Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/357/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 122 (102) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 року. м. кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000090 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2020 року, якою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Долинська Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого охоронником магазину АТБ в м. Долинка, Кіровоградської області, раніше не судимого
звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито

за участю сторін кримінального провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_6

представник потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а матеріали кримінального провадження направити на новий розгляд у суд першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції від 11.03.2021 року винесена з порушенням норм кримінального процесу, оскільки має місце неповнота судового розгляду, адже на стадії підготовчого провадження судовий розгляд не здійснюється. Крім того, висновок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, адже обвинувачений ухилявся від слідства та суду, тому має місце відсутність однієї з умов застосування ч.1 ст. 49 КК України та задоволення заяви обвинуваченого про застосування строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Наполягає на тому, що обвинувачений ОСОБА_7 ухилявся від слідства та суду, що йому притаманна регулярна зміна місця проживання, зазначення ним як на стадії досудового розслідування так і під час судового розгляду на протязі всього часу здійснення кримінального провадження різних адрес, за якими він викликався як до слідчого, так і до слідчого судді та суду. Більш того, ОСОБА_7 не з`явився до Бобринецького районного суду Кіровоградської області у підготовче судове засідання 19.05,17.06.,15.07,09.09, 22.09, 19.10, 03.11, 23.11, 04.12, 23.12.2020; 26.01.,22.02.2021 року, а, прибувши до суду 11.03.2021 року, не надав суду жодного доказу поважності причин неприбуття до суду в інші дні проведення підготовчого судового засідання. Також суд не навів оцінку ухвалам слідчого судді про ухилення ОСОБА_7 від слідства та суду не спростував їх. Також суд першої інстанції порушив вимоги кримінального процесуального закону, передбачені ст. 368 КПК України, не з`ясував, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інші вимоги, передбачені цією статтею, при цьому суд не вирішує питання щодо призначення покарання.
Ухвалою суду ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000090 від 04.04.2014 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України закрито. Своє рішення суд мотивував тим, що злочин за яким обвинувачується ОСОБА_7 є нетяжким злочином, та з моменту скоєння злочину минуло більше п`яти років. Перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ст.49 КК України, не зупинявся і не переривався, а тому суд прийшов до переконання, що заява обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак її слід задовольнити та звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, закривши щодо нього кримінальне провадження за ч.1 ст. 122 КК України.
Заслухавши доповідь судді, в дебатах потерпілого ОСОБА_6 та його представника - адвоката ОСОБА_9 , які підтримали подану потерпілим апеляційну скаргу, думку прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу потерпілого, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_10 , які просили ухвалу суду залишити без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Пунктом 2 частини 3 статті 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
За приписом п.1 ч.2 ст.284 КПК України, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим видом звільнення.
За вимогами ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули п`ять років - у разі вчинення не тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі на строк до трьох років.
Вказаних вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.
Згідно матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції відповідно до обвинувального акту встановлено, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України вчинений 03 квітня 2014 року, та який відноситься до категорії не тяжких злочинів, і за який передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.
Отже, з моменту вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину пройшло більше п`яти років, а тому відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд встановлює наявність певного обвинувачення, закінчення відповідних строків, передбачених ст. 49 КК України, і за таких умов зобов`язаний задовольнити клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності.
При цьому звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності є нереабілітуючою підставою, та однією з умов його застосування є згода обвинуваченого, отже цю згоду може бути виражено клопотанням такої особи про звільнення від відповідальності або підтримкою в будь-якій формі відповідного клопотання прокурора, або захисника.
Відповідно до оскаржуваного рішення та наявної в матеріалах кримінального провадженнях заяви, ОСОБА_7 погодився із закриттям кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.
Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо не встановлення судом першої інстанції обставини вчинення кримінального правопорушення і не проведення судового слідства, колегія суддів вважає хибними і безпідставними, оскільки при закритті провадження по справі з вказаної підстави, питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, судом не вирішується.
Така правова позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема сформульованою у рішенні по справі «Грабчук проти України» від 26 вересня 2006 року, відповідно до змісту якого у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.
Апеляційний суд вважає, що у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності згідно із ст. 49 КПК України, суд не має права перебирати на себе функцію обвинувачення та встановлювати склад кримінального правопорушення, винність обвинуваченого та чи підлягає останній покаранню.
Таким чином, судом першої інстанції наведені фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, перевірені підстави щодо його звільнення від кримінальної відповідальності, дані щодо строків давності та дійшов обґрунтованого висновку про закриття кримінального провадження щодо останнього у разі його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.
Приймаючи рішення за апеляційними доводами скарги потерпілого з приводу того, що для звільнення особи від кримінальної відповідальності окрім спливу визначеного часу повинно бути доведено вчинення нею кримінального правопорушення, то колегія суддів вважає їх безпідставними та виходить з наступного.
За наведеними нормами кримінального та кримінального процесуального закону суд повинен невідкладно розглянути клопотання особи про звільнення від кримінальної відповідальності, з`ясувати думку сторін з цього приводу та у разі згоди обвинуваченого розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності. При цьому суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження, як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку до набрання вироком законної сили, керуючись положеннями ст.49 КК України.
Саме така правозастосовна практика міститься в Постанові ВС Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №345/2618/16-к від 19 листопада 2019 року.
Не визнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого діяння, як на то вказує потерпілий в апеляційній скарзі, також не є підставою для відмови в звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності, оскільки за змістом ст.ст. 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Судом при вирішенні такого питання повинні перевірятися також обставини можливого зупинення та переривання перебігу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, тобто чи ухилялася особа від слідства та суду та не вчинила вона новий злочин. Визнання обвинуваченим своєї вини як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Виходячи з цих положень Закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже, невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення, з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.
Такі правові висновки узгоджуються з правовою практикою, викладеною в Постановах Верховного Суду № 462/2762/14 від 19.06.18 року та у справі №730/67/16-к від 26.03.2020 року, у яких зазначено, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 425/4506/15-к дотримання умов, передбачених ч. ч. 1 - 3 ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Апеляційні доводи потерпілого про те, що суд не врахував при звільненні ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України те, що обвинувачений ухилявся від суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що подія інкримінованого ОСОБА_7 злочину відбулася 03.04.2014 року, а 19.10.15 року останнього оголошено у розшук, однак після того як обвинувачений з`явився до суду 16.11.16 року провадження було відновлено.

