Номер провадження: 11-сс/813/927/21
Номер справи місцевого суду: 495/5715/20
Головуючий у першій інстанції
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_5 ,

власника майна - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , та їх представника адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2021 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001113, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, -

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_9 , та у кримінальному провадженні №0001113, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.06.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, накладено арешт шляхом заборони відчуження майна на об`єкт житлової нерухомості загальною площею 249.1 кв.м. (житлова площа 60.9 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (складові частини об`єкта нерухомого майна: житловий будинок «А,Б»; господарський блок «В,Г»; альтанка «Д,Є»; навіс «Ж»), що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 . В решті клопотання відмовлено.
Прийняте рішення слідчий суддя мотивував необхідністю збереження речових доказів, запобіганню спробам можливого подальшого відчуження вказаного об`єкту нерухомості на користь третіх осіб, або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування.

Не погоджуючись з ухвалою, власники майна ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та їх представник адвокат ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт нерухомого майна ОСОБА_7 . Апелянти стверджують, що ухвала необґрунтована, винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального права. Апелянти вказують, що ОСОБА_7 є власницею арештованого майна, володіє ним на законних підставах. ОСОБА_7 не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою у кримінальному провадженні, а тому арешт порушує її право власності на нерухоме майно. Апелянти посилаються на те, що слідчим та прокурором не доведено існування об`єктивних даних, які підтверджують, що нерухоме майно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що були об`єктом кримінально протиправних дій; не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів; не доведено, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Разом з тим, апелянти вказали, що в порушення ст.ст. 171, 173 КПК України, слідчий суддя не оцінив розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власниці.

Прокурор - процесуальний керівник у даному кримінальному провадженні, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, до апеляційного суду не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

За таких обставин, відповідно до ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора.

Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права прокурора на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останній, будучи повідомленим про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, суд оцінює таку поведінку прокурора, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особами які, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не мають процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

У ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таким обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, власником майна житлової нерухомості загальною площею 249.1 кв.м., житлова площа 60.9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки є ОСОБА_7 .
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який є її чоловіком, є особами, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна, а саме на зазначений об`єкт житлової нерухомостідо слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Матеріали додані до клопотання слідчого не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 є підозрюваною в даному кримінальному провадженні, а об`єкт житлової нерухомостіє знаряддям кримінального правопорушення чи речовим доказом у кримінальному провадженні. До клопотання слідчого не долучено постанови про визнання об`єкту житлової нерухомості речовим доказом.

За таких обставин, ініціювання слідчим питання про накладення арешту на вказаний об`єкт житлової нерухомості, право власності на яке належить фізичній особі та яке не скасовано у передбаченому законом порядку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.п.1, 2 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора.

З урахуванням матеріалів кримінального провадження, долучених до клопотання слідчого, які надані в розпорядження апеляційного суду, колегія суддів вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно на те, що накладення арешту необхідне з метою запобігання можливого подальшого відчуження вказаного об`єкту нерухомості на користь третіх осіб, є необґрунтованими та такими, що не мають відношення до предмету розслідування в даному кримінальному провадженні щодо обставин ймовірного незаконного заволодіння грошовими коштами, у кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.190 КК України. Правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, відсутні, оскільки слідчим не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування обмежувальних заходів, а тому оскаржена ухвала слідчого судді про накладення арешту на об`єкт нерухомості є необґрунтованою.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та їх представника адвоката ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2021 року у кримінальному провадженні №0001113 від 27.06.2020 року щодо накладення арешту на майно об`єкт нерухомості загальною площею 249.1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0001113 від 27.06.2020 року про накладення арешту на об`єкт нерухомості загальною площею 249.1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3