Справа №579/627/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/350/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 30 вересня 2020 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Халимонове Бахмацького району Чернігівської області, громадянки України, зареєстрованої за місцем проживання: АДРЕСА_1 , та проживаючої: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-

та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Кролевець Сумської області, громадянки України, зареєстрованої за місцем проживання: АДРЕСА_2 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої, -,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , в якій вона просить змінити вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 30 вересня 2020 року відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , звільнивши її від покарання відповідно до ст. 105 КК України із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батька ОСОБА_10 на строк 1 рік.

Даним вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 30 вересня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч. - 2 ст. 185 КК України і призначено їй за цим законом покарання у виді одного року позбавлення волі.

Відповідно до ст. 104 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Також вказаним вироком ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч. - 2 ст. 185 КК України і призначено їй за цим законом покарання у виді одного року позбавлення волі.

Відповідно до ст. 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

і вирок відносно ОСОБА_9 ніким не оспорюється.

Запобіжний захід до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу встановлено не застосовувати.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в дохід держави судові витрати на проведення експертизи в розмірі по 628,04 грн. з кожної, а в разі відсутності у них майна, достатнього для відшкодування, витрати стягнути в частці, якої не вистачає з їх батьків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 відповідно.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 зазначає, що не погоджується з оскаржуваним вироком суду в частині призначеного судом ОСОБА_8 покаранням та вважає його таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. Окрім того, вважає, що судом безпідставно не застосовано до ОСОБА_8 , передбачене ст. 105 КК України звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.

При цьому, апелянт вказує, що під час слідства та суду, її підзахисна ОСОБА_8 свою вину визнала повністю та у вчиненому щиро розкаялася, у зв`язку з чим суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КГІК України визнав недоцільним дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченої, вивченням даних про її особу, з`ясуванням обставин передбачених ст. 485 КГІК України та умов життя і виховання неповнолітніх обвинувачених.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, хоча суд першої інстанції і зазначив, що врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, її неповнолітній вік, умови життя та виховання, задовільну характеристику за місцем навчання та проживання в неповній сім`ї, а також визнав пом`якшуючими покарання обставинами повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, визнав відсутніми обтяжуючих покарання обставин, однак суд не знайшов підстав для застосування покарання нижче від найнижчої межі або більш м`якого покарання, ніж встановлено у санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

З таким висновком суду апелянт не погоджується та посилається на те, що її підзахисна в поле зору правоохоронних органів не потрапляла, вона проживає з батьком і молодшим братом, а її мати участі у вихованні доньки не бере. Обвинувачена повідомляла, що зробила висновки та засуджує свою поведінку і в подальшому не допустить порушень. Вона щиро розкаялась у вчиненому. Законний представник ОСОБА_8 батько

ОСОБА_10 пояснював, що з дочкою у нього склались доброзичливі відносини. Він має вплив на доньку та контролює її поведінку та зобов`язується в подальшому більш відповідально ставитись до виховання доньки та слідкувати за її навчанням та дозвіллям.

За таких обставин, адвокат ОСОБА_7 вважає наявними підстави для звільнення ОСОБА_8 від покарання на підставі ст. 105 КК України, застосувавши заходи виховного характеру та передавши під нагляд батьку. На думку апелянта, цього було б достатньо для покарання ОСОБА_8 , а також для її виправлення та недопущення вчинення нею правопорушень у майбутньому, адже основною метою призначення покарання неповнолітній особі є її виховання, що пов`язане з формуванням правосвідомості у процесі

розвитку неповнолітньої особи, усвідомлення нею кримінально-правових заборон та

недопущення правопорушень в майбутньому.

Як встановлено судом першої інстанції, 02 березня 2020 року близько 14 годин 38 хвилин неповнолітня ОСОБА_9 , та неповнолітня ОСОБА_8 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, з метою крадіжки торгової продукції з ТОВ «АТБ-Маркет», діючи спільно прибули до магазину «Продукти -789» ТОВ «АТБ-Маркет», який розташований за адресою: Сумська область, м. Кролевець, вул. Лесі Українки, буд. 3. Перебуваючи в приміщенні вказаного магазина неповнолітня ОСОБА_9 спільно з неповнолітньою ОСОБА_8 , користуючись відсутністю уваги відвідувачів магазину та працівників ТОВ «АТБ-Маркет», будучи достовірно впевненими, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, шляхом вільного доступу до полиць з товарами, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, поклали до рюкзака певну продукцію , всього на загальну суму 743 грн. 96 коп.

