Дата документу 17.02.2021 Справа № 311/4146/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/4146/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/494/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Василівського районного суду Запорізької області),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Василівського районного суду Запорізької області),

представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, дітей на утриманні не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 3 місяців арешту без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням стоків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 3876 грн. 50 коп., моральну шкоду в розмірі 70000 грн., а всього 73876 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

24 вересня 2017 року, приблизно о 21 годині 10 хвилин, у темну пору доби, в м. Василівка Запорізької області, неповнолітній водій ОСОБА_7 , не маючи посвідчення водія і права на керування транспортними засобами, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 316», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух по односторонній дорозі бульв. Центральний, зі швидкістю руху керованого ним транспортного засобу приблизно 60 км/год, з увімкненим зовнішнім освітленням - ближнім світлом фар, від центру м. Василівка у напрямку вул. Богдана Хмельницького.

У цей час, попереду, поблизу домоволодіння №23 по бульв. Центральному в м. Василівка на проїзній частині зліва, у статичному положенні знаходився автомобіль марки «ЗАЗ 110557 70» білого кольору, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , з увімкненими габаритними ліхтарями, водій якого ОСОБА_9 , зробивши вимушену зупинку у зв`язку з тимчасовою технічною несправністю транспортного засобу (надмірним зменшенням надлишкового тиску заднього лівого колеса), припаркувавши його ближче до лівого краю проїзної частини з метою усунення технічної несправності та вийшовши з автомобіля, знаходився позаду нього біля правої задньої його частини.

При подальшому русі, неповнолітній водій ОСОБА_11 , маючи технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не прийняв заходів обережності та не своєчасно застосував гальмування, внаслідок чого скоїв наїзд на ОСОБА_9 та зіткнення з автомобілем марки «ЗАЗ 110557 70» білого кольору, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого переламу кісток правої стопи, яке кваліфікується, як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я більш, ніж 21 добу; струсу головного мозку, крововиливу у правому очному яблуці, саден на обличчі, які кваліфікуються в сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я менш, ніж 21 добу та саден на кінцівках, які кваліфікуються, як кожне окремо, так і в сукупності, як легкі тілесні ушкодження.

Своїми діями неповнолітній водій ОСОБА_11 порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Допущені неповнолітнім водієм ОСОБА_11 порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та її наслідками у вигляді спричинення середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що мотивуючи своє рішення про доведеність вини обвинуваченого, суд послався на протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 та висновки експертиз, фактично визнавши, що їх оцінка відповідає ст. 94 КПК України і вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

При цьому, суд взяв до уваги порушення обвинуваченим п. 12.3 ПДР України, але не спростував тверджень обвинуваченого про безпосередню причину ДТП, яка полягала в тому, що з боку потерпілого мало місце порушення ПДР, оскільки автомобіль потерпілого стояв на неосвітленій проїжджій частині вулиці, в темний час доби, без включених світлових пристроїв і аварійних вогнів, за відсутності на цій ділянці дороги іншого освітлення. Таким чином, ОСОБА_7 не мав можливості своєчасно виявити автомобіль потерпілого та уникнути зіткнення.

Також суд не врахував, що викладені у висновку експерта № 9-185 від 28 березня 2018 року висновки були зроблені лише на підставі даних, які наводив потерпілий та який є зацікавленою стороною по справі.

За таких обставин, суд порушив вимоги ст. 91 КПК України та фактично обмежився згодою з наведеними висновками експерта щодо порушень обвинуваченим вимог ПДР, не проаналізував їх у взаємозв`язку з іншими доказами, у тому числі, з усіма показаннями ОСОБА_7 .

Між тим, при встановленні причинного зв`язку необхідно врахувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне поводження інших учасників руху, що також може виключити відповідальність водія. При вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не водієм, то його відповідальність виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм, то відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Звертає увагу, що незважаючи на доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого та його автомобіль, суд у вироку цього не спростував і не зазначив переконливих обґрунтувань щодо створення аварійної ситуації самим обвинуваченим.

