Провадження 1-кп/193/13/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року смт.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
за участю прокурора: ОСОБА_3
захисника: ОСОБА_4
обвинуваченого: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел.Софіївка клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню №0000260 від 12 червня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
В провадженні суду знаходиться вищевказане кримінальне провадження.
Прокурором в судовому засіданні було надано клопотання про продовження строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , оскільки строк тримання під вартою закінчується 05 квітня 2021 року о 16 годині 40 хвилин.
Прокурор, обгрунтовуючи клопотання вказує, що обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, крім того звертає увагу суду на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились, а тому просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_5 терміном на 60 днів.
В обгрунтування клопотання прокурор вказує, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років; свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення не визнає, не одружений, не має дітей, офіційно ніде не працює, постійного заробітку не має, за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями. Враховуючи зазначене, є ризики того, що обвинувачений може ухилятися від суду, з метою уникнути передбаченого законом покарання.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні щодо поданого прокурором клопотання заперечує, просить застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його проживання.
Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні щодо поданого прокурором клопотання заперечує, вказує на те, що прокурором не наведено будь-яких нових обставин, що обгрунтовують тримання ОСОБА_5 під вартою. Просить змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за адресою проживання обвинуваченого, а саме: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_5 буде перебувати під постійним доглядом його брата. Вказує, що таким чином ОСОБА_5 не бути мати змоги впливати на свідків і понятих в даному кримінальному провадженні, які вже фактично в повному обсязі допитані, а також спілкуватись зі своєю співмешканкою ОСОБА_6 , яка також двічи допитана в судовому засіданні. Зазначає, що дане домоволодіння належить брату обвинуваченого, ОСОБА_5 в даному будинку проживає з дитинства. В ОСОБА_6 брат обвинуваченого забрав ключі від вказаного домоволодіння, наразі ОСОБА_6 проживає за іншою адресою, а тому перебуваючи на домашньому арешті ОСОБА_5 не зможе впливати на свідка у даному кримінальному провадженні. Стверджує, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту по тяжкості застосування прирівнюється згідно практики ЄСПЛ до запобіжного заходу у вигляді триманння під вартою.
Розглянувши подані клопотання судом враховується наступне:
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-І// «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії тaкoго запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у демократичному суспільстві у значенні, передбаченому Конвенцією.
Відповідно до частини 1 статті 176 КПК України запобіжними заходами є: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першої статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Крім того, відповідно до положень статті 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу обов`язково повинно містити посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177цього Кодексу:виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини;обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Тобто, одних припущень слідчого та прокурора щодо наявності певних ризиків недостатньо для винесення слідчим суддею, судом рішення про обрання запобіжного заходу, кожен конкретний ризик має бути доведений та обґрунтований доказами його існування, з наданням копій матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.
Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александер Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (також рішення у справі «Авшар проти Туреччини». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні довести суду обставини, на які вони посилаються.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вищевказаних обставин.
ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Зокрема, доказами на обґрунтування ризику можуть бути:- фактичне переховування від органів досудового розслідування та/або суду; показання свідків про намір особи переховуватись, придбання квитків, зміна місця проживання підтверджені документально, відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо; фактичні знищення, ховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; показання свідків, про намір підозрюваного вчинити дії особи, спрямовані на знищення, схов або спотворення важливих для слідства речей чи документів, спроба підозрюваної особи вчинити дії направлені на знищення доказів - підтверджені документально; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні - підтверджені документально; документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; інформація про притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності, інформація про кримінальні зв`язки особи; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - підтверджене документально; необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується; документами, довідками про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів, інформація про зловживання наркотичними засобами чи алкоголем.
При обґрунтуванні такого ризику, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, прокурор посилається на тяжкість покарання, яке загрожує особі, проте, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).
Стосовно загрози втечі, на яку посилається прокурор, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Вказані обставини на думку суду належним чином не доведені та не підтверджені прокурором поданими доказами. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).
У справі «Мамедова проти Росії» ЕСПЛ зазначив, що розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції», справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).
У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").
Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.
У п. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2013 р. № 511-550/0/4-13 суд конкретизував положення п. 3-8 ч. 1 ст. 178 КПК України. Так, встановлення віку передбачає з`ясування, чи є особа неповнолітньою або похилого віку, стану здоров`я, наявності тяжких хвороб, інвалідності, нездатності самостійно пересуватися. Міцність соціальних зв`язків підозрюваного (обвинуваченого), у тому числі наявність у нього родини й утриманців потребує з`ясування сімейного стану цієї особи, стану здоров`я членів його сім`ї, кількості й віку дітей, строку фактичного проживання в цій місцевості тощо. Ураховуючи репутацію підозрюваного (обвинуваченого), слідчий суддя, суд зобов`язаний проаналізувати матеріали сторін кримінального провадження, об`єктивно оцінити надані характеристики на цю особу з місця роботи, навчання, проживання: дані, що свідчать про перебування підозрюваного (обвинуваченого) на обліку в наркологічному, психоневрологічному диспансері тощо. Встановлення майнових статків передбачає з`ясування наявності належного цій особі нерухомого майна за місцем проживання та інших місцевостях, транспортних засобів, грошових банківських вкладів, їх розміру. При з`ясуванні сімейного стану має значення наявність як батьківської так і власної родини, оскільки у підозрюваного (обвинуваченого) можуть бути члени сім`ї, які потребують його догляду. Водночас слід встановлювати, чи підтримує ця особа із родиною позитивний емоційний зв`язок.
Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії», «Сулаоя проти Естонії»).
Судом допитано під час судового слідства ключових свідків по даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , інших свідків, понятих, які брали участь в слідчих експериментах, за винятком понятого ОСОБА_8 , який відбуває покарання за вироком суду.
Судом також в судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_9 .. Про повторний допит зазначеного свідка заявлено клопотання стороною захисту.
Свідок ОСОБА_9 неодноразово в судове засідання за викликом суду не з`являється, сторонами обвинувачення та захисту явка вказаного свідка для його повторного допиту не забезпечена. Суд в свою чергу позбавлений можливості застосувати до вказаного свідка примусовий привід в зв`язку з наявністю на її утриманні малолітньої дитини.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 перебуває під вартою з 14 червня 2019 року, в подальшому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було неодноразово продовжено судом, останній раз до 05 квітня 2021 року.
З 04 лютого 2021 року, дати винесення останньої ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судові засідання неодноразово відкладаються з причин неявки свідка ОСОБА_9 , недоставки конвойною службою до суду обвинуваченого ОСОБА_5 , не здійснення стороною обвинувачення заходів стосовно вирішення питання доставки свідка в судове засідання, внаслідок чого порушуються розумні строки розгляду даного кримінального провадження, і як наслідок, обвинувачений майже два роки перебуває під вартою, що суперечить положенням пункту 3 ст.5 (право на свободу та безпеку) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд також зауважує, що тяжкість висунутого проти ОСОБА_5 обвинувачення та ризик його переховування чи перешкоджання слідству згадувалися у першому клопотання прокурора про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте з плином часу це обґрунтування не змінилося та далі складалося з тих самих шаблонних та стереотипних висновків. Стороною обвинувачення постійно обґрунтовується подальше тримання обвинуваченого під вартою відсутністю підстав для зміни запобіжного заходу, тоді як пункт 3 статті 5 Конвенції передбачає протилежний підхід та вимагає наведення національними органами державної влади підстав для тривалого тримання особи під вартою (рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), від 27 червня 1968 року, пункт 4, Серія A, № 8).

У справі «Золандт проти Нідерландів» ЄСПЛ зазначив, що засудження особи до позбавлення волі не обгрунтовує безпідставне тримання під вартою під час розслідування.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 має постійне місце проживання та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житло належить його брату, який надає свою згоду на проживання ОСОБА_5 в його домоволодінні, в якому останній проживає з дитинства. Обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнає, але повідомив, що не має наміру переховуватись та свою позицію буде доводити в суді. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_5 постійно скаржиться на погіршення стану здоров`я та необхідність лікування, що в установі попереднього ув`язнення забезпечити не можливо.
В той же час суду не надано доказів того, що за час досудового слідства свідки сторони обвинувачення вказували на тиск відносно них з боку сторони захисту, як і не надано доказів того, що обвинувачений ОСОБА_5 намагався знищити документи чи речі по кримінальному провадженню.
Суд також звертає увагу на те, що ОСОБА_5 в розшук не оголошувався, має зареєстроване та фактичне місце проживання, тривалий час проживає за фактичним місцем проживання.
Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_5 готує вчинення інших кримінальних правопорушень суду не надано, а враховуючи строк його перебування під вартою з 14.06.2019 суд повинен розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів щодо обвинуваченого, що узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ.
Крім того, судом враховується, що досліджені всі матеріали даного кримінального провадження, допитані всі свідки, крім повторного допиту свідка ОСОБА_9 , яка раніше вже була допитана в судовому засіданні, що свідчить про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України зменшилися.
За таких обставин суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки продовження дії даного запобіжного заходу без належного обґрунтування буде неспівмірним меті цього заходу.
Водночас, наявні у суду матеріали кримінального провадження не вказують на неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 , який тривалий час перебуває під вартою, а тому суд вважає, що застосування до ОСОБА_5 цілодобового домашнього арешту забезпечить належну поведінку останнього на час судового розгляду, приймаючи до уваги наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час хоча і зменшились, але продовжують існувати.

Керуючись ст.ст. 7,28,94,177,178,181,183,197,199,331КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000260 від 12 червня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України- відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 -адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_5 - задовольнити.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Миколаївка Софіївського району Дніпропетровської області, українцю, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 у виді тримання під вартою змінити на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до двох місяців за адресою: АДРЕСА_1 до 30.05.2021 року, з покладенням на нього обов`язків, а саме:
1) не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово без дозволу суду;
2) прибувати до суду за кожним судовим викликом;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;
4) утриматися від спілкування в будь-якій формі зі свідками;
5) здати за наявності на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон;
6) носити електронний засіб контролю, який застосовується в порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ України.
Копію ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_5 передати на виконання до відділення поліції №9 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
Зобов`язати орган поліції негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово та негайно забезпечити ОСОБА_5 носіння електронного засобу контролю (браслету).
Працівники відділення поліції №9 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що у випадку невиконання ним покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.
По закінченню строку дії запобіжного заходу та за відсутністю клопотання прокурора в порядку ст. 199 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, заборона залишати житло припиняє свою дію і запобіжний захід, заборона та обов`язок вважаються скасованими.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1