Справа № 404/1264/21
Номер провадження 1-кс/404/501/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року Слідчий суддя Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню 0000180 за ч. 1 ст. 203-2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2021 року прокурор звернувся до слідчого судді із клопотанням на виконання ухвали слідчого судді від 26.02.2021 року, яка була повернута прокурору ОСОБА_3 для усунення недоліків, з вимогою зазначити власника і володільця вилученого майна.

Перед початком розгляду клопотання прокурор подав заяву про слухання клопотання без її участі.

Відповідно до статті 107 КПК України, фіксація судового процесу не здійснювалась.

Дослідивши письмові матеріали клопотання приходжу до наступного:

Прокурор, в поданому клопотанні просить накласти арешт на речі, які були вилучені під час огляду місця події від 20.02.2021 року по АДРЕСА_1 , перелік якого міститься в протоколі огляду місця події.

Зміст частини другої статті 171 КПК України містить чіткий перелік вказівок, які має містити клопотання слідчого/прокурора про накладення арешту на майно.

Натомість, прокурор не врахував положення п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, тобто не вказав в клопотанні та не долучив до матеріалів клопотання відомостей про власника та володільця вилученого майна.

Виявлений істотний недолік суперечить принципу «юридичної визначеності» закріплений практикою застосування ст. 6 Конвенції. Внаслідок цього неможливо буде забезпечити викликати всіх власників та володільців майна для участі в розгляді клопотання.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 25 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Слідчий, прокурор повинні забезпечити повне та ефективне проведення досудового розслідування (ст. ст. 36, 40 КПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.(ст. 94 КПК України).

Під час розгляду питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Основним та єдиним письмовим доказом на якому ґрунтується підозра, є протокол огляду місця події. Так, згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. У цьому конкретному випадку обставини та послідовність згаданої слідчої дії, виходячи зі змісту протоколу та додатків до нього, вказує на те, що фактично було проведено не огляд місця події, а обшук.

Досудове розслідування розпочинається з моменту вчинення певної процесуальної дії - внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). До цього моменту можливо провести тільки одну слідчу дію - огляд місця події, решту слідчих дій дозволено проводити тільки після такого внесення.

У цьому кримінальному провадженні обшук провели до внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, тобто без достатніх правових підстав, отже заявлене до арешту майно, вилучено з порушенням процедури отримання, недопустимий доказ. Прокурор під час розгляду клопотання не навів ґрунтовних і достатніх доводів про допустимість процедури проведення огляду без ухвали слідчого судді.

Докази передбачені ст. 87 КПК України повинні визнаватись судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду (ч. 4 ст. 87 КПК України). Суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України); порушення права особи на захист ( п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України, якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук, або слідчий суддя відмовить у задоволенні такого клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

До матеріалів клопотання про арешт майна не долучено згоди прокурора на проведення обшуку та ухвали слідчого судді про надання згоди на проведення обшуку. За таких умов, результати обшуку є недопустимим доказом, а отриману інформацію необхідно знищити.

Результат огляду визнаний недопустимим доказом, тобто не буде використаний в суді як доказ. Застосування такого впливового виду заходу забезпечення кримінального провадження як накладення арешту на тимчасово вилучене майно у майбутньому не досягне завдань і мети у цьому кримінальному провадженні, буде непропорційним і надмірним обтяженням. ( ст. 2 КПК України)

Відповідно до ст. 8 Конвенції по захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Порушення конституційної гарантії на недоторканість житла/іншого володіння та проведення огляду є незаконним. Не можна досягнути справедливого балансу і пропорційності, коли відсутня ознака законності. Захист важливих суспільно-корисних відносин не можна виправдати істотним порушенням прав дитини.

Відшукане і вилучене майно, на яке прокурор пропонує накласти арешт, є недопустимим доказом, не відповідає критеріям речового доказу зазначеним у ст. 98 КПК України. Ця обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні поданого слідчим клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно. Такий висновок узгоджується положенням п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, оскільки при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя повинен врахувати можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного і керуючись ст. ст. 170, 172-173 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні, поданого прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури ОСОБА_3 клопотання, про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню 0000180 за ч. 1 ст. 203-2 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчений строку на подачу апеляційної скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1