 год 26 хв до 12 год 50 хв, за адресою: АДРЕСА_1 , яким фактично користується ОСОБА_8 було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді №621/2379/21, 1-кс/621/635/21 від 06 серпня 2021 року, в ході якого на території подвір`я вказаного домоволодіння було виявлено та вилучено автомобіль УАЗ-3909, реєстраційнйи номер НОМЕР_4 , фактичним власником якого є ОСОБА_8 , в салоні якого виявлено 21 стовбур деревини схожої на породу дуб, приблизним діаметром 23 см та приблизною довжиною 1,5 м, без бирок та маркування, в приміщенні гаражу, що розташований на території домоволодіння, було виявлено та вилучено бензопилу ТМ «Stihl» МБ 180 з шиною, на яку прикріплено паперову бирку, на яку нанесено відповідний надпис та підписано учасниками обшуку, бензопилу ТМ «Husavarna» 365 з шиною, 26 металевих цепків від бензопили, які поміщено до пакету №SUD 3051073, який опечатано нанесено відповідний надпис та підписано учасниками обшуку, особа в якої проводився обшук від підписання відмовилась, 4 патрони з маркуванням 7,62 х 39 які поміщено до пакету №SUD 3051070, 3 патрони 16 калібру, які поміщено до пакету №7095016, 33 патрони 20 калібру поміщено до пакету № SUD 3051071, 81 патрон, з яких 60 патронів з маркуванням 711x89, 20 патронів з маркуванням 7, 62 х 39 та один патрон з маркуванням 270 Д, які поміщено до пакету №SUD 3051081.
Вищезазначене майно вилучено до відділу поліції №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, вул. Донецька, 26.
На підставі вище викладеного, слідчим зроблено висновок, що тимчасово вилучене майно є предметом кримінального правопорушення, може зберігати на собі сліди кримінального правопорушення та бути використане як доказ у кримінальному провадженні.
В судовому засіданні слідчий ВП № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_3 підтримала клопотання з підстав, викладених у ньому. Пояснила, що документально встановлено дозвіл на носіння, зберігання мисливської гладкоствольної рушниці та походження деревини, у зв`язку з чим просила повернути рушницю та деревину власнику. Накладення арешту на бензопили та цепки необхідно з метою проведення експертного трасологічного долсідження. А вибухові речовини та патрони є речами, які виключені із обігу, тому підлягають безумовному вилученню, просила на них накласти арешт.
Особа, у якої вилучено майно ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання з тих підстав, що вилучені речі не були зазначені в ухвалі слідчого судді. Додаток до протоколу, а саме, оригінал носія аудіо та відеозапису не містить ідентифікаційних ознак. Обшук проводився не тільки слідчим, якому надано дозвіл, а і оперативними співробітниками. Вважав, що це є істотним порушенням кримінально-процесуального закону і з цих підстав протокол обшуку є недопустимим доказом.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 Кримінального процесуального кодексу України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цьогоКодексусудове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Вислухавши думку слідчого, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, дійшов наступного.
На обгрунтування доводів клопотання слідчим долучено копії: ухвали слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 06.08.2021, протоколу обшуку від 12.08.2021, дозволу № 72 від 18.02.2020 на право зберігання, носіння зброї на ім`я ОСОБА_4 , ухвали слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 06.08.2021, протоколу обшуку від 12.08.2021, постанови слідчого про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 12.08.2021 (а.п. 2-28)
Частиною першою, пунктом 7 частини 2статті 131 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Заходами забезпечення кримінального провадження є: 7) арешт майна.
Відповідно до частин 1 - 4 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним устатті 98 цього Кодексу.У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
Відповідно достатті 98 Кримінального процесуального кодексу України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Вибухові речовини й засоби вибуху не можуть перебувати у власності громадян, про що вказано в п. 2 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2771-VII.
Частиною 1 ст. 263 КК передбачено кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.
При цьому, як зазначено в абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», не можуть бути віднесені до предмета злочинів, відповідальність за які настає за ст. ст. 262, 263 КК, вибухові пакети й інші імітаційно-піротехнічні та освітлювальні засоби, що не містять у собі вибухових речовин і сумішей.
