Дата документу 11.02.2021 Справа№ 334/4965/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/434/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/4965/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
Вирок
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 09 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Москви Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

16 листопада 2018 року приблизно о 18 годині 40 хвилин водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул.Руставі, зі сторони вул.Братської в напрямку вул.Зестафонської в м.Запоріжжі.

В цей час, у зустрічному водію ОСОБА_9 напрямку, здійснював рух невстановлений мікроавтобус «Рута» (маршрутне таксі), під керуванням невстановленого водія.

Позаду мікроавтобуса «Рута», поза межами пішохідного переходу, в недозволеному для цього місці, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, зліва-направо відносно руху автомобіля «ВАЗ-21104», проїжджу частину перетинав пішохід ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час руху в районі буд.№2 по вищевказаній вулиці, водій ОСОБА_9 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_7 , який вийшов на його смугу руху із-за задньої частини зустрічного автомобіля «Рута», та маючи можливість уникнути на нього наїзду, своєчасних заходів до зменшення швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого передньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на останнього.

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР.

Згідно висновку судової медичної експертизи №317 від 19.04.2019 відкрита черепно-мозкова травма у вигляді перелому основи та склепіння черепу з крововиливами під оболонки головного мозку, із вогнищами забою в речовині головного мозку та скупченням повітря в порожнині черепу, перелом латеральної стінки правої орбіти; рани в лобовій та потиличній ділянках у ОСОБА_7 в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Закрита травма грудної клітки у вигляді переломів правої ключиці, правої лопатки та заднього відрізка 3-го ребра по правій лопатковій лінії; закрита травма живота у вигляді перелому правої сідничної кістки; закритий осколковий перелом великогомілкової кістки на рівні верхньої та середньої третинах; закритий перелом шийки малогомілкового кістки зі зміщенням кісткових фрагментів у ОСОБА_7 кваліфікуються як ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Рана в ділянці лівого ліктьового суглобу у ОСОБА_7 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_7 утворилися від дії тупих предметів та могли виникнути в умовах дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про скасування арешту майна, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підстав ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що в порушення вимог кримінального закону суд звільнив обвинуваченого від відбування і додаткового покарання, що є неприпустимим. Крім того, при призначенні покарання судом в повній мірі не враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, вину у вчиненні злочину взагалі не визнав. Зазначені обставини свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого та скоєного ним злочину, а тому йому необхідно призначити більш суворе основне покарання та додаткове покарання на більш тривалий термін.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі ч.2 ст.284 КПК. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він їхав зі швидкістю не більше 45 км/год. і на дорозі ніяких перешкод не було. Його провини у ДТП не має, оскільки ним були дотримані ПДР. Досудове розслідування у справі було проведено не об`єктивно, оскільки обставини провадження були встановлені з показів потерпілого, а його доводи та клопотання про допит свідків були проігноровані. Висновок суду про те, що він мав можливість виявити пішохода та негайно зупинити свій автомобіль, є безпідставним. Додатковий огляд місця події було проведено з грубими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а саме слідчим було навмисно збільшено дистанцію моменту виявлення ним небезпеки 26 метрів, хоча насправді він виявив пішохода вже коли збив його. Потерпілий для нього з`явився раптово та він навіть не встиг загальмувати. Отже моментом виникнення небезпеки і коли він був спроможним об`єктивно виявити цю небезпеку є момент роз`їзду його автомобіля і автомобіля маршрутного таксі. Крім того, додатковий огляд місця події проводився транспортом, який не відповідав технічним даним його автомобіля, а слідчий примусив його при проведенні слідчого експерименту бути статистом для виявлення швидкості перетинання пішохідного переходу. Також застосовувалися примітивні приладдя для встановлення швидкості (секундомір мобільного телефону когось із учасників слідчої дії). Він не мав статусу підозрюваного і приймав участь у слідчій дії як водій, а тому не мав певних прав, в тому числі і заявляти відводи, клопотання. Внаслідок допущення істотних порушень вимог процесуального закону під час додаткового огляду були отримані недостовірні первинні дані і по цим даним проведено судову інженерно-транспортну експертизу №9-284. Відтак саме дії потерпілого стали причиною ДТП, оскільки саме потерпілий, будучи в нетверезому стані, втративши контроль не переконався у відсутності транспортного засобу і в невстановленому місці вирішив здійснити раптовий перехід проїжджої частини. Крім того, під час досудового розслідування було порушено його право на захист, оскільки протягом усього досудового розслідування він мав статус водія і всі слідчі дії проводилися з ним в якості водія, а не в якості підозрюваного чи обвинуваченого.

