Справа № 462/1937/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/448/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого в с.Липівка Миколаївського району Львівської області,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 і потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 5 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення інженерно-транспортної експертизи №1/37 від 06.02.2018 у розмірі 2145,00 грн., за проведення комплексної судової транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи №4568/4569 від 25.09.2017 у розмірі 5818,60 грн., судової авто технічної експертизи по дослідженню технічного стану автомобіля №4567 від 17.10.2017 3342,60 грн.
У задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 відмовлено у повному обсязі.
Згідно з вироком ОСОБА_6 15 серпня 2017 року, близько 22 годині 20 хвилин, керуючи автобусом марки «БАЗ А079.04», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул.Виговського в напрямку вул.Городоцької у м.Львові, навпроти будинку №100 порушив вимоги п.п. 1.2, 1.5, 2.3 (б, д) Розділу 1; п.8.10 Розділу 8, п.п.12.3 Розділу 12 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністр №1306 від 10.10.2001року зі змінами та доповненнями відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки, а саме не зупинившись перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія) після подання світлофором сигналу, що забороняє рух, не відреагував на зміну такої обстановки, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, тобто при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який в цей момент рухався за межами пішохідного переходу справа на ліво відносно напрямку руху зазначеного автобуса, якого він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, що в подальшому призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_12 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Внаслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 , пішохід ОСОБА_12 , отримав: тупу поєднану травму тіла, яка включає: закриту травму голови (крововиливи під м`яку оболонку головного мозку та мозочка, в шлуночки головного мозку, в м`які тканини голови, забійні рани, синці та садна в ділянках голови), закриту травму грудної клітки, її органів та хребта (множинні переломи ребер зліва, без розривів пристінкової плеври, закритий перелом правої ключиці, багатоуламковий переломом 1-го шийного хребця з розривом зв`язок, перелом остистого відростка 3-го грудного хребця, розрив нижньої долі лівої легені, розрив дуги аорти, крововиливи в ліву плевральні порожнину, в м`які тканини грудної клітки, садна в ділянці грудної клітки), закриту травму органів живота (розриви печінки, крововилив в черевну порожнину, гематома в ділянці живота з переходом на ліву клубову ділянку, синець, садна та глибоке садно в ділянках живота), закриту травму тазу (перелом лівої клубової кістки), травми кінцівок (відкритий перелом обох кісток лівої гомілки, закритий багатоуламковий перелом лівої ліктьової кістки, синці та садна в ділянках лівої верхньої та обох нижніх кінцівок, садна правої верхньої кінцівки), садно шиї; яка утворилась від дії тупих твердих предметів незадовго до настання смерті, за критерієм небезпеки для життя має ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в причинному зв`язку із настанням смерті.
Не погоджуючись із даним вироком захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 і потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить змінити даний вирок, ОСОБА_6 визнати винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій, вважає покарання надто суворим, що не відповідає достатності покарання для виправлення винного. Вказує, що суд першої інстанції хоч і зазначає, але не враховує, що злочин вчинений ОСОБА_6 з необережності, особу винного, який є пенсійного віку, проживає з дружиною, яка є також пенсійного віку, позитивно характеризується, є інвалідом III групи, раніше не судимий, на обліку у спеціалізованих закладах не перебуває, а також відсутні обставини, що обтяжують покарання. Крім цього, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 підкреслює, що згідно висновку органу пробації обвинувачений має низькі ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та має низький ризик для суспільства.
В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 просять скасувати вирок, постановити новий, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Цивільний позов задоволити повністю, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням в розмірі 750 000 грн. Цивільний позов задоволити повністю, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням в розмірі 1 000 000 грн.
Мотивують свою апеляційну скаргу тим, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій, вважають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовів та призначив покарання, яке є занадто м`яким. Вказує, що після постановлення вироку потерпілим було отримано постанову Миколаївського районного суду Льівської області від 130 лютого 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_6 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП. Згідно даної постанови ОСОБА_6 вчинив адміністративне правопорушення 12 грудня 2017 року, тобто через 4 місяці після дорожньо-транспортної пригоди в якому загинув ОСОБА_12 . На думку апелянта останнє свідчить про те, що обвинувачений не зробив для себе жодних висновків одразу після події.
Також, апелянти підкреслюю, що під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_6 не визнавав своєї вини, не висловлював жодного співчуття, не проявляв жодних ознак каяття, не відшкодував моральної шкоди та не намагався її відшкодувати.
