ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1195/21 Справа № 182/1539/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7
потерпілої(в режимі відеоконференції) ОСОБА_8
представника потерпілої (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_9
обвинуваченого(в режимі
відеоконференції) ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0001691за апеляційними скаргами першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки.
Цивільний позов прокурора задоволено. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь КЗ «Нікопольська міська лікарня №1 ДОР» 844 гривні 85 копійок в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_12 .
Цивільний позов ОСОБА_8 було задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 36740 гривень 10 копійок і 30 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог потерпілої відмовлено.
Строк покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним в тому, що він 27.05.2018 року приблизно о 20:30 годині перебуваючи поблизу перехрестя вулиць Довгалівської та Вільних Матросів, в м. Нікополі, Дніпропетровської області, в ході словесної сварки з ОСОБА_12 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, будучи у стані алкогольного сп`яніння, проявляючи злочинну недбалість, тобто не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, у вигляді спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, хоча у вказаній ситуації повинен був і міг їх передбачити, завдав ОСОБА_12 один удар кулаком правої руки в область обличчя. Внаслідок чого, ОСОБА_12 , не втримавшись на ногах, впав та вдарився головою об асфальтну поверхню дорожнього покриття, отримавши, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №24 від 15.02.2019, тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку II ступеня, в правій скроневій долі з ділянками забою мозку на рівні нижньої, середньої та частково верхньої частин скроневої звивини, субдуральна та епідуральна гематоми справа, перелом тім`яної, скроневої кісток зліва з переходом на основу черепа через ліву скроневу кістку на праву, розрив шкіри лівого слухового проходу, травматичний середній отит, кровотеча та лікворея з лівого слухового проходу, забійна рана лівої тім`яної ділянки з підшкірною гематомою навколо, забій м`яких тканин носу, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Дії ОСОБА_10 кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України - необережне тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.02.2021 року в частині призначеного покарання змінити. Вважати ОСОБА_10 засудженим до покарання за ст. 128 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001) у вигляді 2 років обмеження волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що висновки суду про винуватість ОСОБА_10 відповідають об`єктивно з`ясованим фактичним обставинам кримінального провадження, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, разом з тим вважає, що вирок суду першої інстанції у цьому провадженні підлягає зміні в частині призначення покарання з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що ОСОБА_10 27.05.2018 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України, в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року, санкція якого передбачала покарання у виді громадських робіт на строк від 150 до 240 годин або виправних робіт на строк до 2 років, або обмеження волі на строк до 2 років.
01 липня 2020 року набрав чинності Закон України № 2617- VIII від 22.11.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень». Цим законом внесено відповідні зміни до санкції ст. 128 КК України, а саме доповнено таким видом покарання, як позбавлення волі.
Закон про кримінальну відповідальність в редакції від 22.11.2018 року, який набрав чинності після вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, не пом`якшує відповідальність та жодним чином не поліпшує його становище, а отже не має зворотної дії в часі. Але суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання за ст. 128 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, чим посилив ступінь кримінальної відповідальності за вчинене ним правопорушення, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_10 та попередженню вчиненню ним нових злочинів буде покарання за ст. 128 КК України у вигляді 2 років обмеження волі.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить змінити вирок Нікопольського міськрайонного суду від 10.02.2021 року в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та призначити йому найбільш м`яке покарання, передбачене санкцією ст. 128 КК України, або інше покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_10 під час досудового розслідування визнав свою вину повністю, давав покази, які викривають його протиправні дії. За його добровільною участю був проведений слідчий експеримент, під час якого він відтворив обставини події, в тому числі ті, які викривають його протиправні дії. Таким чином, ОСОБА_10 активно сприяв розкриттю злочину. Судом встановлено, що швидка допомога була викликана за ініціативою обвинуваченого ОСОБА_10 , який, як і свідок ОСОБА_13 , дочекались приїзду швидкої допомоги, поспілкувались з фельдшером і покинули місце події тільки після того, як швидка допомога забрала ОСОБА_12 до лікарні. Таким чином, ОСОБА_10 вчинив всі необхідні дії для забезпечення медичною допомогою потерпілого ОСОБА_12 після вчинення кримінального правопорушення.
Вважає, що невідшкодування шкоди потерпілій під час судового розгляду не свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, оскільки проявом щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.
Звертає увагу, що її підзахисний раніше не судимий, не є небезпечним для суспільства, з моменту вчинення ним кримінального правопорушення минуло майже 3 роки, також у ОСОБА_10 встановлений діагноз психічний поведінковий розлад внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, ВІЧ, гепатит С.
Вважає, що суд у вироку не зазначив мотиви призначення покарання саме у вигляді позбавлення волі та не обгрунтував неможливість призначення іншого, більш м`якого покарання у вигляді громадських робіт або обмеження волі та неможливість застосування ст. 75 КК України, а сторона обвинувачення хоча і просила суд призначити ОСОБА_10 покарання у вигляді обмеження волі, однак не довела, що покарання у вигляді громадських робіт або покарання у вигляді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України є недостатнім для досягнення мети покарання.

На апеляційні скарги захисника та прокурора потерпілою ОСОБА_8 були подані заперечення, в яких остання просить апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін, оскільки призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на два роки є обґрунтованим, необхідним для можливого перевиховання обвинуваченого, профілактики та попередження вчинення нових злочинів, що відповідає тяжкості злочину.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляції захисника.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, заперечували проти задоволення апеляції прокурора.
Потерпіла та її представник заперечували проти задоволення поданих апеляцій та просила вирок суду залишити без змін.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій останнього за ст. 128 КК України в поданих апеляційних скаргах не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ст. 128 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Разом з цим, слушними є апеляційні вимоги прокурора стосовно зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання з підстави неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення, як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ст. 370 КК України про ухвалення компетентним судом згідно з вимогами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню чи застосування закону, який не підлягає застосуванню тягне за собою скасування або зміну судового рішення.
Апеляційним переглядом встановлено, що 27.05.2018 року ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України, в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року, санкція якого передбачала покарання у виді громадських робіт на строк від 150 до 240 годин або виправних робіт на строк до 2 років, або обмеження волі на строк до 2 років.
01.07.2020 року набрав чинності Закон України № 2617-VIII від 22.11.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень». Цим законом внесено відповідні зміни до санкції ст. 128 КК України, а саме доповнено таким видом покарання, як позбавлення волі.
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Таким чином, закон про кримінальну відповідальність в редакції від 22.11.2018 року, який набрав чинності після вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, не пом`якшує відповідальність та жодним чином не поліпшує його становище, а отже, й не має зворотної дії в часі.
Проте, як убачається з резолютивної частини вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання за ст. 128 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, чим посилив ступінь кримінальної відповідальності за вчинене ним правопорушення, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Що ж стосується посилання захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що дані обставини не знайшли свого підтвердження ані протягом досудового розслідування, ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду, оскільки щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак всупереч твердженням сторони захисту, в матеріалах справи відсутні дані на підтвердження вищевказаних обставин, а тому колегія суддів приходить до висновку, який цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в його постанові №759/7784/15-к від 22.03.2018 року, про неможливість визнати каяття обвинуваченого ОСОБА_10 таким, що є щирим в розумінні ст. 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, яка пом`якшує покарання останнього, як і активне сприяння розкриттю злочинів за відсутності зазначення цих обставин стороною обвинувачення в обвинувальному акті.
Апеляційний суд цілком погоджується з судом першої інстанції, який у вироку з цього приводу зазначив про врахування тієї обставини, що під час досудового розслідування обвинувачений давав покази, які викривають його протиправні дії, та про неможливість прийняти як обставину, що пом`якшує провину обвинуваченого щире каяття, яке полягає лише у визнання своєї провини в судовому засіданні, оскільки обвинувачений протягом тривалого часу не вжив жодного заходу щодо відшкодування шкоди потерпілій, навіть не вибачився під час судового розгляду кримінального провадження і заявив під час промови останнього слова, що діяв як справжній чоловік, оскільки захищав свою гідність, хоча мав реальну можливість уникнути конфлікту з ОСОБА_12 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, вільно залишивши місце події злочину.
Як убачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За правилами цієї норми суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу засудженого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають суду достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення особи можливе без відбування призначеного покарання. Питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням відноситься до дискреційних повноважень суду і є його правом, а не обов`язком.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є інвалідом дитинства 3 групи, має ряд хронічних захворювань, пов`язаних з вживанням наркотичних засобів, має постійне місце проживання і реєстрації, утриманців не має і посередньо характеризується за місцем постійного проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра обвинувачений не перебуває, відсутність пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин та скоєння кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання, а також позицію потерпілої стосовно призначення міри покарання.
Апеляційний суд також враховує вищезазначені дані та повністю погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити покарання в межах санкції інкримінованої йому статті саме з ізоляцією від суспільства, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, і обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, не впливають на правильність висновків суду в частині реальності відбуття покарання обвинуваченим, та не є підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у відповідності до вимог ст.. 75 КК України, оскільки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Що ж до виду покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_10 , то в даному випадку апеляційний суд не може не визнати слушними доводи прокурора та вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_10 та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
Так, згідно ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:
1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;
2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;
3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;
4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Відповідно до статті 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:
1) неповнота судового розгляду;
2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;
3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;
4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про зміну вироку суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, оскільки в даному конкретному випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що цілком узгоджується з нормами діючого кримінального процесуального законодавства.
Суттєві порушення кримінального процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування оскаржуваноговироку, апеляційним переглядом не встановлені.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 - задовольнити.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання змінити.
Вважати ОСОБА_10 засудженим за ст. 128 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001 року) до покарання у вигляді 2 років обмеження волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4