Дата документу 18.02.2021 Справа № 335/5050/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/446/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/5050/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 09 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

13.05.2020 року приблизно о 18 год. 50 хв. ОСОБА_8 , знаходячись в приміщенні кв. АДРЕСА_2 за місцем мешкання його бабусі ОСОБА_9 , побачив на журнальному столі планшет, який належить потерпілій. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 . ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, підійшов до зазначеного столу, після чого відкрито заволодів вказаним планшетом, відштовхнувши від себе рукою потерпілу ОСОБА_9 , яка намагалась перешкодити вчиненню злочину ОСОБА_8 . Після чого останній залишив місце скоєння злочину із викраденим ним майном, не реагуючи на поклики потерпілої зупинитися, розпорядившись викраденим планшетом на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1 886 грн. 34 коп.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, під приводом повернення викраденого ним майна ОСОБА_9 , 14.05.2020 року приблизно об 11 годині зателефонував останній. Під час телефонної розмови ОСОБА_8 , не маючи на меті віддавати ОСОБА_9 викраденій у неї планшет, повідомив потерпілій про те, що він поверне викрадений ним планшет за умови передачі йому грошових коштів в сумі 2 000 грн., на що ОСОБА_9 погодилася. Далі, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 14.05.2020 року приблизно об 11 год. 10 хв., прибув до зупинки громадського транспорту «пл.Пушкіна» в м.Запоріжжі, де зустрівся з потерпілою ОСОБА_9 та зловживаючи довірою останньої, шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами в сумі 2 000 грн., які належать ОСОБА_9 . Після чого ОСОБА_8 зникнув з місця скоєного ним злочину, та отриманими в результаті своєї злочинної діяльності грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; за ч.2 ст.190 КК, як заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.186 КК у виді 4 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.190 КК у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 10.10.2019 року, остаточно призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив застосувати до нього ст.69 КК, оскільки він сприяв розкриттю злочинів та надав свою згоду на розгляд провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК. Також просив застосувати до нього положення ч.5 ст.72 КК в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких віднесено до категорії тяжких злочинів; обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Також суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який ніде не працює, перебуває під наглядом нарколога з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання опіоїдів, канабіоїдів. Крім того, обвинувачений раніше 5 разів притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів. Злочини у даній справі обвинуваченим вчинено в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком суду.

Зазначені обставини безумовно свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень та про його очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання відповідає вимогам закону, за своїм розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та з огляду на вимоги ст.50 КК відповідає основній його меті як заходу примусу.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Адже у відповідності до ч.1 ст.69 КК підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Проте у даному провадженні судом встановлено лише одну пом`якшуючу покарання обставину щире каяття.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про його активне сприяння розкриттю злочинів є безпідставними. Адже під активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. Проте матеріали кримінального провадження не містять даних про повідомлення обвинуваченим органам досудового розслідування таких обставин злочинів, які б ще не були встановлені ними на підставі показів потерпілої, свідків та інших доказів.

Крім того, застосування положень ст.69 КК обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність у ОСОБА_8 п`яти непогашених судимостей і вчинення ним нового кримінального правопорушення під час іспитового строку однозначно свідчать про неможливість призначення більш м`якого покарання.

Не підлягають задоволенню і вимоги обвинуваченого про застосування до нього ч.5 ст.72 КК (в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч.5 ст.72 КК щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч.1 ст.72 КК, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч.2 ст.4 КК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочини у даній справі обвинуваченим було вчинено 13.05.2020 року та 14.05.2020 року, тобто під час дії ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №2046-VIII від 18.05.2017 року, відповідно до якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день. А тому в даному випадку підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року відсутні.

Таким чином, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено, то апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 09 листопада 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4