Провадження № 11-кп/4820/301/21
Справа № 676/2526/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 березня 2021 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
з участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції з Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 квітня 2020 року за № 0000456 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середною освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, непрацюючого, раніше судимого:

- 11.04.2006 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання на 1 рік;

- 06.06.2008 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- 11.12.2008 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці;

- 23.11.2016 року вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10000 грн. моральної шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 700 грн. витрат з надання правової допомоги.

Питання про речові докази вирішено на підставі ст. 100 КПК України

За вироком суду, ОСОБА_7 24 квітня 2020 року о 14-й год. в АДРЕСА_3 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_9 , умисно кинув три каміння в потерпілого ОСОБА_9 та влучив останньому одним в лобну ділянку голови зліва, в результаті чого умисно спричинив тілесні ушкодження у виді садини в лобній ділянці зліва, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Непогоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року змінити, призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та відмовити ОСОБА_9 в задоволенні цивільного позову.

Вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 200 годин громадських робіт є занадто суворим. При призначені ОСОБА_7 покарання, судом не враховано такі пом`якшуючі обставини як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Зазначає, що заявлений ОСОБА_9 розмір моральної шкоди є безпідставним. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ступінь моральних страждань потерпілого та зміни в способі його життя у зв`язку із вчиненим щодо нього кримінальним правопорушенням.

Також, захисник вказує, що в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві ОСОБА_9 не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та відповідача, індекс місця проживання позивача та відповідача, офіційну електронну адресу та адресу електронної пошти.

Окрім того, всупереч вимог п.п. 6, 7, 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві відсутні відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводились, відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювались, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Разом з тим, захисник вказує, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, на утриманні малолітню дитину, одружений, що свідчить про можливість обрання йому більш м`якого покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення такої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, в поданій апеляційній скарзі сторонами не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Доводи апеляційної скарги про необхідність призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Слідуючи вищенаведеним положенням Закону, місцевий суд, обґрунтовано, з урахуванням вказаних норм чинного законодавства, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 200 годин громадських робіт.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме: призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Так, обираючи покарання ОСОБА_7 , суд правильно врахував обставину, що пом`якшує покарання наявність на утриманні малолітньої дитини.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому є рецидив злочинів.

При цьому, правильно враховано, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок.

Колегія суддів погоджується, що призначене обвинуваченому покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи апелянта про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді.

Так, відповідно до ст. 53 КК України штраф застосовується судом з урахуванням двох критеріїв: тяжкості вчиненого злочину та майнового стану обвинуваченого.

Оскільки ОСОБА_7 , згідно матеріалів кримінального провадження, не працевлаштований, офіційного доходу немає, тому у суду були відсутні підстави для призначеного обвинуваченому даного виду покарання.

Призначене ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді 200 годин громадських робіт, не суперечить вимогам КК України та наближене до мінімального за видом і розміром покарання, що передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, за якою кваліфіковані дії обвинуваченого.

Твердження захисника про те, що судом безпідставно не враховано щире каяття ОСОБА_7 , апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, а також із наданих показань потерпілого ОСОБА_7 в суді першої інстанції, останній фактично свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав формально, при цьому не визнав моральних страждань потерпілого, збитки не відшкодував.

Вказані обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_7 щирого жалю з приводу вчиненого злочину, осуду своєї поведінки, намагання відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, що свідчить про відсутність такої пом`якшуючої обставини як щире каяття.

Що стосується посилання апелянта на наявність такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння розкриттю злочину, то слід зазначити наступне.

Так, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним.

Однак, даних про таку поведінку обвинуваченого, матеріали кримінального провадження не містять, а тому суд першої інстанції обгрунтовано не врахував під час призначення покарання таку пом`якшуючу обставину, як активне сприяння обвинуваченого у розкритті злочину.

Доводи про наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, дружини та малолітньої дитини на утриманні, на увагу суду не заслуговують, оскільки вказані обставини не є безумовною підставою, відповідно до вимог чинного законодавства, для зміни виду та міри призначеного обвинуваченому покарання.

З урахуванням викладеного, призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 200 годин громадських робіт є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для пом`якшення обвинуваченому покарання, як він того просить в своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в частині визначення розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Пленум ВСУ у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п. 9 роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір цивільного позову, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги потерпілого ОСОБА_9 , визначивши такий в розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів вважає, що саме такий розмір моральної шкоди відповідає ступеню вини обвинуваченого, який заподіяв ОСОБА_9 легке тілесне ушкодження, характеру та глибини страждань потерпілого, що полягають у порушенні сну, головних болях, постійній тривозі, тривалості цих страждань, часу та зусиль, необхідних для відновлення його стану.

Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є справедливим та співрозмірним з перенесеними душевними та моральними стражданнями потерпілого, відповідає вимогам законодавства, принципам розумності, виваженості та справедливості.

Посилання ж захисника на невідповідність цивільного позову вимогам п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки у ньому відсутні відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та відповідача, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції, захисник звертав свою увагу на відсутність у цивільному позові відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача та відповідача.

Судом була надана можливість позивачу ОСОБА_9 долучити такі до цивільного позову, що було ним зроблено та підтверджується їх наявністю в матеріалах справи (а.м.с. 84, 85).

Окрім того, відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві повинні зазначатись відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Як вбачається з цивільного позову, у такому міститься номер засобу зв`язку потерпілого, а саме вказаний його мобільний номер телефону. Незазначення засобу зв`язку відповідача ОСОБА_7 не є перешкодою для розгляду цивільного позову, оскільки такий зазначається у випадку, якщо він відомий позивачу.

Твердження захисника про відсутність у позовній заяві відомостей про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи є безпідставними, оскільки ОСОБА_9 така сума в цивільному позові вказана, зокрема 700 грн. витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Разом з тим, незазначення в цивільному позові відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, не є підставою для скасування чи зміни вироку суду, оскільки чинним законодавством не передбачений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору у справах такої категорії (стягнення матеріальної і моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням), а тому потерпілий мав право звернутися з позовом без досудового урегулювання спору, чим він і скористався.

Інші обставини, на які посилається апелянт, в частині не дотримання позивачем вимог п.п. 2, 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, зокрема незазначення поштових індексів та відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися, є формальними і такими, які не можна визнати істотними процесуальними порушеннями, оскільки ці обставини не впливають на правильність рішення суду в частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, не встановлено.

Враховуючи наведені обставини, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4