Звертають увагу, що у серпні 2016 року ОСОБА_6 звертався до лікаря у зв`язку із захворюванням органів зору, проте після обстеження та попереднього діагнозу Данилів не проходив жодного лікування. Крім цього, на вищенаведений час останній вже працював водієм автобуса, який належить ФОП ОСОБА_13 та який орендує ЛК АТП №1.
Щодо заявлених цивільних позовів, то апелянти зазначають, що обвинувачений ОСОБА_6 не був працівником ФОП ОСОБА_13 , який є власником транспортного засобу учасника ДТП. Вказує, що на день вчинення кримінального правопорушення між власником автобуса ОСОБА_13 та ОСОБА_6 не було укладено у відповідності до положень законодавства трудового договору, а тому ОСОБА_6 керував транспортним засобом, а саме автобусом БАЗ А079-04 лише на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. На підставі наведеного, апелянти вважають, що ОСОБА_13 допустив до керування транспортним засобом ОСОБА_6 без належних правових підстав, проявивши бездіяльність.
01 червня 2021 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшло заперечення потерпілого ОСОБА_9 на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 в якому останній просить скасувати даний вирок та призначити покарання, яке викладене в апеляційній скарзі, зокрема у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Цивільний позов задоволити повністю, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням в розмірі 750 000 грн. Цивільний позов задоволити повністю, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням в розмірі 1 000 000 грн.
Покликається на те, що ОСОБА_6 не виконав свій обов`язок, як водія транспортного засобу категорії «Д» відповідно до довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, в яких чітко прописано, що водій подає першу медичну допомогу потерпілим під час ДТП, проте обвинувачений навіть не підійшов до потерпілого. Крім цього, ОСОБА_6 проігнорував виклик швидкої допомоги та не покаявся за вчинене, не просив пробачення у жодного члена сім`ї, заявив лише про збір коштів і передачу їх власником автобуса ОСОБА_13 та допомогу членам сім`ї на похорон.
Заслухавши виступи обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора на заперечення доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 ч.2 ст. 286 КК України.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційних скарг.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 стосовно призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України, то відповідно до ст. 65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Так, вироком Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 5 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який скоєний з необережності, також особу обвинуваченого, його позитивну характеристику, також те, що він раніше не судимий, на обліку у спеціалізованих закладах не перебуває, є інвалідом 3 групи, за висновком органу пробації має низькі ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та має низький ризик для суспільства, що суд відносить до обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Так, колегія суддів вважає, що необхідною умовою для застосування ст. 75 КК України, є щире каяття у вчиненому, що свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.
Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Так, у матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 зазначених дій, оскільки обвинувачений під час розгляду справи в суді першої інстанції не висловлював жодного співчуття, не проявляв жодних ознак каяття, не відшкодував моральної шкоди та не намагався її відшкодувати.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав для пом`якшення обраного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та застосування ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.
Щодо апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 , то суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до абз.2 ч.3 ст. 23 ЦК України, - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає розмір такої шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Зокрема, ч.1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що заподіяла, за наявності її вини.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Крім цього, згідно абз.3 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності работодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.
За правилами ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що потерпілим ОСОБА_10 та потерпілому ОСОБА_9 безумовно діями ОСОБА_6 спричинені моральні страждання незворотною втратою рідної людини.
З наданих суду доказів, вбачається, що ОСОБА_6 дійсно виконував в той день трудові обов`язки, керуючи автобусом БАЗ А079.04 згідно трудового договору від 01 лютого 2015 року, знаходився у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_14 і на даному автобусі обвинувачений був на маршруті №45.
Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тому, цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну працівником, має нести підприємство, на якому працює робітник.
Згідно з ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтями 43, 48, 51 ЦПК право визначати відповідача у справі та проводити його заміну або залучення співвідповідача належить виключно позивачеві, оскільки позов був заявлений до неналежного відповідача, суд позбавлений права за власною ініціативою залучати співвідповідачів, або змінювати первісного відповідача на іншого.
На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову потерпілих у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача, що не позбавляє потерпілих права звернутись за захистом своїх прав до належного відповідача в порядку цивільного судочинства.
Таким чином доводи апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 і потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_11 не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.
За наведених обставин, колегія суддів визнає подані апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 і потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_11 є необґрунтованими, та вважає вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_6 законним та обґрунтованим, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 і потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4