Таким чином, з урахуванням 1 року 1 місяця періоду перебування ОСОБА_7 у розшуку, на час винесення ухвали Бобринецьким райсудом Кіровоградської області від 11.03.2021 року, минули строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 122 ч.1 КК України, передбачені ст. 49 ч.1 п.2 КК України.

Посилання потерпілого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що у даному випадку у разі ухилення обвинуваченого від суду, строки давності слід обчислювати виходячи з п`ятирічного строку для кримінальних проступків або п`ятнадцятирічного строку для злочинів, колегія суддів вважає не обгрунтованими, оскільки за загальним правовим змістом ст.49 КК України, якою передбачений правовий інститут звільнення особи від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності, ці строки стосуються загальних максимально можливих строків ухилення особи від досудового розслідування або суду.
Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що суд повинен був вирішити низку питань, передбачених у статті 368 КПК України, оскільки вони можуть бути вирішені лише при ухваленні вироку після розгляду справи по суті.
Таким чином, апеляційний суд вважає безпідставними посилання потерпілого на порушення вимог кримінального процесуального закону в частині не дослідження усіх обставин справи, встановлення факту вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння та винуватості останнього з посиланням на відповідні докази, оскільки зазначеними вище положеннями кримінального процесуального закону не передбачені дії суду першої інстанції щодо встановлення цих обставин.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою та такою, що не підлягає скасуванню з мотивів наведених в апеляційній скарзі потерпілого, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: (підпис)
Згідно з оригіналом:
Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2