Справа № 1-24/1999
УХВАЛА
Іменем України

23 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

у відсутності учасників судового провадження,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи № 1-24/1999,

УСТАНОВИВ:

12.01.2021 в провадження Вінницького районного суду Вінницької області відповідно до ухвали Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 29.12.2020, якою скасовано ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 28.10.2020 про відмову в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, надійшли матеріали вищевказаного клопотання, які автоматизованою системою документообігу суду було розподілено судді ОСОБА_1 .

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 (як спадкоємцю) 12.02.2020 стало відомо про накладення арешту на спадковий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 03.03.2020 він звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці з проханням повідомити, чи перебувають (перебували) на виконанні у відділі виконавчі провадження відносно гр. ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_1 , на яке отримав відповідь, що стягнення з останнього у відділі відсутні.Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 16781 на житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 29.12.2012 за ОСОБА_5 зареєстровано право власності в цілому на вищезазначений будинок на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право приватної власності на будівлі від 29.10.1987 м. Вінниця, виданого Ленінським райвиконкомом згідно з рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 11.03.1981 № 17, реєстрація якого проведена в ВООБТІ 10.11.1987, в реєстровій книзі № 122 за реєстровим № 19429. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_6 , однак за життя не встигла оформити своїх спадкових прав. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 . Спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї матері він прийняв, однак оформити її не має можливості через наявність існуючого арешту, накладеного на спадковий житловий будинок в рамках кримінальної справи № 1-24/1999 за обвинуваченням ОСОБА_7 . Так, вироком Вінницького районного суду від 29червня 1999 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 196 КК України до 1 рокупозбавлення волі, за ч. 2 ст. 140 КК України до 1 року позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, відповідно до ст. 42 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 визначено шляхом часткового складання призначенихпокарань у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та з утриманням в виправно-трудовій колонії суворого режиму.Вирок набрав законної сили 16 липня 1999 року.
З метою захисту свого порушеного права ОСОБА_3 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою про зняття арешту з майна.06 жовтня 2020 року Вінницький міський суд Вінницької області виніс ухвалу про закриття провадження у справі, виходячи з того, що арешт було накладено в рамках кримінальної справи, тому в силу вимог закону, арешт з такого майна може зняти: під час досудового розслідування лише слідчий суддя, під час судового провадження суд або прокурор одночасно з винесення постанови про закриття кримінального провадження. За вищевказаних обставин ОСОБА_3 просить суд зняти арешт з майна ОСОБА_5 , а саме: з будинку АДРЕСА_1 , який був накладений ДВС Ленінського району, повідомлення, ДВ-5, 06.08.1999, реєстраційний номер обтяження 5354403, зареєстрований 24.07.2007 12:59:29 реєстратором Перша вінницька державна нотаріальна контора.
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 13.01.2021 клопотання прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні 18.01.2021 адвокат ОСОБА_4 , як представник ОСОБА_3 , також підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18.01.2021 витребувано з Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відомості про накладення арешту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , який був накладений ДВС Ленінського району (повідомлення ДВ-5, 06.08.1999, реєстраційний номер обтяження 5354403, який був зареєстрований 24.07.2007 реєстратором: Перша вінницька державна нотаріальна контора), а також витребувано з Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу № 16781 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В судове засідання 23.03.2021 учасники судового провадження не з`явилися, хоч в установленому законом порядку повідомлялися про дату, час та місце проведення судового розгляду.

Попередньо через канцелярію суду від представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 надійшла письмова заява про проведення судового засідання 23.03.2021 без представника заявника, заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

Врахувавши думку представника заявника, дослідивши письмові докази по справі та надавши їм належну правову оцінку, оглянувши інвентаризаційну справу, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що відповідно Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.02.2020 №199972278, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 за повідомленням ДВС Ленінського району №ДВ-5 від 06.08.1999, власником майна вказаний ОСОБА_7 , арешт накладено 24.07.2007 реєстратором: Перша вінницька державна нотаріальна контора, реєстраційний номер обтяження: 5354403.

Згідно з ксерокопією листа КП «ВМБТІ» № 1942 від 05.03.2019, адресованого державному нотаріусу Другої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 , відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 16781 станом на 29.12.2012 житловий будинок по АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право приватної власності на будівлі від 29.10.1987 м. Вінниця, виданого Ленінським райвиконкомом згідно з рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 11.03.1981 № 17, реєстрація якого проведена в ВООБТІ 10.11.1987 в реєстровій книзі № 122 за реєстровим № 19429. Крім того, згідно з додатком № 1/31 до рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 04.06.1987 № 200, житловому будинку з № 16 по проїзду Гагаріна в м. Вінниці присвоєно № 16.

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 28.11.2008, ОСОБА_5 помер в м. Вінниця ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З ксерокопії довідки Другої вінницької державної нотаріальної контори № 278/02-14 від 03.03.2020 вбачається, що відповідно до матеріалів спадкової справи № 247/2017 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 свого чоловіка ОСОБА_3 , однак не оформила своїх спадкових прав, спадкоємцем є син ОСОБА_3 . Заява про прийняття спадщини була подана до Другої вінницької державної нотаріальної контори 09.08.2017 за № 692.

Згідно з ксерокопією листа Центрального відділу ДВС у місті Вінниці від 11.03.2020, станом на 11.03.2020 виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 на виконанні у відділі не перебувають.

Відповідно до ксерокопії листа відділу ДВС Ленінського РУЮ м. Вінниці від 1999 року (точну дату встановити неможливо) за № ДВ-5, адресованого начальнику Першої державної нотаріальної контори ОСОБА_9 (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7), відділ ДВС пропонує повідомити, чи зареєстровані договори купівлі-продажу, дарування і т.д. юридичними (фізичними) особами, що являються боржниками: ОСОБА_7 , прож. по проїзду Гагаріна, 16, засудженого по кримінальній справі з конфіскацією майна. Якщо так, то просить не проводити операції до розпорядження ДВС.

Згідно з копією вироку Вінницького районного суду від 29.06.1999 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканця АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 196, ч. 2 ст. 140 КК України та відповідно до ст. 42 КК України засуджено до покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна.

На виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 18.01.2021 з Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) надійшла відповідь про те, що на виконанні перебуває виконавче провадження № 55836868 з примусового виконання виконавчого листа № 127/26054/17, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Частиною першою статті 174 КПК України визначено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Проте, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, вирок по якій винесено до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра тривалий час потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 372/2904/17-ц.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:
Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).
Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).
Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).
Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).
В той же час, статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Судом установлено, що в даному випадку арешт було накладено державним виконавцем на підставі вироку суду, за яким особі, визнаній винною у вчиненні злочинів, призначено додаткове покарання конфіскацію майна.
Тобто, арешт було накладено державним виконавцем, а не слідчим чи не слідчим суддею під час досудового розслідування, і не судом під час судового провадження.
З огляду на викладене, вирішення заявлених в клопотанні вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено, в зв`язку з чим клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи № 1-24/1999, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її проголошення.

СУДДЯ ОСОБА_1