Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
06 липня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000064 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора - ОСОБА_5 , обвинуваченого - ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , секретаря судового засідання - ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та призначено покарання три роки шість місяців обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в сумі 4004 грн

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_4 19 січня 2019 року близько 17.30 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно несправним мотоциклом МТ, гальмівна система якого знаходилася в стані часткової відмови, без номерного знака, рухаючись автодорогою Доманово-Ковель-Чернівці-Теребляче зі сторони м. Кременець в напрямку м. Дубно в с. Стара Миколаївка Дубенського району Рівненської області, не маючи права на керування транспортними засобами відповідної категорії, неподалік магазину Продукти, що знаходиться на вул. Кременецькій 100, в порушення вимог підпункту б) п. 2.3 та пунктів 10.1, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху та безпечної дистанції, при виникненні перешкоди для руху у вигляді невстановленого попутного автомобіля, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на ліве узбіччя дороги, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який у результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер під час надання медичної допомоги.

У поданій апеляційній скарзі, прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та неправильністю застосування судом вимог кримінального закону щодо призначення ОСОБА_4 , який не мав спеціального права керування транспортними засобами, додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Зазначає, що судом належним чином не враховано, що ОСОБА_4 грубо порушив вимоги ПДР та залишено поза увагою тяжкість наслідків смерть особи, яка настала внаслідок дій ОСОБА_4 , і недостатньо, на думку апелянта, вмотивовано прийняте рішення щодо призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Просить вирок в частині призначення покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України п`ять років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий, будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду поданої скарги, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника, які просять залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який скоїв злочин, будучи в стані алкогольного сп`яніння.

При апеляційному розгляді прокурор зазначив, що скоєний ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, і віднесений, згідно ст. 12 КК України, до тяжкого злочину, вчинений з необережності, а матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних щодо негативних характеристик особи ОСОБА_4 , який повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.
Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 8 постанови Про практику призначення судами кримінального покарання від 23.10.2003 року № 7, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення із смертельним наслідком, віднесеного законом до тяжких злочинів, вчинених з необережності, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем навчання, визнання вини, ряд обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння в розкриттю злочину, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, позицію потерпілого ОСОБА_9 , який не наполягав на реальній мірі покарання, що істотно знижують тяжкість вчиненого злочину, і призначив ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті особливої частини цього Кодексу, однак, пов`язане з реальним відбуванням покарання.

Таке покарання, на переконання колії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

При цьому колегія суддів бере до уваги і висновок органу пробації, згідно якого ОСОБА_4 негативних характеристик не має, скарг на його поведінку не надходило, проживає у будинку матері разом із співмешканкою та її малолітнім сином, працює неофіційно в лісництві, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро кається та шкодує про вчинене, у зв`язку з чим орган пробації вважає, що виправлення цієї особи можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

При апеляційному розгляді встановлено, що з моменту вчинення злочину минуло більш, як два роки, і ОСОБА_4 за даний період інших злочинів не вчиняв, до адміністративної відповідальності не притягувався, виховує двох малолітніх дітей і негативних характеризуючих даних про його особу колегії суддів не надано.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи, що вбачається із рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано і практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладену в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Поряд з цим, призначаючи ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд допустився помилки і неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

За розясненнями, що містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті та п. 18 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання ( з послідуючими змінами), у кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому, слід мати на увазі, що таке додаткове покарання можна застосовувати незалежно від того, що винного вже позбавлено такого права в порядку адміністративного стягнення, однак, призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_4 взагалі не отримував спеціального права керування транспортними засобами, а тому суд не вправі був позбавляти його такого права, про що правомірно йдеться і в поданій прокурором апеляційній скарзі.

Зважаючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що вирок стосовно ОСОБА_4 в частині призначеного покарання слід змінити, виключивши з судового рішення призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 в частині призначеного покарання змінити.

Виключити з вироку призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І
ОСОБА_1
(підпис) (підпис) (підпис)
Суддя ОСОБА_1 07.07.2021 року