КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження № 0003794 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, 04 жовтня 2018 року притягнутий до кримінальної відповідальності Шевченківським УП ГУНП у м. Києві за ч. 1 ст. 309 КК України (23 жовтня 2018 року обвинувальний акт направлено до Шевченківського районного суду м. Києва),-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 3-х років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Згідно вироку, суд визнав доведеним, що 26 жовтня 2019 року в невстановлений час, у невстановленому місці ОСОБА_7 вступив у попередню змову з невстановленою особою на вчинення крадіжки, поєднаної з проникненням до приміщення.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 разом із невстановленою особою приблизно о 04 годині 40 хвилин 26 жовтня 2019 року незаконно проникли до кіоску за за адресою: АДРЕСА_2 , через отвір в дверях підсобного приміщення, звідки таємно викрали перфоратор марки «ДУЕ», модель 1022ВУ2 вартістю 3500 грн., електродриль марки «Воsch» вартістю 3900 грн., електродриль марки «ТАХ-АС» вартістю 2600 грн., на загальну суму 10 000 грн., які належать ОСОБА_9 .

Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 разом з невстановленою особою покинули місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, спричинивши матеріальний збиток ОСОБА_9 на суму 10 000 гривень.

На вказаний вирок прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію дій останнього, просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року в частині застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3-х років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без зміни.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор, з посиланням на ст. 65, ч. 2 ст. 50 КК України, зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, дійшов помилкового висновку, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Вважає, що висновки про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , який запевнив суд у тому, що зробив для себе належні висновки і його поведінка в суді вказує на те, що він не є особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, суд зробив без врахування тих обставин, що на стадії досудового розслідування в ході допиту ОСОБА_7 , останній не визнавав, що вчинив злочин у співучасті з іншою особою і вказану обставину він визнав тільки в суді під тягарем наявних у сторони обвинувачення доказів.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції, посилаючись на поведінку ОСОБА_7 в суді як на обставину, яка свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, не зазначає, яка саме поведінка обвинуваченого свідчить про можливість такого виправлення.
Також прокурор вказує, що судом першої інстанції не враховано що інкримінований злочин ОСОБА_7 вчинив менш ніж через два тижні після того, як був затриманий за вчинення іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України у Шевченківському районі м. Києва.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти поданої апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без зміни; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження № 0003794 та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у приміщення, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, докази в якому, окрім показань обвинуваченого та даних про його особу, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і сторона обвинувачення в апеляційній скарзі, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, колегією суддів не перевіряються.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, в повній мірі дотримався вищевказаних норм закону про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував суспільну небезпеку вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, те, що він на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання, офіційно не працює. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції визнав щире каяття останнього, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.
Враховуючи вказані обставини, суспільну небезпеку посягань на чуже майно, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність засудження обвинуваченого ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі.
Разом з тим, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який щиро покаявся у вчиненому, запевнив суд у тому, що він зробив для себе належні висновки і його поведінка в суді вказує на те, що він не є особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, суд першої інстанції прийшов до висновку про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, згідно положень ст. 75 КК України, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Свої висновки в цій частині суд першої інстанції достатньо обґрунтував і з цими висновками повністю погоджується колегія суддів, а тому доводи прокурора вважає такими, що не спростовують правильність висновків суду про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Доказів на спростування висновків місцевого суду прокурором в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Апеляційні твердження прокурора, що суд першої інстанції помилково послався на щире каяття, як на обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки останній як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи щиро покаявся у вчиненому та запевняв, що зробив для себе належні висновки і більше вчиняти злочини не буде.

Також безпідставними колегія суддів вважає і твердження апелянта, щодо неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що інкримінований злочин ОСОБА_7 вчинив менш ніж через два тижні після того, як був затриманий за вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що останній вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України через рік після направлення обвинувального акту за ч. 1 ст. 309 КК України до Шевченківського районного суду м. Києва.
За викладеним, вирок суду стосовно ОСОБА_7 є законним та обгрунтованим, покарання необхідним й достатнім для його виправлення, а тому доводи прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну вироку, в ході апеляційного розгляду справи не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2020 року, у кримінальному провадженні № 0003794 стосовно ОСОБА_7 а обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошенні та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3