Справа № 308/4705/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

28.04.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та інших учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/892/20, за апеляційною скаргою, яку подав захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 липня 2020 року.
Цією ухвалою в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким засудженому вироком апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2003 року у кримінальній справі № 1-61/2003 ОСОБА_6 - відмовлено.
В ухвалі вказується на те, що вироком апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2003 року у кримінальній справі № 1-61/2003 ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. Водночас, ч. 1 ст. 87 КК України визначено, що помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Ч. 2 ст. 87 КК України передбачено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. У відповідності до п. п. 2-5. 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні; засуджена судом іноземної держави і передана для відбування покарання в Україну без умови про незастосування помилування, вирок суду щодо якої приведено у відповідність із законодавством України; засуджена в Україні і передана для відбування покарання іноземній державі, якщо ця держава погодилася визнати і виконати прийняте в Україні рішення про помилування. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування. Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин, а тому в задоволенні клопотання захисника відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що ухвала є незаконною та підлягає скасуванню. Зазначає, що згідно характеристики клопотання митрополита Мукачівського і Ужгородського Української православної церкви ОСОБА_6 повністю усвідомив свої помилки, які зробив та відверто розкаюється; у характеристиці настоятеля храму вказано, що ОСОБА_6 проявив бажання спілкуватись із служителями храму, проявив себе як глибоко віруюча та високоморальна людина, зарекомендував себе як добрий християнин. Стверджує, що у засудженого є батьки, дружина та двоє дітей, які потребують догляду та утримання. Просить скасувати ухвалу, постановити нову, якою замінити невідбуту частину покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким засудженому вироком апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2003 у кримінальній справ ОСОБА_6 ..

Заслухавши доповідь судді про суть вироку та клопотання, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Апеляційний розгляд проводиться за відсутності засудженого та захисника, неявка яких, з огляду на положення частини 4 статті 405 КПК України, не перешкоджає його проведенню. При цьому, береться до уваги, що: засуджений та захисник належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги; від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення апеляційного розгляду на інший термін та відомості про поважність причин їхньої неявки; від засудженого також не надходили клопотання про бажання брати участь у розгляді апеляційної скарги.

Апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 404 КК України переглядає судове рішення в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як визначено ч. 2 ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону суддею дотримані.

Встановлено, що вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2003 року ОСОБА_6 засуджено за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 357, ст. 257, ч. 2 ст. 142 КК України (в редакції Закону 1960 року) із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Строк відбування покарання відраховувався з початку попереднього ув`язнення 06.11.2002 (а. п. 6-19).

Як зазначено в клопотанні захисника та апеляційній скарзі, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.06.2017 засудженому ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання за період із 06.11.2002 до 27.01.2004 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме 448 днів, що свідчить про те, що ОСОБА_6 відбув покарання з 06.11.2002 до 16.05.2020 6849 днів, що складає 18 років 9 місяців і один день, та відповідно з 06.11.2002 до 02.01.2020 6714 днів, що складає 18 років 4 місяці 19 днів.

На даний час засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)".

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про заміну засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 строку покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 20 років, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п. 12 ч. 1 ст. 51 КК України) є різними видами покарань.

Згідно з п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали судового провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні поданого адвокатом ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 клопотання

Так, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачена ст. 81 КК України та може застосуватися до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі. Частиною 2 цієї статті передбачені конкретні строки, після відбуття яких особу може бути умовно-достроково звільнено від відбування покарання.

Зміст ст. 81 КК України свідчить про те, що умовно-дострокове звільнення особи може бути застосовано щодо засудженої особи до певного покарання на певний строк, а не до довічного позбавлення волі.
Разом із тим, можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена статтею 82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Проте, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, а відповідно й умовно-дострокове звільнення, щодо засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачена.

Так, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де, Україна була згадана в числі 5 країн, у якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

Відповідно до п. 27 ч. 1 ст. 106 Конституції України правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований у рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись у контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість умовно-дострокового звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі, чи заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи позиції Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, чи заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, а отже й умовно-дострокового звільнення судом, як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно характеристики клопотання митрополита Мукачівського і Ужгородського Української православної церкви ОСОБА_6 повністю усвідомив свої помилки, які зробив та відверто розкаюється; у характеристиці настоятеля храму вказано, що ОСОБА_6 проявив бажання спілкуватись із служителями храму, проявив себе як глибоко віруюча та високоморальна людина, зарекомендував себе як добрий християнин, - апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі з урахуванням наведеного вище, не впливають на висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 та не дають підстав для заміни засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 покарання більш м`яким, у тому числі й на позбавлення волі на строк 20 років, а також для його умовно-дострокового звільнення.

Із цих підстав, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що в засудженого є батьки, дружина та двоє дітей, які потребують догляду та утримання.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд бере до уваги й те, що захисником не наведено конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів засудженого, а обмежився лише перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Доводи апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані й свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 липня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника - адвоката ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким засудженому вироком апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2003 у кримінальній справі № 1-61/2003 ОСОБА_6 , залишити без зміни

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді: