Провадження № 11-кп/824/2923/2021 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_10 , а також представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, який народився у м. Києві, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Ухвалено строк відбування покарання відраховувати з 30 жовтня 2020 року.

Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову, відшкодування процесуальних витрат, а також щодо речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, вчинених за наступних обставин.

29 жовтня 2020 року приблизно о 20 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у подвір`ї будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 вступив у словесний конфлікт та штовханину зі своїм племінником ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мав місце на фоні тривалих особистих неприязних відносин. В ході конфлікту у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 зайшов до кухні квартири, в якій проживає у вказаному будинку та взявши там ніж кухонного типу, повернувся на подвір`я цього ж будинку і, наблизившись до потерпілого ОСОБА_8 , умисно, протиправно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, наніс ОСОБА_8 цим ножем один удар в область живота.

Внаслідок отриманого удару ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які за критерієм небезпеки належать до тяжкого тілесного ушкодження.

Не погоджуючись із вказаним вироком обвинуваченим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, у якій він зазначив, що не згоден з вироком суду та призначеним покаранням у виді позбавлення волі на шість років.

Захисником обвинуваченим ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_10 подано апеляційну скаргу, у якій він просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 2 роки. Звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду.

Свої вимоги мотивує тим, що вирок суду першої інстанції повинен бути змінений, через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на підставі ч.2 ст.409 КПК України.

На думку захисника, суд при винесенні вироку не взяв до уваги обставини, що характеризують обвинуваченого, а саме: обвинувачений раніше не судимий, має похилий вік - 63 роки та отримує пенсію; повне визнання вини, щире каяття; обвинувачений зареєстрований та проживає в м. Києві разом зі своєю матір`ю, яка знаходиться на його утриманні; ОСОБА_7 визнав цивільний позов, щодо матеріальних витрат, крім того частково визнав моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн., про що у вироку не зазначено. На думку захисника, враховуючи вказані обставини, вирок суду необхідно змінити в частині призначеного покарання.

Представником потерпілого ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_11 подано апеляційну скаргу в якій він просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року змінити, визнавши ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та обрати йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку щодо того, що установлення відповідності ознак вчиненого діяння ознакам складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, відбулося з урахуванням психо-емоційного стану обвинуваченого, з`ясування всіх подій та обстановки, відповідно до наявних належних, допустимих і достатніх доказів, які мають обґрунтовані підстави стверджувати, що нанесення ножового поранення було імпульсивним вчинком, умисел щодо якого виник раптово у ситуації конфлікту як наслідок суб`єктивного сприйняття у стані алкогольного сп`яніння. Даний висновок суду спростовується показами ОСОБА_12 , який в судовому засіданні підтвердив що його брат ОСОБА_7 неодноразово раніше погрожував йому і його сину вбити їх. Про намір погроз вбити ОСОБА_8 також підтвердив сам обвинувачений в ході його допиту, коли на запитання представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 чи погрожував він його вбити відповів, що так і декілька разів. Про намір обвинуваченого вбити потерпілого також свідчить слідчий експеримент, який підтвердив, що після нанесення ножового поранення обвинувачений ОСОБА_7 погнався за потерпілим з наміром нанести ще декілька ударів ножем, але був зупинений своїм братом, яких вихопив у нього ніж.

Таким чином, апелянт вважає, що неповнота дослідження доказів на досудовому розслідуванні та в суді призвели до винесення судом вироку, в якому наявні висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Також представник потерпілого стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_8 після отримання ножового поранення тяжко страждав, а обвинувачений мав на меті його вбити, а не нанести йому тяжкі тілесні ушкодження. В процесу досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_7 неодноразово протягом 2019-2020 років притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КуАП України за вчинення домашнього насильства в сім`ї по відношенню до свого племінника ОСОБА_8 .

Про намір ОСОБА_7 позбавити життя ОСОБА_8 , який виник задовго до події злочину свідчать покази потерпілого ОСОБА_8 , результати слідчого експерименту, покази ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .

З огляду на вищевикладене, представник потерпілого вважає, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати не за ч.1 ст.121 КК України, а за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. Обраний судом вид покарання у виді шести років позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, і призначене покарання, не є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому слід призначити покарання у виді восьми років позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подані ним та його захисником апеляційні скарги та вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілого, доводи потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 , які підтримали їх апеляційну скаргу та просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та вважав рішення суду першої інстанції правильним, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягаютьіз наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.121 КК України.

Так, вина ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого злочину підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у районному суді.

Обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції вину у пред`явленому обвинуваченні визнав частково та пояснив що 29 жовтня 2020 року він перебував у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , лежав на дивані та дивився телевізор. У цей час до нього наполегливо стукав племінник ОСОБА_8 , позвав на двір для чоловічої розмови та підійшовши до гаража у подвір їх будинку ОСОБА_8 повалив обвинуваченого на землю, почав давати стусани ногами, оголошуючи при цьому образливі слова, що принижують гідність, бив ногами. ОСОБА_7 вирвався, побіг до кухні, взяв ніж, вибіг зовні. ОСОБА_8 стояв біля вікна і ОСОБА_7 вдарив потерпілого ножем один раз в область черева. Після цього потерпілий втік і обвинувачений його вже не бачив. Обвинувачений повернувся у квартиру, налив собі випити горілки та влігся спати. Те, що обвинувачений гнався з потерпілим з ножем є брехнею. Підстав обмовлявати потерпілого обвинувачений не має. Мету вчинку визначити та охарактеризувати не в змозі, адже перебував в стані сп`яніння та афекту. На думку ОСОБА_7 поведінка потерпілого його спонукала до агресивних дій. В ході допиту обвинувачений підтвердив, що між ним та племінником неодноразово протягом років мали місце сварки на побутовому рівні через запальну вдачу і нечемне поводження ОСОБА_8 . Про вчинене шкодує, оцінює свою поведінку негативно, розкаюється, просив його вибачити як племінника, так і всю рідню, бажає відшкодувати майнову шкоду, зумовлену лікуванням, стверджував, що загрози для потерпілого більше не становитиме і інших злочинних дій не чинитиме.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив вказані показання.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Допитаний у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 показав, що з обвинуваченим він знайомий все життя, адже ОСОБА_7 є його рідний дядько по батьковій лінії, з яким вони проживають в одному будинку по АДРЕСА_2 на окремих поверхах, дядько на першому, племінник з батьками та дядьковою дружиною на другому та третьому поверхах. 29 жовтня 2020 року вдень між ним та обвинуваченим мала місце бесіда неприємного змісту та емоційного забарвлення, спричинена сприянням ОСОБА_7 виклику потерпілого до воєнкомату. У вечері того ж дня ОСОБА_8 пішов до дядька, постукав у вікно і між ними почалася словесна перепалка, а будучи на дворі, ОСОБА_7 напав на ОСОБА_8 без нанесення тілесних ушкоджень. ОСОБА_8 скрутив ОСОБА_7 та поклав на землю. Після цього ОСОБА_7 пішов з місця, тоді як потерпілий залишився зовні у дворі і десь секунд через 30-40 обвинувачений вибіг з-за кутка будинку та стромив потерпілому ніж у живіт. Перебуваючи у шоковому стані, ОСОБА_8 став тікати, пробіг уздовж паркану, перехилився через паркан та перевалився на вулицю, впавши на спину за територію подвір`я. Повертаючись назад побачив як батько ОСОБА_12 біжить за дядьком ОСОБА_7 і відбирає у нього з рук ніж. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 перелізти через паркан не намагався. Підвівшись, потерпілий обійшов повністю територію подвір`я, і через центральний вхід зайшов, піднявся додому та ліг у ванну аби не замастити все кров`ю.
Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що вони з рідним братом ОСОБА_7 багато років перебувають у неоднозначних відносинах, від відвертої безкорисної допомоги одне одному до відкритих конфліктів та безпідставних образ з боку сп`янілого обвинуваченого. 