ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 622/165/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1553/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.136 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 02 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши в режимі відеоконференції, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого та прокурора на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13 01 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карасівка Золочівського району Харківської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.136 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Визначено, що строк відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 26 12 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Харківського НДЕКЦ МВС України витрати на проведення судової експертизи №10/1/149СЕ-20 від 28 01 2020 у розмірі 1413 грн. 09 коп.

Згідно вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

18 12 2019 року приблизно о 02 годині ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс внутрішньою частиною долоні правої руки ОСОБА_10 один удар в область потилиці, в результаті чого останній було спричинено тілесне ушкодження голови.

Після чого вони продовжували грати в карти та вживати алкогольні напої, через деякий час потерпіла пішла спати. Через кілька годин ОСОБА_10 стало погано, у неї з рота йшла кров, вона не приходила до тями, у неї було відсутнє дихання, про що обвинуваченому повідомили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

ОСОБА_7 , розуміючи, що ОСОБА_10 позбавлена можливості вийти з небезпечного стану самостійно, діючи умисно, маючи можливість надати допомогу та повідомити відповідну установу чи особу, усвідомлюючи те, що він кілька годин раніше завдав ОСОБА_10 удару, про небезпечний стан останньої належним установам чи особам не повідомив, швидку медичну допомогу не викликав та не надав їй допомоги самостійно, хоча мав таку можливість.

В результаті бездіяльності ОСОБА_7 , який, діючи умисно до наслідків злочину, не вжив будь-яких заходів щодо врятування потерпілої ОСОБА_10 , через декілька годин настала смерть останньої.

Згідно висновку експерта №12/111-зл/19, причиною смерті ОСОБА_10 стала травма голови, яка ускладнилась в своєму перебігу гострим розладом мозкового кровообігу, набряком та дислокацією ствола головного мозку.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої.

Проте суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.3 ст.136 КК України як ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої (а.с.149-152).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати повністю та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Такі вимоги обґрунтував тим, що 26 12 2019 року о 16 год. 35 хв. слідчим було повідомлено в центр з надання БВПД про затримання о 14 год. 20 хв. 26 12 2019 року ОСОБА_7

Центром з надання БВПД доручення №6803 від 26 12 2019 року було направлено на електронну пошту, надану слідчим о 17 год. 33 хв. 26 12 2019 року. З цього часу адвокат ОСОБА_8 був призначений захисником ОСОБА_7 .

Разом з тим, жодних слідчих дій за його участю як захисника не проводилося, ні слідчий, ні прокурор не відкрили йому як захиснику ОСОБА_7 матеріали досудового розслідування.

Вказав, що згідно з ч.12 ст.290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

За таких обставин, на думку захисника, згідно п.3 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний був визнати істотним порушенням права ОСОБА_7 на захист.

На думку захисника, вказані ним обставинами є підставою для закриття даного кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.158-159).

Крім того, не погодився з таким рішенням суду першої інстанції прокурор та подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Такі вимоги обґрунтував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надані стороною обвинувачення докази, які могли істотно вплинути на його висновки щодо відсутності умислу, направленого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, серед яких: показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які вказували, що після завдання ОСОБА_7 одного удару по голові потерпілої, гра в карти та вживання алкогольних напоїв припинилися і всі пішли спати, при чому ОСОБА_10 після удару подавала признаки поганого самопочуття.

Про наявність умислу у ОСОБА_7 на нанесення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень свідчать, на думку прокурора, сила нанесення удару, локалізація нанесеного удару, стан здоров`я потерпілої і обізнаність обвинуваченого у цьому.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник обвинуваченого просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу у повному обсязі, заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Прокурор просила задовольнити вимогу апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Щодо апеляційної скарги захисника вказала, що адвоката ОСОБА_8 неодноразово запрошував прокурор для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, проте він не з`являвся, про що містяться відповідні документи у матеріалах справи.

Потерпіла, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Будь-яких заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від неї не надходило.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, обвинуваченого та його захисника, з`ясувавши позицію сторін щодо апеляційних вимог опонентів, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Зі змісту скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

При цьому, наявні докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, він вважає недопустимими з огляду на те, що жодних слідчих дій за його участю як захисника не проводилося, ні слідчий, ні прокурор не відкрили йому як захиснику ОСОБА_7 матеріали досудового розслідування, тобто, на його думку, порушено право обвинуваченого на захист.

Проаналізувавши матеріали справи, а також зміст оскаржуваного вироку, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.136 КК України, повністю та об`єктивно підтверджується встановленими у ході судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірним і допустимими, а також взаємодоповнюючими та, при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.

Під час судового розгляду, судом першої інстанції було допитано та надано об`єктивну оцінку показанням наступних осіб: потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував своєї провини у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.136 КК України.

При цьому, суд дійшов висновку, що зазначені показання обвинуваченого, потерпілого та свідків об`єктивно підтверджуються та доповнюються ще й наступними доказами:

- протоколом огляду місця події з додатками від 18 12 2019 року, (т.2 а.с.4-8);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 22 12 2019 року (т.2 а.с.26-30);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 від 23 12 2019року, в яких показано механізм та спосіб спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 (т.2 а.с.32-37);

- висновком експерта №12/111-зл/19 від 19 12 2019 року (т.2. а.с.10-12);

- висновком експерта №12/1-зл/20/111-зл/19 (т.2 а.с.63-65);

- поясненнями експерта ОСОБА_18 , наданими в судовому засіданні.

Суд першої інстанції дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм кожному окремо та у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів та наводити її вдруге вважає недоцільним.

Посилання захисника на недопустимість вказаних доказів з огляду на те, що на його думку, було порушено право ОСОБА_7 на захист, є безпідставними.

Як встановлено судом першої інстанції, слідчі дії проводились з 18 12 2019 року, а з участю ОСОБА_7 - з 23 12 2019 року.

ОСОБА_7 було повідомлено про підозру 23 12 2019 року, вручено пам`ятку про права та обов`язки. При цьому, він не заявив клопотання про залучення захисника.

26 12 2019 року обвинуваченого взято під варту, і цього ж дня адвокату ОСОБА_8 було видане доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7

18 02 2020 року слідчим за дорученням прокурору було надано учасникам кримінального провадження, в тому числі обвинуваченому, доступ до матеріалів досудового розслідування (т.1 а.с.7а).

Статтею 52 КПК України передбачений вичерпний перелік випадків, при яких участь захисника є обов`язковою.

У даному кримінальному провадженні підстави, вказані у ст.52 КПК України встановлені не були, відповідно участь захисника не була обов`язковою.

Зважаючи на наведене, всі слідчі дії до 26 12 2019 року було проведено відповідно до закону і жодних підстав для висновку про порушення права на захист немає, оскільки участь захисника до цього не була обов`язковою, і відповідного клопотання ОСОБА_7 безпосередньо під час проведення слідчих дій заявлено не було, пояснень чи зауважень в протоколи слідчих дій він не давав.

Що стосується періоду після 26 12 2019 року, то як вірно зазначив суд першої інстанції, захисник не надав переконливих доказів отримання слідчим чи прокурором доручення про надання правової допомоги, таких як зворотнє повідомлення або повідомлення про отримання електронного листа.

Разом з тим, з відповіді на запит прокурора Золочівським ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області вих.№2777/119-80/02/24-2020 від 29 05 2020 року вбачається, що після обрання 26 12 2019 року ухвалою слідчого судді стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, будь-яких заяв повідомлень, клопотань (як в письмовій, так і в усній формі) про необхідність зустрічі з підозрюваним ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятора від захисника ОСОБА_8 до СВ Золочівського ВП ГУНП в Харківській області не надходило.

Також, не надходило до СВ Золочівського ВП ГУНП в Харківській області від адвоката ОСОБА_8 документи, що підтверджували йог провадження як захисника на участь у кримінальному провадженні, як того вимагає ст.50 КПК України, тому слідчим не приймалося процесуального рішення про залучення його до кримінального провадження.

Будь-яких відомостей про наявність у підозрюваного ОСОБА_7 , у т.ч. від останнього в ході проведення процесуальних дій, до СВ Золочівського ВП ГУНП в Харківській області не надходило (т.1 а.с.143).

Зважаючи на наведене, на думку колегії суддів копія листа Регіонального центру з надання правової допомоги від 21 08 2020 не є доказом саме отримання доручення слідчим.

Судом також вірно акцентовано увагу на тому, що адвокат ОСОБА_8 , діючи в інтересах обвинуваченого, жодного разу не звернувся ані до слідчого, ані до прокурора, ані до суду для отримання інформації про стан кримінального провадження в період більше, ніж два місяці після його залучення до участі у кримінальному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що у даному кримінальному провадженні 05 03 2020 року ухвалено вирок, який в подальшому ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 07 2020 року був скасований з тих підстав, що обвинуваченому ОСОБА_7 судом не було роз`яснено належним чином його право на захист та не надано змогу обвинуваченому повідомити про наявність у нього захисника за призначенням, чим допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Справу було призначеного до нового розгляду в суді першої інстанції.

