ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/375/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/78/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000317 від 01 жовтня 2019 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чортків Тернопільської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, на утримані двоє малолітніх дітей, тимчасово непрацюючого, раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.286, ч. 1 ст.135 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушенням покарання:

-- за ч. 2ст. 286 КК Україниу виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

-- за ч. 1ст. 135 КК Україниу виді 1 (одного) року обмеження волі

На підставі ч. 1ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1(один) рік.

Запобіжний захід у вигляді застави обвинуваченому ОСОБА_7 залишено без змін, до набрання вироку законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 у строк покарання попереднє ув`язнення з 02 жовтня 2019 року по 05 грудня 2019 року.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 10 жовтня 2019 року (справа№ 607/23860/19) на майно, а саме: на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), власником якого є громадянин Польщі ОСОБА_11 уламок пластмаси чорного кольору, пару чоловічих туфель чорного кольору скасувати після вступу вироку в законну силу. Автомобіль повернути ОСОБА_7 , чоловічі туфлі ОСОБА_12 .

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 01 жовтня 2019 року о 20.00 год. водій ОСОБА_7 керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща) та рухався проїзною частиною дороги вулиці Йосипа Сліпого в смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області зі сторони центру селища в бік с. Кривки Теребовлянського району, здійснюючи рух автомобіля по зустрічній смузі руху. В цей час, по тій же смузі, тобто назустріч автомобілю «MERCEDES-BENZ A-170», рухався пішохід ОСОБА_13 , 1950 року народження. Під час руху водій ОСОБА_7 не був уважним, відволікся від керування автомобілем, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом та смугу руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб, своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки, чим порушив вимоги пунктів 1.5 ч.1 та 2.3 «б», «д» ПДР. Внаслідок цього і порушення п.12.3 ПДР водій ОСОБА_7 на ділянці дороги навпроти господарства ОСОБА_14 з моменту виникнення небезпеки для його руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, а саме виявлення на проїзній частині пішохода ОСОБА_13 , своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав для цього технічну можливість. Своїми діями, які не відповідали вимогам ПДР, водій ОСОБА_7 поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та на зустрічній смузі руху скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_13 передньою лівою частиною керованого транспортного засобу. Внаслідок наїзду пішоходу ОСОБА_13 спричинено масивну травму тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, від чого настала смерть на місці пригоди. Після вчинення дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_7 в порушення п. 2.10 «а», «в», «г», «д», «е» ПДР, не залишився на місці пригоди, перемістив транспортний засіб, що має причетність до пригоди, не вжив можливих заходів для збереження слідів пригоди, а втік з місця пригоди на автомобілі «MERCEDES-BENZ A-170», яким вчинив наїзд на пішохода. Порушення водієм ОСОБА_7 п. 12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо транспортної пригоди та спричинення смерті потерпілого ОСОБА_13 ..

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що з спричинило смерть потерпілого.

Крім цього, 01 жовтня 2019 року о 20.00 год. водій ОСОБА_7 керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща) та рухався проїзною частиною дороги вулиці Йосипа Сліпого в смт. Микулинці Теребовлянського району допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , заподіявши йому тілесні ушкодження,що були небезпечними для життя, після чого у нього виник злочинний умисел на залишення потерпілого в небезпечному для життя стані. Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_7 , як особа яка поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, не залишився на місці пригоди, не надав потерпілому першої медичної допомоги та не викликав бригаду екстреної медичної допомоги. Усвідомлюючи, що ОСОБА_13 перебуває в темну пору доби в безпорадному стані та позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через тяжкість отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 завідомо залишив без допомоги на місці ДТП потерпілого в небезпечному для життя стані, а сам поїхав в невідомому напрямку на автомобілі«MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща).

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, коли той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та юридичну кваліфікацію дій вчиненого обвинуваченим злочину, вважає, що призначене судом покаранням є надто суворим, оскільки не враховано належним чином ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшуючих обставин та даних про особу обвинуваченого і, як наслідок неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а саме не засновано закон, який підлягає застосуванню.

Вказує, що суд першої інстанції, не врахував, що кримінальні правопорушення,за які він засуджений ОСОБА_7 , вчинено з необережності, а також те, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, є особою молодого віку і має на утриманні двох малолітніх дітей.

На думку апелянта, місцевий суд не дав належної оцінки тому, що він повністю визнав свою вину, щиро покаявся і добровільно повністю відшкодував потерпілій шкоду, яка в судовому засіданні просила не позбавляти його волі.

Просить вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року змінити та на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, застосувавши до обвинуваченого статтю 75 КК України; прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є:1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК та ст.135 КК України, а також вид і розмір призначеного обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік в апеляційній скарзі не оспорюються.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Проте, виконуючи приписи ст. 65 КК України, місцевий суд, хоч і зважив на ряд обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , але належним чином не врахував їх та в достатній мірі не дослідив особу винного, внаслідок чого призначив останньому покарання яке за формою його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Зокрема, суд врахував як пом`якшуючі покарання обставини, визнання вини, щире каяття, відшкодування шкоди потерпілій; дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває; позицію потерпілої щодо покарання, яка просила не позбавляти його волі, а також те, що дорожньо-транспортну пригоду, за наслідками якої загинув ОСОБА_13 , вчинив з необережності.

Окрім того, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 підтвердила факт повного відшкодування шкоди зі сторони обвинуваченого ОСОБА_15 і просила суд не позбавляти його волі.

Ці ж обставини потерпіла ОСОБА_9 повідомила в заяві, поданій до суду апеляційної інстанції відповідно до якої просила не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_7 та звільнити його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.

Доводи прокурора про вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння, як обтяжуючу покарання обставину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції ця обставина виключена з обвинувачення, як така, що не знайшла свого підтвердження і прокурором це в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Зазначені обставини, які, на думку колегії суддів, підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Таке покарання, на думку колегії суддів, повністю узгоджуватиметься з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що не застосувавши щодо ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості.

У відповідності до ст.409 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастоувння судом закону, який підлягає застосуванню.

З урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання слід змінити, застосувавши до нього ст.75 КК України та звільнивши від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, а також покласти на нього обов`язки, визначені ст.76 КК України:

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, змінити.

Застосувати до ОСОБА_7 положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік виконувати реально.

В решті вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.