29 жовтня 2020 року у вечері о 20:30 сталася сварка між сином ОСОБА_8 та братом ОСОБА_7 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння. У той час свідок ОСОБА_12 перебував у своїй квартирі по АДРЕСА_2 на другому поверсі і про якийсь гамір надворі йому повідомила з третього поверху дружина ОСОБА_13 . Вийшовши на балкон, свідок ОСОБА_12 побачив свого сина та брата, які лаялися одне з одним. Спустившись вниз та будучи зовні у дворі свідок ОСОБА_12 закликав родичів, які сварилися, заспокоїтися та не лаятися. Після цього обвинувачений розвернувся та пішов до себе. Буквально за секунди, коли свідок ОСОБА_12 піднявся сходами на другий поверх, то побачив як ОСОБА_7 біжить зі своєї квартири з ножем у напрямку потерпілого ОСОБА_8 , який перебував за рогом та не бачив обвинуваченого. Коли свідок ОСОБА_12 спустився вниз та повернув за ріг, то побачив, що потерпілий ОСОБА_8 перелітає через паркан, а обвинувачений ОСОБА_7 доганяє його з ножем у правій руці і склонився вже перед парканом. Свідок ОСОБА_12 наздогнав біля паркану обвинуваченого та вихопив у нього з руки скривавленого ножа, тоді повернувся до себе у квартиру і покликав жінок ( ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ), повідомивши, що сина поранено, наказав їм викликати поліцію і швидку медичну допомогу. Ніж, відібраний у обвинуваченого, свідок ОСОБА_12 заніс у квартиру і поклав на сходи. У свою чергу ОСОБА_7 пішов до себе додому. Безпосереднім свідком нанесення тілесних ушкоджень свідок ОСОБА_12 не був.
Допитана в якості свідка ОСОБА_13 в суді першої інстанції надала покази, за змістом яких вона є матір`ю потерпілого ОСОБА_8 та дружиною рідного брата обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_12 . Близько 9-ї години вечора 29 жовтня 2020 року, відпочиваючи вдома у АДРЕСА_2 почула шум і гамір, а тому попросила чоловіка ОСОБА_12 з`ясувати ситуацію. Чоловік ОСОБА_12 підтвердив, що щось дійсно відбувається, спустився вниз і десь за хвилину повернувся з проханням викликати швидку медичну допомогу та повідомив, що обвинувачений ОСОБА_7 вдарив сина ножем у живіт. Відразу за чоловіком ОСОБА_12 , метрів за 3-4 піднімався син ОСОБА_8 , тримаючись за живота, звідки через руку йшла кров. Він потерпілого ОСОБА_8 з його слів дізналася, що дядько ОСОБА_7 штирхнув його ножем. Обвинуваченого ОСОБА_7 свідок не бачила, лише приблизно за півтори години до події. Безпосереднім очевидцем події нанесення тілесних ушкоджень свідок ОСОБА_13 не була. Стосунки між потерпілим та обвинуваченим характеризує як напружені, непрості, неприязні, конфліктні.
Допитана в якості свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції надала покази, за змістом яких вона є дружиною обвинуваченого ОСОБА_7 , з яким вони сумісно не проживають тривалий час, потерпілий ОСОБА_8 є її племінником. 29 жовтня 2020 року свідок ОСОБА_14 була вдома у АДРЕСА_1 (у квартирі брата обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_12 , де вона мешкає). У вечері нагору піднявся ОСОБА_12 і сказав викликати швидку медичну допомогу і поліцію. За братом обвинуваченого - ОСОБА_12 одразу ж піднявся в квартиру потерпілий ОСОБА_8 з пробитим животом, за який тримався рукою, а з рани йшла кров. Потерпілий ліг у ванну, а свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 в паніці почали викликати швидку та поліцію. Про те, що потерпілого поранив обвинувачений дізналася зі слів ОСОБА_8 та ОСОБА_12 . Безпосереднім очевидцем події кримінального правопорушення свідок ОСОБА_14 не була. Свого чоловіка ОСОБА_7 характеризує негативно.
Також в ході судового розгляду судом першої інстанції за клопотанням представника потерпілого допитано в якості свідка ОСОБА_15 , лікаря-хірурга, який працює у Київській міській клінічній лікарні та проводив огляд потерпілого, коли його було доставлено до медичного закладу з ножовим пораненням та оперував ОСОБА_8 . Показання цього свідка стосуються оцінки стану здоров`я ОСОБА_8 одразу після його доставки до лікарні 29 жовтня 2020 року та перебігу лікування. Свідок ОСОБА_15 очевидцем події злочину не був та надав покази, згідно з якими стан ОСОБА_8 був край тяжким, хлопцю насилу врятували життя