В ході нового розгляду справи, захисник ОСОБА_8 брав участь з початку.
При цьому, під час розгляду справи, судом безпосередньо, за участі захисника, булодопитано обвинуваченого, потерпілу, свідків, експерта, досліджено матеріали провадження.
Зважаючи на наведене, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не вбачає підстав для визнання доказів, покладених в основу вироку, недопустимими.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що йому не було відкрито в порядку ст.290 КПК України матеріали кримінального провадження, колегією суддів не приймаються.

Відповідно до ч.3 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Слід звернути увагу, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 12 03 2020 року (справа № 688/2831/17), від 28 01 2021 року (справа №336/2977/18), від 30 01 2020 року справа № 344/9138/16-к).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судове засідання районного суду відбувалося відповідно до вимог ст.22 КПК України на засадах змагальності, жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів.

Зважаючи на викладене, порушень вимог ст.290 КПК України колегією суддів не встановлено, а тому суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку ті докази, які були відкриті сторонам та безпосередньо досліджені у судовому засіданні.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття даного кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, за доводів апеляційної скарги захисника, колегією суддів не встановлено.

Що стосується апеляційних доводів прокурора про те, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати не як ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої, а як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, то вони були предметом розгляду у суді першої інстанції та перевірені у судовому засіданні апеляційного суду, який визнає їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст.121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст.121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у виді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Санкцією ч.3 ст.136 КК України передбачено відповідальність за ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої особи.

До ознак складу злочину про ненадання допомоги за ст.136 КК, які й виступають підставою кримінальної відповідальності, є наявність передбачених кримінальним законом об`єктивних (об`єкт, діяння чи бездіяльність, наслідки, час, місце та обстановка вчинення злочину) і суб`єктивних (суб`єкт, вина, психологічний стан, мотив та мета) ознак, які й характеризують певне суспільно небезпечне діяння як злочин.

При кваліфікації дій особи за вказаною статтею законодавець надає особливого значення саме ознакам суб`єктивної сторони, оскільки саме психічне ставлення та умисел і відрізняють заподіяння тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого від ненадання допомоги, що й визначає ступінь суспільної небезпечності.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів вважає, що спосіб, кількість, характер та локалізація тілесного ушкодження, поведінка обвинуваченого та потерпілої, що передувала події, та поведінка після удару свідчать про відсутність умислу у ОСОБА_7 на завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілій.

Як встановлено в суді першої інстанції зі слів обвинувачено та свідків, ОСОБА_7 наніс потерпілій ОСОБА_10 один удар відкритою долонею по потилиці, сидячи, після чого вони продовжували грати в карти та вживати алкогольні напої, через деякий час потерпіла пішла спати.

Через кілька годин потерпілій стало погано, у неї з рота йшла кров, вона не приходила до тями, у неї буле слабке дихання, про що обвинуваченому повідомили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . На що ОСОБА_7 не вчинив будь-яких дій щодо надання першої невідкладної медичної допомоги та не викликав швидку медичну допомогу.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_7 , завдаючи сидячи один удар відкритою долонею по потилиці потерпілій, не усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, не передбачав та не міг передбачити однозначне завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, тобто він не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

З огляду на наведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 характеризуються умислом до бездіяльності та до наслідків у виді смерті.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що на його думку, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 начебто підтверджують наявність умислу у обвинуваченого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, оскільки зазначені свідки спростовують висновки суду про те, що після здійснення ОСОБА_7 одного удару по голові ОСОБА_10 , вони продовжували грати в карти та вживати алкогольні напої, і через деякий час потерпіла пішла спати.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_12 , зокрема щодо способу завдання потерпілій удару, та подій, що за цим слідували, остання вказала, що обвинувачений ударив ОСОБА_19 один раз долонею по потилиці, від удару ОСОБА_19 впала і вдарилася головою, сказала, що голова болить. Це сталося, приблизно, між сімнадцятою та вісімнадцятою годинами. Вночі близько першої години її розбудила ОСОБА_16 , яка сказала, що у ОСОБА_19 йде з рота кров. Вона підійшла до ОСОБА_10 та побачила, що у неї прокушений язик, а з рота йде піна. Обвинувачений відмовився викликати швидку та поліцію, сказав, що викличе їх коли приїде в смт Золочів Харківської області. Після цього, ввечері, ОСОБА_12 побігла по допомогу до сусідів, поліцію викликала ОСОБА_20 .