Захисник в апеляційній скарзі просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити на підставі ч.2 ст.284 КПК. Свої вимоги захисник мотивував тим, що суд, визнаючи обвинуваченого винуватим, послався на автотехнічну експертизу, яка є недопустимим доказом, оскільки така експертиза була проведена особою, яка не внесена в судовий реєстр експертів та на підставі вихідних даних, які зазначені в протоколі додаткового огляду, який є недопустимим. Суд поклав у вирок суперечливі докази, які не узгоджуються із показами свідків і навіть потерпілого і зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Досудове розслідування у справі було проведено упереджено і не об`єктивно з порушеннями вимог кримінального процесуального закону та права на захист ОСОБА_9 . Саме дії пішохода ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, не переконався у відсутності транспорту і раптово почав перебігати проїжджу частину у невстановленому місці пішохідного переходу, призвели до ДТП і настання негативних наслідків, а не дії обвинуваченого, який керував автомобілем дотримуючись усіх правил дорожнього руху. Обвинувачений, керуючи своїм автомобілем, знаходився за габаритним мікроавтобусом і він ніяк не мав можливості об`єктивно виявити пішохода і лише тільки коли він розминувся із мікроавтобусом у нього виявилася можливість виявити пішохода ОСОБА_7 , який вже пересікав проїжджу частину бігом. Цей момент не був досліджений на досудовому слідстві у зв`язку з чим експерту були надані вихідні дані, які не відповідають дійсності. Поява пішохода із-за габаритного транспорту для ОСОБА_9 виявилася несподівано, а тому уникнути ДТП у нього не було можливості. Додатковий огляд місця події був проведений з порушенням вимог кримінального процесуального закону в результаті чого були отримані недостовірні первинні дані, по яким проведено судову інженерно-транспортну експертизу №9-284. Крім того, в протоколі додаткового огляду місця події від 23.04.2019 року не було зафіксовано щосекундний рух автомобіля обвинуваченого з рухом пішохода, так як при його проведенні використовувався інший транспорт навіть не тотожної марки, а замір часу проводився не спеціальним приладом, а мобільним телефоном когось із учасників слідчої дії. Крім цього, протокол додаткового огляду місця події від 23.04.2019 року одразу не був підписаний адвокатом, а підписаний пізніше, відтак такий доказ є недопустимим. Також в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_9 керував транспортним засобом марки «ВАЗ-21104», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Натомість судом у вироку з незрозумілих підстав зазначено зовсім інший автомобіль, хоча прокурор не заявляв клопотання про уточнення викладених в обвинувальному акті обставин, що свідчить про упередженість суду. В протоколі додаткового огляду від 23.04.2019 року слідчим безпідставно зазначено про те, що ОСОБА_9 виявив пішохода за 26 метрів до його наїзду. Також в протоколі не зазначено з якою метою проводився додатковий огляд місця події, а для того, щоб виявити з якою швидкістю перебігав дорогу пішохід, був залучений сам ОСОБА_9 . Незважаючи на те, що винуватість обвинуваченого не була доведена, він з гуманістичних мотивів надав матеріальну допомогу потерпілому. Також на досудовому слідстві було порушено право на захист обвинуваченого, оскільки протягом усього часу ОСОБА_9 мав статус водія і всі слідчі дії проводилися із водієм, а не з підозрюваним. А відтак він не мав права заявляти клопотання, робити заяви, знайомитися з матеріалами тощо.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши правову позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і заперечили проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, який її подав, та заперечила проти апеляційних скарг захисника і обвинуваченого; потерпілого, який при вирішенні апеляційних скарг покладався на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Зокрема рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину підтверджується даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування доказів, зокрема і письмових, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема:

протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.11.2018 року, проведеного за участю водія ОСОБА_9 , який вказав місце наїзду на потерпілого (а.с.75); даними схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.11.2018 року та фототаблицями до даного протоколу;

протоколом додаткового огляду місця події від 23.04.2019 року, проведеного за участю водія ОСОБА_9 та його адвоката ОСОБА_10 , під час якого встановлено видимість пішохода з місця водія автомобіля в момент виявлення пішохода (а.с.93-94), даними схеми до протоколу додаткового огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23.04.2019 (а.с.95) та фототаблицею до даного протоколу;

висновком судово-медичної експертизи №317 від 19.04.2019 року, відповідно до якої у потерпілого ОСОБА_7 виявлено, в тому числі, тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя (а.с.84-90).