Згідно з п. 1 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 до предметів, матеріалів і речовин, на які поширюється дозвільна система, якою встановлено особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, належать, зокрема, вибухові матеріали і речовини.
Із змісту постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 839 «Про затвердження Технічного регламенту піротехнічних виробів», Тимчасових правил обігу в Україні побутових піротехнічних виробів, затверджених наказом Міністра внутрішніх справ України від 23 грудня 2003 року № 1649, вільному продажу населенню підлягають лише піротехнічні побутові вироби I, II і III класів небезпеки; дія цього Технічного регламенту не поширюється, зокрема, на: піротехнічні вироби, призначені відповідно до законодавства для некомерційного використання військовими формуваннями, правоохоронними органами спеціального призначення, Державною спеціальною службою транспорту, органами внутрішніх справ або органами і підрозділами цивільного захисту, а також на вибухові речовини промислового призначення.
Однак диспозицію ч. 1 ст. 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Відповідно до цього положення забороняються: «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв».
Власне ця заборона і є диспозицією ч. 1 ст. 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями.
Верховним Судом з указаного питання висловлено позицію в постанові від 4 грудня 2018 року в справі № 161/3885/16-к, в якій зазначено наступне.
Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції ч. 1 ст. 263 КК, а у формулюванні умови, яка визначає, коли диспозиція цієї норми може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція ч. 1 ст. 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована.
Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у ч. 1 ст. 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції ч.1 ст. 263 КК.
Виходячи з наведеного, а також з огляду на протокол обшуку від 12.08.2021 виявлено та вилучено саме заборонені до обігу речі, які ОСОБА_4 не маючи передбаченого законом дозволу, зберігав за місце свого проживання.
Щодо тимчасово вилученого майна, а саме, бензопили ТМ «STIHL» МS 180 з шиною, бензопили ТМ «Husavarna» 365 з шиною, двадцяти шести металевих цепків від бензопили, то з метою збереження речових доказів, проведення експертиз, належить накласти арешт.
Що стосується посилання адвоката на те, що долучена до протоколу обшуку копія відеозапису не дозволяє встановити технологічних властивостей (ознаки монтажу, порушення безперервності запису, стирання, обрізання тощо), а тому є недопустимим доказом, про що свідчить і правова позиції Верховного Суду України (справа № 404/700/17 від 31 жовтня 2019 року), то слідчий суддя зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки тоді, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
Долучений до матеріалів клопотання додаток до протоколу обшуку від 12.08.2021 СД диск, який було виготовлено у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів.
Таким чином, записаний на носій інформації електронний СД у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.
Така позиція узгоджується із судовою практикою, де аналогічна правова позиції викладена в постанові Касаційного кримінального суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 677/2040/16-к (провадження № 51-5738км19).
На спростування доводів адвоката про недопустимість як доказу у кримінальному провадженні протоколу обшуку місця події від 12.08.2021, слідчий суддя зазначає наступне.
Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, терміни, що їх вжито в цьому Кодексі, якщо немає окремих вказівок, мають таке значення: слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Слідчий суддя (слідчі судді) у суді першої інстанції обирається зборами суддів зі складу суддів цього суду.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно ч. 2 ст. 223 КПК України, підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.
За таких обставин, клопотання слідчого СВ відділу поліції № 2 Чугуївського РУП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного і керуючись статтями 131,132,170-173,175 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання слідчого СВ відділу поліції № 2 Чугуївського РУП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 , про арешт тимчасово вилученого майна - задовольнити частково.
В іншій частині клопотання відмовити.
Ухвала про арешт тимчасово вилученого майна підлягає виконанню негайно слідчим СВ відділу поліції № 2 Чугуївського РУП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 , на яку покладено обов`язок визначення місця зберігання тимчасово вилученого майна, щодо якого застосовано арешт.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів зі дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено о 14 год 00 хв 19 серпня 2021 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1