З показань свідка ОСОБА_16 слідує, що обвинувачений вдарив ОСОБА_10 кулаком по потилиці, від чого вона втратила свідомість. Вночі, близько 02 год. 30 хв. до ОСОБА_16 прибігла ОСОБА_10 і сказала, що буде спати в себе. Вночі ОСОБА_10 почала хрипіти, ОСОБА_16 покликала обвинуваченого, на що останній сказав: «Хай здихає». ОСОБА_10 прикусила собі язик і у неї йшла з рота кров. ОСОБА_7 сказав ОСОБА_16 , що сам викличе поліцію. Коли ОСОБА_10 стало погано, прийшла ОСОБА_12 і просиділа біля неї добу. ОСОБА_10 помирала близько години. ОСОБА_16 пояснила, що швидку не могли викликати, оскільки будинок знаходиться окремо від інших.

Проаналізувавши показання вказаних свідків, колегія суддів констатує, що версії свідків щодо способу завдання удару (кулаком чи долонею), а також реакції потерпілої на завданий удар (втратила свідомість чи впала, вдарилась головою, сказала, що болить голова) містять розбіжності.

Водночас, свідки підтвердили ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 , після того як ОСОБА_12 та ОСОБА_16 повідомили йому про стан потерпілої ОСОБА_10 , відмовився викликати швидку та поліцію, не вчинив будь-яких дій щодо надання першої невідкладної медичної допомоги та не викликав швидку медичну допомогу.

З посиланням прокурора на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги силу нанесення удару, частину тіла, куди його було завдано та стан здоров`я потерпілої і обізнаність обвинуваченого у цьому, колегія суддів не погоджується, оскільки саме виходячи з аналізу наведених факторів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у обвинуваченого умислу направленого на заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.

Посилання прокурора на ту обставину, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 були співмешканцями, йому було відомо про слабкий стан здоров`я останньої, а тому він усвідомлював про наслідки, які могли настати для ОСОБА_10 є лише суб`єктивним припущенням прокурора та не можуть свідчити про наявність умислу у обвинуваченого на заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень. ОСОБА_7 не має профільної медичної освіти та відповідних знань, які б дали йому реальну можливість оцінити стан здоров`я потерпілої та наслідки, які могли настати після завдання удару відкритою долонею по потилиці, сидячи.

Колегія суддів також враховує позицію законодавця про те, що у випадку якщо заподіяння смерті через необережність є ознакою іншого злочину, зокрема ч.3 ст.136 КК України, воно кваліфікується за відповідною статтею Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за цей злочин, і додаткової кваліфікації за ст.119 КК України не потребує.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати саме за ч.3 ст.136 КК України як ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої особи. Підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України, як про це просить прокурор, судом першої інстанції встановлено не було та колегією суддів не вбачається.

Надаючи оцінку доводам прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до класифікації, наведеної у ст.12 КК України є нетяжким злочином; дані про ОСОБА_7 , який не одружений, не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, є учасником бойових дій, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно висновку судово-психіатричного експерта №101 від 10 02 2020 року на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю, раніше не судимий; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України; вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції, з урахуванням вищевказаних відомостей, обґрунтованим, а запропоноване прокурором в апеляційній скарзі покарання занадто суворим та неспівмірним із вчиненими ОСОБА_7 протиправними діями.

Хоча в прохальній частині апеляційної скарги прокурор просить призначити обвинуваченому більш суворе покарання, проте в мотивувальній частині апеляційної скарги не наводить в обґрунтування таких вимог будь-яких доводів, окрім тих, які, на думку прокурора, свідчать про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого.

З огляду на те, що колегія суддів встановила, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції вірно, то обрані районним судом вид та міра покарання, на думку колегії суддів є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільній небезпечності, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Враховуючи наведене, підстав для скасування оскаржуваного вироку з ухваленням нового судом апеляційної інстанції, при перевірці кримінального провадження в апеляційному порядку, з урахуванням апеляційних доводів прокурора, колегія суддів не встановила, а тому вважає за необхідне вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається. Тому судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13 01 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4