Крім того, в порушення вимог ст. 22 КПК України, суд позбавив сторону захисту права надавати докази.

Так, 12 листопада 2019 року суд задовольнив клопотання про проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого з метою перевірки його тверджень, але після неодноразового невиконання слідчим ухвали, 30 вересня 2020 року суд відмовив у повторному задоволенні цього клопотання.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_7 і вичерпанням можливості їх отримання.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу без доповнень.

Представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що суд всіляко сприяв стороні захисту в можливості надати докази, доручив проведення слідчого експерименту, але обвинувачений сам ухилився від участі в ньому.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що суд першої інстанції проаналізував все ті обставини, на які вказує апелянт, а вина обвинуваченого доведена показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_12 , а також висновками СМЕ, висновком автотехнічної експертизи, висновком експертизи обставин ДТП, протоколом слідчого експерименту за участі потерпілого. Також у суді першої інстанції розглядали варіант з вимкненим габаритними сигналами, але і в цьому випадку все одно винен обвинувачений. Крім того, суд дав доручення на проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого, але фактично обвинувачений сам ухилився від участі в його проведенні. Разом з тим прокурор вважала, що вирок суду підлягає зміні, оскільки суд невірно призначив неповнолітньому обвинуваченому покарання, яке йому необхідно призначити у вигляді 45 діб арешту та із застосуванням ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити від його відбування.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора та представника потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідка та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що в темну пору доби він рухався на автомобілі із включеним ближнім світлом фар, тримаючись ближче до правого узбіччя зі швидкістю 60 км/год. Іншого вуличного освітлення на місці ДТП не було. Попереду він побачив припаркований біля правого узбіччя автомобіль ВАЗ, з габаритними вогнями, після чого почав об`їзд зазначеного автомобілю зліва. В цей момент, прямо перед своїм автомобілем метрів за 15-20 він побачив інший автомобіль, який стояв на проїжджій частині зліва, без ввімкнених світлових пристроїв та аварійних вогнів, з піднятою кришкою багажника. З метою уникнення зіткнення з цим автомобілем, він почав змінювати напрямок руху вправо і гальмувати, проте цього виявилося недостатнім і передньою лівою частиною свого автомобіля він зіткнувся з автомобілем ЗАЗ. Автомобіль, яким він керував, був технічно справним, фари і система освітлення автомобіля також була в справному стані. Після ДТП з багажного відділення автомобіля ЗАЗ вилізли дві дівчини, з якими імовірно розмовляв потерпілий знаходячись позаду свого автомобіля. Додатково пояснив, що має вади зору у вигляді короткозорості, ступень якої не знає, проте окулярами не користується
Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту, не заперечуючи факту зіткнення з автомобілем ЗАЗ, вважає, що провина обвинуваченого у порушенні правил дорожнього руху стороною обвинувачення безсумнівно не доведена.

