Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000005 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України, що зареєстрований та проживає

за адресою: АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2018

за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 лютого 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.02.2021 ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ч.3 ст.72 КК України суд ухвалив про самостійне виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2018, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі і звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Також судом прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат, щодо речових доказів та про скасування арешту.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2018 і за сукупністю вироків призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_8 і правильність кваліфікації його дій. Разом з тим, вважає, що суд не врахував, що ОСОБА_8 , який судимий вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2018 і звільнений від відбування покарання з випробуванням, вчинив нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку, і всупереч приписам ст.ст.71, 72, 78 КК України не призначив йому покарання за сукупністю вироків. Відтак, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність і призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.

1 січня 2019 року близько 15 години 20 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем Daewoo Lanos д/н НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Н-01 Київ-Знам`янка в межах Києво-Святошинського району Київської області зі сторони м. Києва в напрямку м. Обухова, на 2 км 530 метрів автодороги, порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 б, 10.1, 12.3, 12.9 б Правил дорожнього руху (далі ПДР).

Порушення ОСОБА_8 вказаних вимог ПДР виразилося в тому, що він не був уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та її змінами, не виконав вимоги дорожніх знаків 3.29 Обмеження максимальної швидкості 90, 70, 50 км/год. та перевищив максимально допустиму швидкість руху, а при виникненні небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем BMW Х5 д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 , який рухався в зустрічному напрямку та виконував маневр розвороту.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля Daewoo Lanos д/н НОМЕР_1 ОСОБА_13 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, визнавши ОСОБА_8 винуватим у вчиненні нового злочину в період іспитового строку, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.50, 65 КК України, без достатніх підстав призначив йому покарання у виді штрафу, а також не застосував положення ст.71 КК України і не призначив покарання за сукупністю вироків, на що обґрунтовано вказує в апеляційній скарзі прокурор.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Цих вимог закону при призначенні ОСОБА_8 покарання судом дотримано не було.

Призначаючи обвинуваченому покарання у виді штрафу, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілим. При цьому залишив поза увагою, що ОСОБА_8 раніше судимий, не працює, не має міцних соціальних та сімейних зв`язків. А тому, на переконання колегії суддів, покарання у виді штрафу, яке є найбільш м`яким за видом з передбачених відповідною санкцією, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

Також за приписами ч.3 ст.75 КК України у передбачених цією статтею випадках суд ухвалює рішення звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з ч.3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими у статтях 71, 72 цього Кодексу.

При цьому відповідно до вимог ст.71 КК України суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком з тим, щоб остаточне покарання за сукупністю вироків мало бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_8 вчинив злочин протягом іспитового строку, покарання за сукупністю вироків йому призначено не було, а натомість суд, посилаючись на ч.3 ст.72 КК України ухвалив про самостійне виконання вироків, що є неправильним, оскільки за змістом вказаної норми основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно. Тобто самостійному виконанню підлягають покарання у виді штрафу та інше покарання, а не вирок, яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 414, 420 КПК України невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто призначення такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені частиною відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом є явно несправедливим через м`якість, а так само неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування закону, який підлягає застосуванню, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_8 вчинив нетяжке кримінальне правопорушення з необережності, особу винного, який є судимим за вчинення злочину проти власності, неодружений, не працює.

Обставинами, що пом`якшують покарання, є щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

А тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, яке є більш суворим за видом ніж те, що йому призначив суд першої інстанції, та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, зважаючи на грубе порушення вимог ПДР.

Оскільки ОСОБА_8 , якого було звільнено від відбування покарання з випробуванням, вчинив злочин протягом іспитового строку, відповідно до вимог ст.71 КК України та з урахуванням правил складання покарань, визначених ст.72 КК України, при призначенні покарання за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, належить частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Підстав для призначення ОСОБА_8 покарання за нове кримінальне правопорушення та за сукупністю вироків на строк, запропонований прокурором, колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 /один/ рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 /два/ роки.

На підставі ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року і за сукупністю вироків призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 /три/ роки 1 /один/ місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 /два/ роки.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з дня його затримання в порядку виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3