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-284 від 31.05.2019 року дії водія автомобіля ВАЗ -21104 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 не відповідають вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. В дорожньо-транспортній ситуації, що розглядається, водій автомобіля ВАЗ-21104 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 шляхом зупинки керованого ним транспортного засобу до місця наїзду (а.с.98-104).

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, районний суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим кримінально-караного діяння, передбаченого ч.2 ст.286 КК і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 .

В своїх апеляційних скаргах сторона захисту, вимагаючи скасувати вирок, виходила з того, що під час проведення додаткового огляду місця події від 23.04.2019 року було порушено ряд вимог кримінального процесуального закону, а тому отримані в результаті даної слідчої дії дані є недостовірними. А відтак даний протокол і висновок судової інженерно-транспортної експертизи №9-284, проведеної за цими даними, є недопустимими доказами.

Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень апелянтів. При цьому судова колегія виходить з того, що слідчим при призначенні судової інженерно-транспортної експертизи, а експертом при проведенні дослідження і складання відповідного висновку було взято до уваги виключно ті дані, які були отримані в результаті додаткового огляду місця події, проведеного 23.04.2019 року. Ці дані було отримано за участю водія ОСОБА_9 та на той час його захисника ОСОБА_10 . З вихідними даними, які було отримано в результаті проведення додаткового огляду місця події, ОСОБА_9 та його захисник погодилися в повному обсязі та без будь-яких зауважень чи заперечень підписали протокол даної слідчої дії.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апелянтів про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_9 під час проведення додаткового огляду місця події, через те, що він не перебував у статусі підозрюваного. Адже зі змісту протоколу даної слідчої дії вбачається, що ОСОБА_9 було роз`яснено його право бути присутнім при усіх діях, які проводяться в процесі огляду та робити зауваження, що підлягають занесенню до протоколу. Проте жодних зауважень щодо проведеного додаткового огляду ОСОБА_9 не висловлював.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції цілком правильно дійшов висновку про можливість використання в якості доказу протоколу додаткового огляду місця події від 23.04.2019 року, проведеного за участю ОСОБА_9 в якості свідка. При цьому суд, обґрунтовуючи таке своє рішення, послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 345/522/16-к (провадження № 51-2869км18), відповідно до якої, вчинення слідчим чи прокурором дій, спрямованих на отримання показань від свідка, щодо якого відсутні дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим у майбутньому, не вказують на недопустимість зазначених показань як доказів. Не вважаються недопустимим доказом пояснення свідка, надані під час слідчого експерименту, проведеного з метою відтворення обставин ДТП, якщо до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ця особа винувата у порушенні правил дорожнього руху, а висновок експерта, яким було встановлено, що саме дії цієї особи призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч.2 ст.286 КК, був наданий після проведення слідчого експерименту.

Посилання апелянтів в скаргах на те, що слідчим було навмисно збільшено дистанцію моменту виявлення небезпеки, є голослівними. Адже під час проведення додаткового огляду місця події ОСОБА_9 особисто та добровільно вказав лінію роз`їзду його автомобіля та зустрічного мікроавтобуса, яке було розташоване на відстані 18,3 метри до місця зіткнення. Саме ним було зазначено швидкість мікроавтобуса за яким на дорогу вийшов потерпілий. Тобто усі параметри було встановлено слідчим виключно виходячи з даних, які добровільно повідомив особисто ОСОБА_9 .

Твердження захисника про те, що протокол додаткового огляду місця події був підписаний захисником не в момент його складання, а пізніше, а відтак даний протокол є недопустимим доказом, є неспроможними та нічим не підтверджені.

Використання під час додаткового огляду місця події відмінного за технічними параметрами автомобіля та секундоміру мобільного телефону, на що йде посилання в апеляційних скаргах, не ставить під сумнів правильність та повноту отриманих під час даної слідчої дії даних. Не зазначено про це і в апеляційних скаргах сторони захисту.

Доводи захисника про проведення судової інженерно-транспортної експертизи №9-284 особою, яка не внесена до судового реєстру експертів, були предметом перевірки суду першої інстанції та спростовані даними картки атестованого судового експерта, відповідно до якої експерт ОСОБА_11 внесений до Реєстру атестованих судових експертів (а.п.155).

Крім того, при перевірці доводів апеляційних скарг щодо недопустимості як доказу висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-284 колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з ч.2 ст.101 КПК кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.

