Житомирський апеляційний суд
Справа №275/979/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 125 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000095 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та призначити йому покарання у вигляді штрафу, а також зменшити розмір стягнутої з нього матеріальної та моральної шкоди. Вважає вирок незаконним та необґрунтованим, таким що суду підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що ухвалюючи вирок суд першої інстанції не надав належної оцінки його показам наданим в судовому засіданні, а також залишив поза увагою той факт, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не були безпосередніми очевидцями події, яка відбулася 15.05.2020 року, а давали свої покази зі слів ОСОБА_10 .. Вказує, що призначаючи йому покарання суд першої інстанції не врахував вимоги ст.65 КК України, а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Вважає, що суд мав підстави для призначення йому покарання у вигляду штрафу. Посилається на те, що судом необґрунтовано задоволено позовні вимоги позивача про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано суду доказів про те, що нею було понесено витрати на лікування сина ОСОБА_10 , а також не було належним чином обґрунтовано розмір моральної шкоди. Вважає, що стягнута з нього моральна шкода в сумі 20000 гривень не відповідає вимогам розумності та справедливості.

В запереченні прокурора Попільнянського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_11 на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 йдеться про безпідставність доводів апелянта та про залишення вироку суду без зміни.

Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді 170 годин громадських робіт.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 2 770 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000грн.
Як встановлено судом та зазначено у вироку, 15.05.2020 року малолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував в гостях у свого батька ОСОБА_7 . Близько 09 години ОСОБА_7 вийшов на вулицю поблизу свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де в цей час перебував малолітній ОСОБА_10 , та між ними виникла словесна суперечка з приводу навчання. В ході суперечки ОСОБА_7 , перебуваючи збоку від ОСОБА_10 , умисно правою рукою з силою вхопив малолітнього сина ОСОБА_10 за одяг в області шиї, після чого умисно сильно потягнув за одяг від чого останній не втримався і впав на дорогу. В той час коли малолітній ОСОБА_10 лежав на дорозі, ОСОБА_7 наніс один удар правою ногою по нозі останнього. В подальшому, продовжуючи свої злочинні умисні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень своєму малолітньому синові, 15.05.2020 року близько 09 години 10 хвилин, перебуваючи в одній з кімнат будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , під час суперечки ОСОБА_7 умисно наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар правою рукою, зажатою в кулак, по потиличній частині голови.
Внаслідок протиправних дій з боку ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців на волосистій частині голови, шиї, саден на спині, які згідно висновку експерта № 926 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 в часткове підтримання апеляційної скарги, доводи прокурора, законного представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_8 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 уточнив вимоги своєї апеляційної скарги та просив змінити призначене судом покарання на штраф та зменшити суми моральної та матеріальної шкоди.

Враховуючи наведене, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в умисному легкому тілесному ушкодженні, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.
Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризуються задовільно, тимчасово не працює, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.
З урахуванням зазначених обставин та даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт в межах санкції частини 1 статті 125 КК України та дійшов висновку, що призначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками місцевого суду погоджується і колегія суддів.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано того, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а тому були підстави для призначення йому покарання у виді штрафу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана обставина судом першої інстанції врахована і вона не може бути безумовною підставою для пом`якшення призначеного покарання.
Крім того, колегія суддів відмічає, що згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 не працює, тобто не має офіційного джерела доходу, а тому вказана обставина унеможливлює виконання покарання у виді штрафу.
Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Щодо вирішення судом цивільного позову законного представника потерпілого слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, законним представником потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_8 в порядку ст. 128 КПК України заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., у відшкодування матеріальної шкоди 2 770 грн. (а.п. 19-21).

В обґрунтування вимог законний представник потерпілого посилається на те, що у зв`язку із незаконними діями обвинуваченого ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_10 було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, він вимушений був звернутися до психолога, він відчуває постійну тривогу внаслідок незаконних дій батька з приводу спричинення йому тілесних ушкоджень.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,
суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Приймаючи рішення про задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до вимог закону врахував те, що незаконними діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, перенесенні стресу, що потребувало психологічної допомоги, яких потерпілий зазнав у зв`язку з фізичним насильством.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Доводи апелянта про те, що розмір моральної шкоди не доведено доказами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції у вироку наведені підстави для задоволення позову в цій частині в розмірі 20 000 грн. При цьому, на думку колегії суддів, при визначенні саме такого розміру моральної шкоди, заподіяної малолітній дитині, судом першої інстанції повністю дотримані вимоги розумності та справедливості з огляду на обсяг страждань потерпілого та інших негативних наслідків, пов`язаних з діями обвинуваченого ОСОБА_7 .
Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих підстав для зміни вироку суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Тому погоджується з вироком суду у вказаній частині.

Разом з тим, рішення суду про задоволення матеріальної шкоди, колегія суддів вважає необгрунтованим.

Так, згідно ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У вироку суду зазначено, що під час судового розгляду встановлено, що в результаті злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 було завдано потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на суму 2770 грн., що підтверджується наданими довідками про лікування та чеками.
Проте, зі змісту цивільного позову та вироку суду не вбачається, що позивачем належними документами підтверджені витрати, зокрема:

- 83,32 грн. від 20.05.2020 року, оскільки чек не містить інформації за що саме сплачено вказану суму (а.п. 55);

- 900,01 грн. від 18.05.2020 року, оскільки чек не містить інформації про те, що кошти сплачені саме позивачем, зазначений власник картки « ОСОБА_13 » (а.п. 56);

- 570,00 грн. від 19.05.2020 року, оскільки чек не містить інформації за що саме сплачено вказану суму (а.п. 57);

- 500,09 грн. від 15.05.2020 року, оскільки чек не містить інформації про те, що кошти сплачені саме позивачем, зазначений власник картки « ОСОБА_13 » (а.п. 59).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено вказані документи та не з`ясовано наявність зазначених недоліків.

Враховуючи вимоги ст. 404 КПК України, апеляційний суд позбавлений можливості надати оцінку вищевказаним документам, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про дослідження доказів та при апеляційному розгляді такого клопотання не заявлялося.

На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства. При новому розгляді суду першої інстанції слід врахувати наведене та ухвалити рішення у відповідності до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 412 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині відшкодування матеріальної шкоди та призначити новий розгляд в цій частині в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення в частині, що залишена без зміни.

Судді: