Ухвала
іменем України

3 серпня 2021року
м. Київ
справа № 752/3647/17
провадження № 51 3740 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000095,
встановив:
За вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Болград Одеської обл., зареєстрований

на АДРЕСА_1 та проживає на

АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), та виправдано у зв`язку

з недоведеністю вчинення злочину, в якому він обвинувачується.
Прийнято рішенні щодо речових доказів.
Досудовим слідством ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він 6 лютого

2017 року приблизно о 15 год., перебуваючи у магазині ТОВ «Ашан України ГІПЕРМАРКЕТ», розташованому на вул. Горького (Антоновича), 176 у м. Києві,

з метою таємного викрадення чужого майна, взяв з прилавку товар на загальну суму 219 грн 35 коп., поклав у кишеню куртки та, не оплативши його, пройшов повз касу.Однак ОСОБА_5 не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежало від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони вищевказаного магазину.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду відносно ОСОБА_5 із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність,

а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ( ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК). При цьому вважає, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам

ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), належним чином не перевірив доводів сторони обвинувачення щодо неправильної оцінки доказів судом першої інстанції та не виправив допущені помилки.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, дослідивши вирок місцевого суду та оскаржувану ухвалу апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що

у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, не оцінює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження (ст. 411 КПК) і не переглядає оскаржувані судові рішення на предмет повноти судового розгляду ( ст. 410 КПК). Натомість, вказані обставини, за наявності для цього апеляційних підстав, належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції, який відповідно до положень ч. 1

ст. 404 КПК перевіряє їх в межах вимог апеляційних скарг.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що в апеляційній скарзі прокурор порушив питання про перевірку виправдувального вироку на предмет відповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону. Так, сторона обвинувачення не погодилась з висновками місцевого суду щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події від 6 лютого 2017 року та неврахуванням показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які могли істотно вплинути на його висновки. Вказані обставини переглядалися апеляційним судом, який дійшов висновку про те, що місцевий суд правильно постановив виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_5 .
У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. У цій справі суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав, що прокурор не спростував висновків суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_5 у зв`язку

з недоведеністю вчинення ним злочину, в якому він обвинувачується, а докази, які надані стороною обвинувачення не підтверджуються поза розумним сумнівом винуватість виправданого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1

ст. 185 КК.
Так, з копії оскаржуваної ухвали апеляційного вбачається, що суд належним чином перевірив доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та повторно дослідив докази, на які посилалась сторона обвинувачення в своїй апеляційній скарзі, зокрема, дані протоколу огляду місця події від 6 лютого 2017 року та показання свідків

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про недопустимість даного протоколу, як доказу, наданого стороною обвинувачення, і недостатність інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1

ст. 185КК.
Підставою для такого висновку стали дані, досліджені судом першої інстанції про те, що слідча дія, зафіксована як протокол огляду місця події, по суті була особистим обшуком особи, яка була проведена в окремій кімнаті охорони з грубим порушенням норм кримінального процесуального закону.
Також, повторно допитавши свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як працівників охорони гіпермаркету «Ашан», суд апеляційної інстанції правильно встановив, що показання цих осіб є недостатніми для того, щоб зробити висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні замаху на таємне викрадення чужого майна, оскільки вони не є послідовними та не підтверджують в повному обсязі вчинення виправданим інкримінованому йому злочину.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд не встановив інших обставин провадження, а стороною обвинувачення не було надано будь-яких доказів, які б спростували висновки місцевого суду про необхідність виправдання

ОСОБА_5 у зв`язку з недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч. 2

ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК.
Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість вироку суду першої інстанції. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. З висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції.
Що стосується наведених у касаційній скарзі доводів, то прокурор по суті, дав власну оцінку доказам стосовно винуватості ОСОБА_5 , відмінну від оцінки, наданої судами першої та апеляційної інстанцій, однак не обґрунтував існування істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судові рішення щодо останнього підлягали б безумовному скасуванню.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора

ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3