Згідно зі ст.243 КПК експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що сторона захисту, будучи незгодною із висновком судової інженерно-транспортної експертизи №9-284, іншого експерта не залучила та іншого висновку не надала, з клопотанням до слідчого судді про призначення у справі повторної, додаткової чи то комісійної експертизи в порядку ст.243 КПК не зверталася.

На переконання колегії суддів судова інженерно-транспортна експертиза була проведена за встановленою КПК процедурою, зміст висновку відповідає статтям 101, 102 вказаного Кодексу, а тому зазначений доказ обґрунтовано визнано належним і допустимим. Обставини ДТП з технічної точки зору були предметом ретельного експертного дослідження, за результатами якого беззаперечно та однозначно встановлено, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, що знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. На спростування такого висновку експерта переконливих доводів в апеляційних скаргах не наведено, а сама по собі незгода сторони захисту з вихідними даними, на підставі яких проводилося дослідження і які до того ж визначались виключно зі слів обвинуваченого, не тягне за собою визнання недопустимим цього доказу.

Відтак, докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_9 , було отримано в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Переконливих доводів, які би свідчили про протилежне та про істотне порушення судом приписів ст.94 КПК України, ні захисник, ні обвинувачений не навів.

Доводи апелянтів про необ`єктивність та упередженість досудового розслідування у справі є безпідставними, оскільки ні обвинувачений, ні захисник зі скаргами на дії чи бездіяльність слідчого не зверталися.

Та обставина, що суд змінив у вироку реєстраційний номер автомобіля, яким керував ОСОБА_9 , із зазначеного в обвинувальному акті НОМЕР_2 на НОМЕР_1 , жодним чином не свідчить про упередженість суду, як на тому наголошував захисник в апеляційній скарзі. Адже керування обвинуваченим саме автомобілем марки «ВАЗ-21104» з реєстраційним номером НОМЕР_1 підтверджено наявними у справі процесуальними документами. З огляду на що суд першої інстанції обґрунтовано уточнив у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, реєстраційний номер автомобіля, яким керував ОСОБА_9 . Така обставина не стосувалася зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення та обсягу обвинувачення, а відтак і не потребувала здійсненням прокурором дій, передбачених ст.338 КПК.

Колегія суддів погоджується із твердженнями сторони захисту про те, що вчинення даного злочину було також зумовлено й порушеннями потерпілим ОСОБА_7 вимог п.4.4, п.4.7, п.4.10, пп.«а» п.4.14 Правил дорожнього руху України, який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в темний час доби в умовах недостатньої видимості не виділив себе світло відбивними елементами, належним чином не впевнився безпеці своїх дій, виходячи з-за транспорту, що рухався і обмежував оглядовість, переходив дорогу у невстановленому місці не впевнившись при цьому в безпеці своїх дій. З огляду на зазначені обставини суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_9 мінімально можливе основне покарання із застосуванням ст.75 КК. Між тим, така обставина з огляду на встановлені у даному кримінальному провадженні обставини не виключає наявності в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі за своїм розміром є несправедливим через м`якість, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Мотивуючи своє рішення про призначення покарання, районний суд разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, на що акцентує увагу прокурор в апеляційній скарзі, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу.

При цьому судом враховано, що ОСОБА_9 раніше не судимий, вперше скоїв необережний злочин, має постійне місце проживання, на обліку у лікарня нарколога не перебуває, добровільно відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, що є обставиною, яка пом`якшує покарання. Водночас жодних обставин, які б обтяжували покарання, у цьому кримінальному провадженні встановлено не було. Врахував суд і віктимну поведінку потерпілого, який також не дотримався вищенаведених правил дорожнього руху і перетинав дорогу у невстановленому місці, не впевнившись у безпеці своїх дій.

Невизнання своєї винуватості є правом особи. Така обставина не є обтяжуючою покарання обставиною і не дає, як того вимагав прокурор, підстав для ухвалення судом рішення щодо необхідності посилення покарання.

Щодо посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Відтак, апеляційна скарга прокурора не містить у собі обґрунтованих, переконливих та достатніх аргументів, які би доводили необхідність посилення розміру призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання, а також збільшення тривалості іспитового строку.

Натомість доводи прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність є слушними з огляду на таке.

Так, частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність звільнив обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування як основного покарання, так і додаткового у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що є неприпустимим.

Відтак вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 09 листопада 2020 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді 3 років позбавлення волі, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4