Вказані викрадені речі неповнолітня ОСОБА_9 спільно з неповнолітньою ОСОБА_8 сховали до портфелю, який знаходився у ОСОБА_9 .

Виконавши всі дії, які вони вважали за необхідне для доведення крадіжки до кінця, усвідомлюючи той факт, що за покупки потрібно розплатитись, неповнолітня ОСОБА_9 спільно з неповнолітньою ОСОБА_8 пішли до виходу з магазину, не повертаючи до каси, та спробували залишити торгову залу, не заплативши за товар. Але з причин, що не залежали від їх волі, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не встигли винести із території магазину «Продукти -789» ТОВ «АТБ-Маркет» викрадений ними товар, тобто не змогли розпорядитись вищевказаними продукцією, тому, що під час виходу із магазину, були виявлені працівниками ТОВ «АТБ-Маркет» із викраденим майном.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, не змогли виконати всі необхідні дії, спрямовані на завершення викрадення чужого майна та отримання можливості розпорядитися ним, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі, так як були виявлені працівникам магазину.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті вироку та поданої апеляційної скарги, пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про заперечення апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, піддавши аналізу мотиви апеляційних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394, ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за попередньою змовою групою осіб, є правильною.

Що стосується призначеного неповнолітній ОСОБА_8 покарання у виді одного року позбавлення волі, від відбування якого на підставі ст. 104 КК України її звільнено з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки, то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Пунктом 2 Постанови передбачено також, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання, зокрема, особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, тощо.

Згідно з п. 3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи міру покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, ставлення обвинуваченої до скоєного, повне визнання нею своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; особу обвинуваченої, зокрема її неповнолітній вік, задовільну характеристику за місцем навчання, проживання в неповній сім`ї; інформацію про соціально-психологічну характеристику обвинувачених з досудової доповіді; відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_8 слід призначити покарання ближче до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, при цьому враховуючи вказані обставини, суд вважав, що покарання призначене ОСОБА_8 можливе із застосуванням ст. 104 КК України.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення неповнолітньої обвинуваченої, випливає з дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Що стосується вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про можливість застосування до ОСОБА_8 заходів виховного характеру, передавши її під нагляд батьку, то колегія суддів вважає, що відсутні достатні правові підстави для їх застосування.

Так, що відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 01 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що передача неповнолітнього під нагляд батьків допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою. Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавлені батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього. Хоча в законі не передбачено обов`язкове отримання згоди батьків або осіб, які їх заміняють, на передачу їм неповнолітнього під нагляд, суд має отримати таку згоду.

Судом першої інстанції було встановлено, що неповнолітня ОСОБА_8 мешкає у неповній сім`ї з батьком та двома братами. Хоча актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_8 і встановлено, що для дітей створені всі необхідні умови проживання, однак з довідки Кролевецького районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді вбачається, що дана родина перебуває на обліку сімей, які опинились в складних життєвих обставинах з причин малозабезпеченості (а.м.к.п. 120-121).

Крім того, повідомлені належним чином про дату та час розгляду апеляційного розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 (а.м.к.п. 158-161) обвинувачена та її законний представник батько ОСОБА_10 до апеляційного суду не з`явились, клопотань про відкладення розгляду не подавали, батьком не висловлювалась думка щодо необхідності передачі доньки під його нагляд, хоча у суді першої інстанції він і вказував на те, що має з донькою доброзичливі відносини та контролює її поведінку, однак заяв щодо застосування до обвинуваченої примусових заходів виховного характеру суду не надавав.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги захисника про можливість передачі її підзахисної під нагляд батька, безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 30 вересня 2020 року відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4