Позиція захисту зводилась до того, що саме з боку потерпілого мало місце порушення ПДР, оскільки його автомобіль стояв на неосвітленій проїжджій частині вулиці в темний час доби, без включених світлових пристроїв і аварійних вогнів, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 не мав можливості своєчасно виявити автомобіль потерпілого та уникнути зіткнення шляхом гальмування.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про доведення в повному обсязі його вини у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що він ввечері рухався на автомобілі ЗАЗ, у якому з ним на передньому пасажирському сидінні знаходилася ОСОБА_12 . Під час руху він відчув, що в автомобілі спустило заднє колесо, після чого зупинив автомобіль біля лівого узбіччя, включив аварійні вогні, вийшов з автомобіля, підійшов до задньої частини автомобіля і підняв кришку багажника з метою дістати запасний скат. Під час зупинки автомобіля на його автомобілі горіли габаритні і аварійні вогні. Перебуваючи позаду свого автомобіля, він відчув позаду гуркіт двигуна іншого автомобіля, що наближається, повернувся і побачив автомобіль і відразу відбувся наїзд зазначеного автомобіля на нього.
Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показала, що вона їздила разом з ОСОБА_9 на автомобілі ЗАЗ під керуванням останнього, при цьому вона сиділа на передньому пасажирському сидінні. Рухаючись по вулиці, ОСОБА_9 зупинив автомобіль біля бордюру зліва, вийшов з автомобіля і почав спілкуватися зі знайомими ОСОБА_13 і ОСОБА_14 цей час вона залишилася в салоні автомобіля і дивилася на екран мобільного телефону. Не пам`ятає чи були включені під час зупинки автомобіля габаритні і аварійні вогні на ньому. Приблизно через 7-10 хвилин після зупинки автомобіля вона відчула сильний удар об автомобіль, в якому вона знаходилася. В шоковому стані вона вибралася з автомобіля, і побачила, що на проїжджій частині лежав ОСОБА_9 .
Показання вказаного свідка, не доводять та не спростовують тверджень обвинуваченого з приводу того, що в автомобілі потерпілого не були увімкнені габаритні вогні, разом з тим показання вказаного свідка підтверджують фактичні обставини події в тій частині, що на час здійснення обвинуваченим наїзду на потерпілого автомобіль потерпілого тривалий час знаходився у нерухомому стані, отже він не виявився несподівано для обвинуваченого на шляху його руху.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 вересня 2017 року, ілюстративної таблиці та схеми до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка автодороги по бул. Центральному в м. Василівка Запорізької області. Автодорога в місці ДТП призначена для руху в одному напрямку і має одну смугу для руху. Проїзна частина автодороги асфальтобетонна, рівна, волога, чиста, дорожня розмітка і дорожні знаки відсутні. ДТП сталося в темну пору доби, ділянка дороги освітлена міським електроосвітленням. На схемі та ілюстративній таблиці до протоколу огляду місця ДТП зафіксовано кінцеве положення автомобілів на місці пригоди, наявна слідова інформація, а саме: сліди гальмування автомобіля «BMW 316», місце зіткнення транспортних засобів, а також локалізація пошкоджень транспортних засобів (т. 1, а.с. 195-205).

З висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 9-671 від 17 листопада 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що на момент проведення дослідження автомобіля марки «BMW 316», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рульове управління (керування) та робоча гальмівна (гальмова) система знаходились у працездатному стані, а ходова в непрацездатному. Виявлені пошкодження елементів підвіски переднього лівого колеса досліджуваного автомобіля виникли в момент дорожньо-транспортної пригоди. Відмова ходової частини у вигляді відсутності тиску повітря в шинах лівих переднього і заднього коліс виникла після дорожньо-транспортної пригоди (т. 1, а.с. 212-223).
З висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 9-670 від 16 листопада 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що на момент проведення дослідження рульове управління (керування) та робоча гальмівна (гальмова) система автомобіля ЗАЗ-1105, реєстраційний номер НОМЕР_3 , знаходилась в працездатному стані, а ходова частина у непрацездатному. Виявлені пошкодження ходової частини у вигляді пошкоджень дисків та елементів підвіски переднього лівого та заднього правого коліс досліджуваного автомобіля виникли в момент дорожньо-транспортної пригоди. Відмова ходової частини у вигляді розгерметизації заднього правого колеса виникла після дорожньо-транспортної пригоди. Визначити, коли відносно моменту ДТП виникла відмова ходової частини у вигляді розгерметизації переднього лівого колеса автомобіля ЗАЗ-1105, реєстраційний номер НОМЕР_3 , не є можливим. Отже, в цілому визначити стан ходової частини автомобіля ЗАЗ-1105, реєстраційний номер НОМЕР_3 , до моменту ДТП не надається можливим (т. 1, а.с. 224-237).
З висновку судово-медичної експертизи № 105-Д від 22 грудня 2017 року вбачається, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлені закриті перелами кісток правої стопи, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я більш ніж 21 добу; струс головного мозку, крововилив в правому очному яблуці, садна на обличчі, які кваліфікуються в сукупності як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, менш ніж на 21 добу; садна на кінцівках, які кваліфікуються як кожне окремо так і в сукупності як легкі тілесні ушкодження. Вищеописані пошкодження ймовірніше всього могли утворитися в результаті ДТП, а саме від виступаючих деталей автомобіля при зіткненні з перешкодою (пішоходом). Вірогідніше всього, травма правої стопи могла утворитися в результаті наїзду колесом транспортного засобу на стопу, а інші ушкодження або в результаті контакту з транспортним засобом, або з дорожнім покриттям (т. 1, а.с. 238-240).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 29 листопада 2017 року та схеми до нього вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 вказав місце розташування автомобіля ЗАЗ під час вимушеної зупинки транспортного засобу на проїжджій частині відносно сталих орієнтирів, розказав і показав своє місце розташування в той момент, коли він вийшов із автомобіля і знаходився біля правої задньої частини автомобіля ЗАЗ обличчям до дверей будки автомобіля. В ході слідчого експерименту були виконані відповідні заміри, у тому числі, встановлена: загальна видимість з місця водія автомобіля «BMW» з ближнім світлом фар 80 метрів та з дальнім світлом фар 97,8 метрів; конкретна видимість з місця водія автомобіля «BMW» з ближнім світлом фар 57,4 метрів і з дальнім світлом фар 67,2 метрів (т. 1, а.с. 241-247).
З висновку експерта № 9-185 від 28 березня 2018 року вбачається, що дії ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України. Невідповідність дій ОСОБА_7 вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.12.3. ПДР України (т. 2, а.с. 4-10).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме невиконання обвинуваченим вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП та наслідками, що настали.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості, оскільки з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, надані стороною обвинувачення, врахував заперечення проти них сторони захисту, прийшов до обґрунтованого висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає позицію захисту.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого за своєю суттю зводяться до того, що саме з боку потерпілого мало місце порушення ПДР, оскільки його автомобіль стояв на неосвітленій проїжджій частині вулиці в темний час доби, без включених світлових пристроїв і аварійних вогнів, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 не мав можливості своєчасно виявити автомобіль потерпілого та уникнути зіткнення шляхом екстреного гальмування.

Разом з тим, дії чи бездіяльність потерпілого ОСОБА_9 та обставини зупинки ним автомобіля ЗАЗ, не є предметом розгляду у цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України, оскільки судовий проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи перебували допущені саме обвинуваченим порушення вимог Правил дорожнього руху України в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та її наслідками.

Врахувавши вихідні дані, встановлені під час досудового розслідування та зазначені в протоколі огляду місця ДТП, а також пояснення, надані потерпілим ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту за його участі, експерт ОСОБА_15 прийшов до категоричного висновку, що дії ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.12.3. ПДР України.
Інших даних, окрім зазначених в протоколі огляду місця ДТП та протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 , експерту надано не було у зв`язку з відсутністю таких у матеріалах кримінального провадження.

За клопотанням сторони захисту, з метою усунення неповноти досудового розслідування для перевірки та уточнення показань обвинуваченого ОСОБА_7 щодо обставин ДТП, суд першої інстанції ухвалою від 12 листопада 2019 року в порядку ст. 333 КПК України доручив органу досудового розслідування провести слідчий експеримент за участі обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 35).

В подальшому, ухвалою від 17 грудня 2019 року було продовжено термін виконання ухвали від 12 листопада 2019 року про проведення слідчого експерименту на строк до 7 лютого 2020 року (т. 2, а.с. 42).

З рапорту слідчого СВ Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_16 від 6 лютого 2020 року вбачається, що слідчий особисто неодноразово здійснював виїзди на адресу за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 , але вдома нікого не було, його місцезнаходження не встановлено, тому слідчий експеримент не проведено (т. 2, а.с. 47).

