Справа № 297/2419/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1183/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

за ч. 3 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано ОСОБА_6 не відбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 6 листопада 2017 року, 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_6 до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 17 год. 50 хв. 28 жовтня 2019 року, тобто з моменту його затримання за вироком Берегівського районного суду №297/473/17 від 6 листопада 2017 року.
Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.
Згідно з вироком суду, 23 грудня 2017 року приблизно о 21 год. 20 хв., неповнолітній ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , проник на огороджену територію подвір`я вищевказаного будинку, звідки повторно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, таємно викрав належний ОСОБА_8 жіночий велосипед сірого кольору, вартістю 1800 грн., спричинивши останньому матеріальну шкоду в розмірі 1800 грн.
Крім того, 27 жовтня 2019 року (згідно з ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2020 року про виправлення описки) приблизно о 21:00 годині, неповнолітній ОСОБА_6 , розбивши скло на вікні, проник в будинок АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_9 , де із тумбочки спальної кімнати повторно, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна,таємно викрав, золоту каблучку 585 проби, вагою 9,78 грам, вартістю 6 900,00 грн. та золотий перстень 585 проби, вагою 2,18 грам, вартістю 1 538,00 грн. спричинивши останньому матеріальну шкоду в розмірі 8,438 гривень.
Не погоджуючись з вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року, обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити строк в частині призначення покарання та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що вину у вчиненому він визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, за місцем проживання характеризується позитивно, вчинив кримінальне правопорушення будучи неповнолітнім.
Зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 претензій до нього не має та просив його суворо не карати.
Крім того, покликається на те, що в матеріалах справи наявна доповідь Берегівського РВ філії ДУ Центр пробації в Закарпатські області в якій зазначено, що його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства. При цьому Служба у справах дітей Берегівської міської ради вважає більш доцільним заходом, для подальшого перевиховання ОСОБА_6 , передання його матері під нагляд.
Вважає, що до нього судом безпідставно не було застосовано вимог статей 69 та 105 КК України.
Просить надати йому ще одну можливість довести своє виправлення перед суспільством і судом. Вказує, що дуже хоче виправитись, а тому просить призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
У судове засідання обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник адвокат ОСОБА_11 , а також потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення такого, не з`явились, про причини свого неприбуття не повідомили.
Крім того, 8 червня 2021 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшло клопотання начальника Служби у справах дітей Берегівської міської ради ОСОБА_12 про проведення розгляду апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 без участі представника служби у справах дітей.
За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КК України, колегія суддів дійшла до висновку, що неприбуття учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище та житло.

Щодо доводів апеляції сторони захисту з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з посиланням на тяжкість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який є раніше судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога не перебуває; позиція потерпілого ОСОБА_9 , який просив обвинуваченого суворо не карати.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визнано повне визнання вини та щире каяття, а також те, що він вчинив кримінальні правопорушення, будучи неповнолітнім.
Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченому визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.
Крім того, судом першої інстанції враховано досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ймовірність повторного вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_6 є низькою; орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк є можливим.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без його ізоляції від суспільства, а покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосування ст. ст. 69, 75, 105 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме 3 років 6 місяців позбавлення волі. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу ОСОБА_6 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ч. 1 ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 вчинив злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України, під час іспитового строку, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 6 листопада 2017 року.

Покликання обвинуваченого на те, що судом не взято до уваги позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив його суворо не карати, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки, як вбачається з оскаржуваного вироку, дана обставина була врахована при призначенні покарання.

Крім того, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18.

Доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції його щирого каяття та того, що він вчинив злочин будучи неповнолітнім, до уваги колегією суддів не беруться, оскільки дані обставини, як такі, що пом`якшують покарання, були враховані судом при винесенні оскаржуваного вироку. Врахування вказаних обставин, зокрема, виразилось у призначенні ОСОБА_6 покарання, максимально наближеного до нижньої межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Стосовно тверджень обвинуваченого про неврахування позиції органу пробації, то такі не знайшли свого підтвердження, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції взято до уваги досудову доповідь органу пробації.

Разом з тим, досудова доповідь, як слідує з ч. 1 ст. 314-1 КПК України, складається представником уповноваженого органу з питань пробації з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання.

Таким чином досудова доповідь складається для більш детального інформування суду про особу обвинуваченого. Викладені у досудовій доповіді рекомендації щодо покарання, однак, не є обов`язковими для суду, адже призначення виду і розміру покарання належить виключно до дискреційних повноважень суду, який, зокрема, може не погодитись з висновками органу пробації.

Щодо доводів апелянта про можливість застосування щодо нього ст. 105 КК України, то такі є неспроможними, оскільки звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру може застосовуватись тільки тоді, коли неповнолітній вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин. Разом з тим, ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України, які відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України належать до категорії тяжких злочинів. З огляду на наведене, місцевий суд дійшов до висновку, що норми ст. 105 КК України до обвинуваченого не можуть бути застосовані. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Крім того, стосовно можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України) або призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України), то колегія суддів не знаходить для цього підстав, оскільки з вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 6 листопада 2017 року вбачається, що до ОСОБА_6 дані норми кримінального закону застосовувались, однак такі не дали позитивного результату. Тобто обвинувачений не скористався своїм шансом на виправлення без відбування покарання.

Поза тим, така обставина як прагнення виправитись не є визначальною при призначенні особі покарання, оскільки суд, призначаючи покарання, керується, зокрема, принципом індивідуалізації покарання та призначає особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення такої особи і приватної превенції, а також сприяє досягненню інших цілей, поставлених перед покаранням, зокрема, визначених ст. 50 КК України.

З огляду на наведене, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через тяжкість покарання немає.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4