Справа № 203/752/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2021 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національної поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту, заявлене у рамках кримінального провадження №0000899, -

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшло вищезазначене клопотання прокурора про накладення арешту майно банківську кратку АТ КБ «Приватбанк» VISA НОМЕР_1 , відкритої на ім`я ОСОБА_4 , 1959 р.н.
Перевіривши доводи клопотання та дослідивши надані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів такого забезпечення є арешт майна.
Частинами 1,3 ст.132 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.
Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Частинами 1,2 ст.168 КПК України передбачено, що тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому ст.ст.207,208,298-2 цього Кодексу. Кожна особа, яка здійснила законне затримання, зобов`язана одночасно із доставленням затриманої особи до слідчого, прокурора, іншої уповноваженої службової особи передати їй тимчасово вилучене майно. Факт передання тимчасово вилученого майна засвідчується протоколом.
Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Згідно ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч.2 ст.170 КПК України).
В свою чергу ч.3 ст.170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно ч.ч.10,11 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 5 ст.171 КПК України встановлено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Під час розгляду клопотання встановлено, що в провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження №0000899, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.12.2020 року за ч.3 ст.368 КК України.
Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснюється Дніпропетровською обласною прокуратурою.
26.02.2021 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України було повідомлено ОСОБА_5 за фактом одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду і в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, поєднане з вимаганням неправомірної винагороди.
З долучених до клопотання матеріалів вбачається, що за обставинами вчиненого кримінального правопорушення, кошти в сумі 20000 грн., відповідно до вказівок ОСОБА_5 перераховувались ОСОБА_6 на банківську картку АТ КБ «Приватбанк» VISA НОМЕР_1 , відкриту на ім`я ОСОБА_4 , 1959 р.н.
Під час допиту 26.02.2021 року ОСОБА_4 підтвердив факт надходження на його картку грошових коштів в сумі 20000 грн. та в цей же день згідно протоколу огляду зазначену вище банківську картку було добровільно видано ОСОБА_4 та вилучено.
Постановою прокурора від 27.02.2021 року останню визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Згідно ч.ч.1,2 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст.160-166,170-174 цього Кодексу.
Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.
Пунктом 1 ч.6 ст.100 КПК України передбачено, що речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Таким чином, відповідно до наведених вище положень КПК України, накладення арешту на майно тягне за собою його зберігання у кримінальному провадженні, що обмежує право власника у володінні майном.
В наданому клопотанні прокурор просив накласти арешт на банківську карту з метою забезпечення збереження речових доказів.
Перевіряючи доводи клопотання в контексті наведених вище положень КПК України, слідчий суддя враховує, що перерахування коштів в сумі 20000 грн., що були предметом неправомірної винагороди було здійснено свідком ОСОБА_6 через банківський термінал та зафіксовано шляхом допиту останнього в якості свідка, вилучення в нього відповідних платіжних документів про перерахування коштів, може бути додатково підтверджено шляхом витребування відповідної інформації про рух коштів по рахунку в передбаченому КПК України порядку.
Крім того, допитаний в якості свідка ОСОБА_4 підтвердив факт належності йому банківської картки, надходження на неї коштів в сумі 20000 грн., їх подальшого зняття та передачі ОСОБА_5 .
Вказана банківська картка АТ КБ «Приватбанк» VISA НОМЕР_1 була оглянута, про що складено протокол огляду від 26.02.2021 року.
Таким чином, банківська картка сама по собі не містить інформації та слідів вчиненого кримінального правопорушення, а є лише платіжним інструментом, за допомогою якого може здійснюватись перерахування та зняття коштів. Відповідні обставини щодо перерахування, зняття та передачі коштів, що були предметом неправомірної винагороди, органом досудового розслідування зафіксовано, картка оглянута, про що складено відповідний процесуальний документ протокол огляду. Грошові кошти, що були предметом неправомірної винагороди, згідно показань свідка ОСОБА_4 були зняті з рахунку готівкою та передані ОСОБА_5 , а тому ризики щодо можливого розпорядження цими коштами шляхом використання банківської картки відсутні.
Також слідчий суддя враховує, що ОСОБА_4 добровільно видав банківську картку, на момент подачі та розгляду клопотання не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, вилучення в нього платіжної картки призведе до обмеження у праві та можливості користування коштами, розміщеними на картковому рахунку.
Тому, за вказаних обставин застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя не визнає виправданим втручанням у право особи та вважає, що відповідний речовий доказ без шкоди кримінальному провадженню у відповідності до ч.6 ст.100, п.2 ч.1 ст.169, ч.3 ст.173 КПК України підлягають поверненню на відповідальне зберігання його власнику ОСОБА_4 .
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.98,100,131,132,167-173,309,369-372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національної поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту, заявлене у рамках кримінального провадження №0000899 - відмовити.
Вилучену у ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження №0000899 згідно протоколу огляду від 26 лютого 2021 року банківську картку АТ КБ «Приватбанк» VISA НОМЕР_1 , повернути її власнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1