Ухвала
Іменем України
05 квітня 2021року
м. Київ
справа № 359/8222/20
провадження № 51 - 1609 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року щодо нього,
встановив:
За вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.
Згідно вироку, 01 жовтня 2020 року, близько 10 години, ОСОБА_4 проходячи біля продуктового магазину «Престиж», розташованого в будинку АДРЕСА_1 , помітив на столику під накриттям, який слугує місцем для відпочинку громадян, гаманець, що належав ОСОБА_5 . В цей час у нього виник протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів. Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, ОСОБА_4 переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв зі столу гаманець із готівкоюта поклав його до своєїкишені. Після чого разом з викраденим майном зник з місця вчинення кримінального проступку, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду у розмірі 5000 гривень.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі винного через суворість, просить змінити судові рішення, застосувавши до нього положення ст. 69 КК. Вказує, що судами не враховано те, що він є пенсіонером, має проблеми зі здоров`ям, активно сприяв розкриттю злочину, визнав свою вину, з боку потерпілого до нього претензій немає, а також те, що він не є небезпечною особою для суспільства. На його думку, ці обставини можуть слугувати підставою для призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі 510 гривень.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Згідно зі ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між призначеним судом у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За нормами ч. 1 ст. 69 КК призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Отже, вказана норма закону передбачає можливість призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене у санкції статті Особливої частини КК ,за наявності не будь-яких кількох обставин, що пом`якшують покарання, а лише тих, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення у відповідності до ст. 12 КК є кримінальним проступком, дані про особу винного, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, щиро розкаявся, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Місцевий суд призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, яке за своїм видом та розміром є мінімальним покаранням, яке могло бути йому призначене, відповідно до санкції ч. 1 ст. 185 КК.

Суд апеляційної інстанції умотивовано визнав, що наведені в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_4 обставини (аналогічні наведеним у касаційній скарзі), на підставі яких він просив зменшити розмір штрафу до 510 гривень, істотно не впливають на ступінь тяжкості вчиненого злочину та не знижують його.
Колегія суддів із таким рішенням погоджується, оскільки з положень ч. 1 ст. 69 КК слідує, що перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання або призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, можливий лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. Однак таких обставин у цьому кримінальному провадженні встановлено не було.
Таким чином, призначене покарання ОСОБА_4 відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та служитиме стримуючим фактором для попередження нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3