Справа № 464/2790/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/57/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження № 464/2790/18 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вилкове, Кілійського району Одеської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.Звільнено ОСОБА_5 з-під варти із залу суду у зв`язку із відбуттям покарання. Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 (щодо якої 15.11.2019 закрито кримінальне провадження у зв`язку із смертю останньої) 19.05.2018 близько 19 год. 00 хв., повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи по АДРЕСА_2 намагався таємно викрасти з належного Державній установі «Львівська виправна колонія №48» автомобіля ГАЗ-66 реєстраційний номер НОМЕР_1 , паливний бак, вартістю 1820,56 грн та компресор (ресівер гальмової системи) вартістю 296,92 грн, однак, з причин, що не залежали від їх волі не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки були затримані працівниками Державної установи «Львівська виправна колонія №48». Своїми злочинними діями ОСОБА_5 намагався заподіяти Державній установі «Львівська виправна колонія №48» матеріальної шкоди на загальну суму 2117, 48 грн.
Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 покликається на те, що кваліфікація судом вчинення діянь ОСОБА_5 за попередньою змовою з іншою особою є невірною, оскільки хибним є вважати, що у ОСОБА_5 та іншої особи могла виникнути домовленість про вчинення протиправних дій у процесі замаху на злочин. Як стверджував обвинувачений, під автомобілем він перебував 5 хв., після чого був затриманий працівниками ДУ «ЛВК № 48». На це вказують і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Захисник вказує на відсутність умислу на посягання майна (деталей автомобіля ГАЗ 66, реєстраційний номер НОМЕР_1 ) ДУ «ЛВК № 48», оскільки територія була погано огороджена, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 зайшли туди виключно з природніх потреб, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , при цьому вказаний свідок не зауважив жодних дій, пов`язаних з демонтажем агрегатів автомобіля ГАЗ 66. За умови вилучення відеозаписів з камер спостереження, можна було б спостерігати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 жодних протиправних дій не вчиняли.

Крім того, захисник стверджує, що в заяві інспектора групи охорони ОСОБА_13 містяться неправдиві дані щодо комплектуючих, які намагався викрасти ОСОБА_5 .

Звертає увагу, що за рік суду не вдалося забезпечити явку в судове засідання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Вважає недопустимим доказом протокол огляду місця події від 19.05.2018, оскільки такий складений з порушенням вимог ст. 104 КПК України.

Не відповідає також вимогам закону протокол огляду речей від 20.05.2018, який також слід було визнати недопустимим доказом.

Захисник також звертає увагу, що довідка з ДУ «ЛВК № 48», яка до того ж фактично припинила свою діяльність за призначенням, не є тим документом який вказує на власника транспортного засобу і, як наслідок, належність механізмів та агрегатів до того транспортного засобу.

Вважає, що ще однією фальсифікацією доказів є факт проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 з грубим порушенням кримінального процесуального закону, який суд визнав недопустимим доказом.

У ході апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на викладені в ній мотиви, та просить апеляційну скаргу задовольнити.
Прокурор ОСОБА_7 апеляційну скаргу захисника заперечив, просить вирок залишити без змін.
Обвинувачений ОСОБА_5 до Кілійського районного суду Одеської області для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Про поважні причини свого неприбуття суду не повідомив. Відповідно до ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття обвинуваченого в судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_8 , прокурора, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями обвинуваченого ОСОБА_5 , який визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину; представника ДУ «Львівська ВК (№48)» ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 ; експерта ОСОБА_18 ; протоколом огляду місця події від 19.05.2018 з фототаблицями до нього; протоколом огляду предметів від 20.05.2018; довідкою ДУ «Львівська виправна колонія» № 355 від 21.05.2018; висновком експерта № 1371 від 10.07.2019.
Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини кримінального провадження в їх сукупності й дав оцінку доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про те, що стороною обвинувачення не доведено такої кваліфікуючої ознаки як проникнення, оскільки обвинувачений шляхом вільного доступу, не усвідомлюючи цього, увійшов на територію Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)», що на вул. Хуторівка, 2 в м. Львові. Жодної дії для проникнення обвинувачений не здійснював, у зв`язку чим його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 15 , ч. 2 ст. 185 як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб.
У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів не погоджується з твердженням захисника ОСОБА_8 про відсутність відомостей про належність автомобіля ГАЗ-66, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до Довідки ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» № 355 від 21.05.2018, яка підписана в.о. начальника установи ОСОБА_19 , головним бухгалтером ОСОБА_20 та скріплена мокрою печаткою установи, автомобіль ГАЗ-66, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуває на балансі ДЦ «Львівська виправна колонія № 48)». Підстав вважати, що зазначена у довідці інформація не відповідає дійсності у колегії суддів немає.
Крім того, колегія суддів не бере до уваги доводи захисника щодо визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 19.05.2018 та протоколу огляду предметів від 20.05.2018.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимим є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Покликаючись на вищевказані докази як недопустимі, адвокатом обвинуваченого не надано підтвердження, що дані докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод обвинуваченого та не зазначено, у чому ці порушення полягають.
Покликання апелянта на те, що суд першої інстанції не допитав понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які би підтвердили або спростували факт того, що вони брали участь у огляді місця події, не є підставою для скасування судового рішення. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що КПК не передбачає обов`язкової участі понятих при огляді, якщо він проводиться не в житловому приміщенні, участь понятих при огляді місця події, який проводився на території виправної колонії, не була обов`язковою. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 473/2485/17.
Твердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_5 перебував під автомобілем лише 5 хв., а тому не міг зняти з автомобіля в тому числі бак та ресівер, спростовуються показаннями експерта ОСОБА_18 , даними у суді першої інстанції, який пояснив, що за наявності інструментів для зняття даних деталей достатньо 5-7 хв.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи викладені у вироку висновки, покликався на безпосередньо досліджені ним у судовому засіданні докази, яким суд дав оцінку як належним і допустимим доказам і які в своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, допущено не було.
Суд, виходячи з принципів законності, справедливості та індивідуалізації покарання, призначив обвинуваченій покарання з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Суд правильно дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства й своє рішення мотивував у вироку. Призначене ОСОБА_5 покарання у виді одного року шести місяця позбавлення волі є необхідними і достатніми для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів обвинуваченим.
Апеляційна скарга не містять правових підстав для зміни чи скасування вироку.
З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 необґрунтованою.
Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4