Після цього, ухвалою від 7 лютого 2020 року суд вдруге продовжив термін виконання ухвали від 12 листопада 2019 року про проведення слідчого експерименту до 2 березня 2020 року (т. 2, а.с. 51).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 2 березня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 на місці проведення слідчої дії висловив заперечення щодо невідповідності обстановці, за який відбулася подія тій, за якій проводився слідчий експеримент, а саме невпевнено стверджував, що той або інший ліхтар вуличного освітлення в день події не працював. За згодою обвинуваченого та його захисника слідчим було прийнято рішення зупинити проведення слідчого експерименту до відтворення відповідної обстановки, зокрема для узгодження питання щодо вимкнення вуличного освітлення.

Отже обвинуваченому та його захиснику було зрозуміло що слідчу дію, проведення якої було ініційовано стороною захисту, не завершено і її проведення буде продовжено у майбутньому (т. 2, а.с. 64-68).

У зв`язку з цим, ухвалою суду від 3 березня 2020 року було продовжено проведення слідчого експерименту до 8 квітня 2020 року (т. 2 а.с. 62).

Документи, які пояснюють причину не проведення слідчої дії до вказаної дати в матеріалах провадження відсутні.

Далі ухвалою суду від 9 квітня 2020 року строк виконання ухвали про доручення проведення слідчого експерименту було продовжено до 24 травня 2020 року (т. 2 а.с. 74).

Згідно листа слідчого СВ Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_16 від 25 травня 2020 року, він повідомив місцевий суд, що в травні природні умови в достатній мірі відповідають природним умовам, які існували на час ДТП. Він направив лист до Василівського МРЕМ ПАТ «Запоріжжяобленерго» для погодження вимкнення світла в нічний час по булв. Центральному в м. Василівка та погодив вимкнення світла з КП «Благоустрій-Василівка». Слідчим було запропоновано ОСОБА_7 та його захиснику проведення слідчого експерименту 22 травня 2020 року, захисник пояснив, що у вказаний день він не може з`явитись для проведення слідчого експерименту і з ним було узгоджено проведення слідчого експерименту 25 травня 2020 року (т. 2 а.с. 79).

Ухвалою суду першої інстанції від 25 травня 2020 року термін виконання ухвали про доручення проведення слідчого експерименту було продовжено до 22 липня 2020 року (т. 2 а.с. 81).

Того ж дня 25 травня 2020 року за клопотанням прокурора судом першої інстанції було прийнято рішення про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 примусового приводу з вимогою доставити його до суду 23 липня 2020 року (т. 2 а.с. 83).

У зв`язку із тим, що обвинувачений до судового засідання 23 липня 2020 року не з`явився, примусовий привід виконано не було, судом було прийнято рішення про застосування вдруге до обвинуваченого примусового приводу із вимогою доставити його до судового засідання 20 серпня 2020 року (т. 2 а.с. 88).

Згідно наявного в матеріалах провадження рапорту інспектора СРПП Василівського ВП він здійснив виїзд за місцем проживання ОСОБА_7 , але двері ніхто не відчинив, з огляду на що доставити обвинуваченого до суду не виявилось можливим (т. 2 а.с. 91).

Крім того т.в.о. начальника СВ Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_16 суд першої інстанції було повідомлено, що ухвалу суду про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 не виконано, у зв`язку із ти, що за своїм місцем проживання він відсутній. Зі слів його матері було встановлено, що ОСОБА_7 перебуває на заробітках. Матері було вручено повістки із викликом ОСОБА_7 до СВ Василівського ВП ГУНП для проведення слідчих дій. До повідомлення додано розписки ОСОБА_17 про отримання повісток із викликом ОСОБА_7 до слідчого відділу 7 липня 2020 року о 21.00 год. та 8 липня 2020 року о 21.00 год. (т. 2 а.с. 93-95).

Отже строк виконання ухвали суду про доручення проведення слідчого експерименту сплинув і не завершено проведення вказаної слідчої дії, як видно з матеріалів кримінального провадження, було саме через ухилення обвинуваченого від явки як до суду першої інстанції, так і до органу досудового розслідування.

В судовому засіданні 20 серпня 2020 року захисником обвинуваченого було повторно заявлено клопотання про надання доручення про проведення слідчого експерименту, але суд першої інстанції, врахувавши пояснення обвинуваченого щодо його виїзду на заробітки та залишення постійного місця проживання, на переконання колегії суддів, обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Враховуючи, що протягом більш ніж 9 місяців з моменту постановлення відповідної ухвали орган досудового розслідування розпочав та не мав можливості завершити проведення слідчого експерименту саме у зв`язку з відсутністю обвинуваченого за місцем проживання, який очевидно затягував завершення слідчої дії, яку провести неможливо за його відсутності, не співпрацював з органом досудового розслідування з метою збирання доказів його невинуватості, не з`являвся за викликами суду та слідчого вказані обставини свідчать про неналежне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, свідоме затягування та небажання брати участь у завершенні слідчого експерименту.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано оцінив заявлене стороною захисту повторне клопотання про проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 як зловживання процесуальним правом.

Відповідно до вимог ст. ст. 7, 22, 26 КПК України кримінальне провадження повинно відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема віднесено змагальність сторін, яка передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, встановлює рівність прав сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, а також, що функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу, та диспозитивність суду, згідно з якою суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

У зв`язку з наведеними положеннями КПК України, суд не мав можливості самостійно збирати докази та виконав усі дії (шляхом доручення проведення слідчого експерименту) для того, щоб оцінити версію обвинуваченого з приводу обставин ДТП, але вказана слідча дія не була проведена через умисне затягування та небажання саме обвинуваченого взяти участь у завершенні слідчого експерименту.

Що стосується безпосередньо висновку експерта № 9-185 від 28 березня 2018 року, то колегія суддів вважає його належним, допустимим та достовірним доказом підтвердження винуватості обвинуваченого в порушенні правил безпеки дорожнього руху, які потягли наслідки у вигляді заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому.

Так, оцінюючи вказаний доказ, колегія суддів враховує, що експертне дослідження було проведено в установленому законом порядку, і у колегії суддів відсутні сумніви щодо кваліфікації та компетентності судового експерта.

Крім того, стороною захисту не заявлялося клопотань про допит у судовому засіданні експерта, який її проводив, а тому враховуючи повноту та об`єктивність дослідження, обґрунтованість та логічність висновку, у суду першої інстанції не було підстав не довіряти даному висновку.

З огляду на те, що доказів на підтвердження наявності будь-яких перешкод, які могли обмежити обвинуваченому огляд дороги, суду надано не було, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість посилань сторони захисту на можливу відсутність у ОСОБА_18 технічної можливості уникнути ДТП, оскільки висновки експертиз, які були проведені за ініціативою сторони обвинувачення є повними та обґрунтованими, і в сукупності з іншими доказами в повній мірі доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини обвинуваченого є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи захисника обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог та зміни вироку в частині призначеного покарання.

Як вбачається з резолютивної частини вироку суду, обвинуваченому ОСОБА_7 , якому на час вчинення злочину не виповнилось 18 років, за ч. 1 ст. 286 КК України було призначено покарання у вигляді 3 місяців арешту.

Відповідно до ст. 101 КК України, арешт полягає у триманні неповнолітнього, який на момент постановлення вироку досяг шістнадцяти років, в умовах ізоляції в спеціально пристосованих установах на строк від п`ятнадцяти до сорока п`яти діб.

Враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив злочин у неповнолітньому віці, призначаючи йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді 3 місяців арешту, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону про кримінальну відповідальність, вийшов за граничну верхню межу строку, на який може бути призначено покарання у вигляді арешту неповнолітньому.

За таких обставин вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає зміні, шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді 45 діб арешту, зі звільненням на підставі ч. 5 ст. 74 КК України від призначеного покарання у зв`язку із закінченням стоку давності, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у вигляді 45 (сорок п`ять) діб арешту.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням стоку давності, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4