Крім того, вина ОСОБА_7 у вчиненому підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження та належним чином дослідженими судом першої інстанції.

Зокрема, протоколом огляду місця події від 29 жовтня 2020 року, в якому задокументовано вилучення у приміщенні лікарні швидкої допомоги елементів футболки фіолетового кольору; протоколом обшуку від 29 жовтня 2020 року, яким задокументовано виявлення та вилучення у квартирі АДРЕСА_3 на другому поверсі предмета, схожого на ніж зі слідами бурого кольору на ньому; протоколами проведення слідчого експерименту від 20 листопада 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 та переглянутим судом першої інстанції в залі судового засідання на робочому комп`ютері відеозаписами проведених слідчих експериментів, обставини яких потерпілий та свідок ОСОБА_12 фактично словесно повторили при їх допиті під час судового розгляду, вказавши на дату, місце і час події, учасників, місце їх розташування, поведінку.
Відповідно до висновку експерта від 11 грудня 2020 року № 042-1827-2020 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, складеного на підставі постанови слідчого уповноваженим судово-медичним експертом, ОСОБА_8 був доставлений у відділення політравми 29 жовтня 2020 року о 21:20 год. за викликом, прийнятим о 20:41 год. з попереднім діагнозом ножове поранення передньої черевної стінки. За наслідками первинного огляду з`ясовано, що загальний стан хворого вкрай тяжкий, артеріальний тиск 60/30 мм ртутного стовпчика, пульс 120 за хвилину, слабкий, периферичний не визначається. 29.10.2020 та 31.10.2020 проведено оперативне втручання, 24.11.2020 ОСОБА_8 виписано. Дані медичної документації свідчать, що під час звернення за медичною допомогою 29.10.2020 о 21 год. 20 хв. у ОСОБА_8 виявлено проникаюче колото-різане поранення живота, а саме: рани на передній черевній стінці, від якої відходить рановий канал, направлений догори вправо та до заду, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, що проникає у черевну порожнину з пораненням великого чепця; в подальшому рановий канал йде зліва-направо і дозаду, входячи через малий чепець у чепцеву сумку (де виявлено 500 мл крові згортками) та неповним пересіченням голівки підшлункової залози (рана підшлункової залози 1,5х5 см) і ушкодженням серозної оболонки верхньої частини дванадцятипалої кишки з явищами гемоперитонеуму (наявність у черевній порожнині близько 2 л крові). Виявлене тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Характер та морфологія виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилося внаслідок однократної травматичної дії гострим предметом, якому притаманні колюче-ріжучі (по типу клинка ножа) ознаки і за давністю може відповідати вказаному терміну. Враховуючи характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_8 тілесного ушкодження, дані протоколу допиту потерпілого від 27.11.2020 та протоколу проведення слідчого експерименту за його участю від 20.11.2020, судовий експерт зробив висновок, що виявлене тілесне ушкодження могло утворитися при умовах та у спосіб, на які вказує потерпілий.
Згідно з висновками експерта від 18.11.2020 № 091-375-2020 та від 04.12.2020 № 081-492-2020 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, що складені на підставі постанов слідчого уповноваженими судово-медичними експертами, на клинку кухонного ножа та фрагментах футболки, які, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, були вилучені при обшуку місця події кримінального правопорушення та визнані речовими доказами за постановою слідчого судді, виявлена кров людини, можливість походження якої від потерпілого ОСОБА_8 не виключається.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 17.11.2020 №626 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, складеного на підстави постанови слідчого, у теперішній час ОСОБА_7 не виявляє ознак будь-якого психічного розладу; в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення (29.10.2020) він не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, тимчасового розладу психічної діяльності і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на момент проведення експертного дослідження ОСОБА_7 не виявляє ознак будь-якого психічного розладу, за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.
На думку суду апеляційної інстанції, районний суд дійшов вірного висновку про те, що нанесення ОСОБА_7 ножового поранення ОСОБА_8 було імпульсивним вчинком, одномоментною дією, умисел щодо якої виник раптово у ситуації конфлікту як наслідок суб`єктивного сприйняття у стані алкогольного сп`яніння ситуації, яка мала місце. Крім того, як обвинувачений ОСОБА_7 , так і сам потерпілий ОСОБА_8 не заперечували, що після нанесення тілесного ушкодження потерпілий втік, а обвинувачений не намагався наздогнати його. Таким чином, будь-яких обставин, які б вказували на спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння смерті потерпілому.

Отже, суд першої інстанції встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.121 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст.121 КК України на ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, то колегія суддів звертає увагу, що межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою ч.3 ст.337 КПК України, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Право змінити обвинувачення, висунути додаткове належить лише прокурору.
Як свідчать матеріали кримінального провадження, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК умисне тяжке тілесне ушкодження.
Під час судового розгляду прокурор не змінював обвинувачення та не висував додаткового.
У ході розгляду справи в межах пред`явленого обвинувачення вину ОСОБА_7 повністю підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке

Згідно з ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував обставини вчинення та суспільну небезпеку злочину, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, пенсіонер, не працює, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставинами, що у відповідності до ст.66 КК України пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому.

Обставинами, що згідно ст.67 КК України, обтяжують покарання, суд першої інстанції визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином судом першої інстанції належним чином та в повному обсязі було враховано дані щодо особи обвинуваченого при призначенні покарання.

Відтак, районний суд призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, яке відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Підстави для застосування положень ст.75 КК України, а також призначення максимального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.121 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлені.

Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог апеляційних скарг, і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_10 , а також представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Головуючий :

Судді :