ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/592/21 Справа № 195/486/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника( в режимі відеоконференції) ОСОБА_7
законного представника обвинуваченого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000057 за апеляційною скаргою прокурора Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, учня 11 класу Запорізької ЗОШ №89, який зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Полтава, громадянина України, неодруженого, працюючого офіціантом в ресторані АНАИТ, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст.304 КК України,

В с т а н о в и л а:
Вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року:
ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначено йому покарання за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням відповідних обов`язків.
ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначено йому покарання за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.ст.75,104 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням відповідних обов`язків.
ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст.304 КК України та призначено йому покарання : за ч.2 ст.289 КК України - у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч.1 ст.304 КК України - у вигляді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_12 остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст.ст.75 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням відповідних обов`язків.
Цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду.
Цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 моральну шкоду на користь ОСОБА_13 по 5 000 грн. з кожного.
Судом також вирішено долю речових доказів, застосування спецконфіскації та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 визнано винними за наступних обставин.
Так, обвинувачений ОСОБА_12 , знаходячись в м.Запоріжжя разом з ОСОБА_9 , де в ході спілкування у ОСОБА_12 виник злочинний умисел на втягнення неповнолітнього ОСОБА_9 в злочину діяльність направлену на незаконне заволодіння транспортним засобом належним потерпілому ОСОБА_13 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на втягнення неповнолітнього ОСОБА_9 , в злочину діяльність, а саме вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом мопедом «NATTY Q-50» червоного кольору, який належить потерпілому ОСОБА_13 , достовірно знаючи що ОСОБА_9 , являється неповнолітнім, так як на протязі тривалого часу підтримував з останнім дружні стосунки, ОСОБА_12 04.02.2020 р. близько 17.00 годин знаходячись в автомобілі ЗАЗ 110307 ("Славута") д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_14 та перебував у користуванні обвинуваченого ОСОБА_11 , посягаючи на моральні засади суспільства, у ставленні до виховання підростаючого покоління, негативно впливаючи на неповнолітнього, в усній формі переконав ОСОБА_9 вчинити незаконне заволодіння транспортного засобу мопеду «NATTY Q-50» червоного кольору, пообіцявши останньому, що вчинення ними незаконного заволодіння мопедом жодного покарання вони за це не понесуть, чим здійснив психічний вплив на ОСОБА_9 та викликав у нього бажання скоїти незаконне заволодіння мопедом належного потерпілому ОСОБА_13 .
Так, 04.02.2020 року приблизно о 17.00 годині обвинувачений ОСОБА_9 разом з обвинуваченими ОСОБА_12 , та ОСОБА_11 , знаходячись в автомобілі ЗАЗ 110307 ("Славута") д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_14 та перебував у користуванні ОСОБА_11 , направлялись по автодорозі Н-23 за маршрутом м.Запоріжжя - смт.Томаківка, де в невстановлений досудовим розслідуванням час, розробили план спільної злочинної діяльності, що полягав у незаконному заволодінні транспортним засобом - мопедом належним потерпілому ОСОБА_13 , шляхом введення в оману потерпілого щодо наміру його придбання та застосування насильства з метою подолання опору потерпілого з метою уникнення подальшого їх затримання.
З метою виконання спільного злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом, цього ж дня близько 18:00 годині ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , знаходячись на автодорозі Н-23 поблизу смт.Томаківка, у супроводі ОСОБА_12 прийшов на зустріч з потерпілим ОСОБА_13 та маючи при собі заздалегідь придбаний від ОСОБА_12 балончик з газом дратівної дії очікував на умовний сигнал останнього про застосування до потерпілого з метою подолання можливого опору незаконному заволодінню транспортним засобом, який мав вчинити ОСОБА_12 під приводом наміру придбати транспортний засіб в якості подарунка, для неповнолітнього ОСОБА_9 .
Після чого, у вищевказаний час та місці, ОСОБА_9 , діючи відповідно до відведеної йому ролі та отримавши умовний знак від ОСОБА_12 розпилив вміст балончику з газом дратівної дії в напрямку обличчя потерпілого ОСОБА_13 з метою подолання опору потерпілого незаконному заволодінню транспортним засобом та уникнення подальшого затримання.
Після цього, ОСОБА_9 побіг в напрямку м.Запоріжжя де у невстановленому місці та час, на ділянці смт.Томаківка - м.Запоріжжя автодороги Н-23 зустрівся з іншими учасниками злочину та отримавши від ОСОБА_12 мопед потерпілого ОСОБА_13 , направився на ньому в напрямку м.Запоріжжя, а ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які відповідно до спільного плану злочинної діяльності мали здійснювати його супровід до м.Запоріжжя, відповідно до відведеної їм ролі, пересувалися на автомобілі ЗАЗ 110307 ("Славута") д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_11 .
В наступному, 04.02.2020 в період часу з 18:00 до 20:00 год. обвинувачений ОСОБА_9 , що керував мопедом «NATTY Q-50», червоного кольору, був виявлений співробітниками Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та потерпілим ОСОБА_13 , що правомірно розцінили його дії як участь у вчиненні кримінального правопорушення та затримали ОСОБА_9 , а ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зникли з місця події в напрямку м.Запоріжжя.
Своїми навмисними діями обвинувачений ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_11 умисно, незаконно, заволодів транспортним засобом - мопедом «NATTY Q-50» червоного кольору, вартістю 5500 гривень, який належить потерпілому ОСОБА_13 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на зазначену вище суму.
Дії обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 суд кваліфікував за ч.2 ст.289 КК України за ознаками - незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Дії обвинуваченого ОСОБА_12 судом кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК України за ознаками - незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно та поєднане з насильством , що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; за ч.1 ст.304 КК України за ознаками втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність.

В апеляційній скарзі прокурор не погодився з даним рішенням суду. Просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11.12.2020 року відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 - змінити.
Доповнити мотивувальну частину вироку обставиною, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 - вчинення злочину неповнолітнім.
Виключити з обвинувачення ОСОБА_12 за ч.2 ст.289 КК України у незаконному заволодінні транспортним засобом кваліфікуючу ознаку повторності.
Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_12 - вчинення злочину з використанням малолітнього.
В резолютивній частині вироку зазначити про стягнення з ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 на користь держави понесені витрати на залучення експерта під час проведення судово-товарознавчої експертизи в сумі по 100 грн. 00 коп. з кожного.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вищевказаний вирок є незаконним і підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства.
Вказує на те, що судом у вироку кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_12 за ч.2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинено повторно, та поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, але, на його думку, кваліфікуюча ознака повторності надлишково інкримінована обвинуваченому ОСОБА_12 , оскільки він раніше не судимий та визнаний винним у вчиненні одного епізоду злочину. Також зазначає, що судом у вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , необгрунтовано встановлено обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням малолітнього. Втягнення неповнолітнього ОСОБА_9 у протиправну діяльність не є обтяжуючою покарання ОСОБА_12 обставиною. Ці протиправні дії охоплюються складом злочину, передбаченим ст.304 КК України, який інкриміновано обвинуваченому ОСОБА_12 .
Вказує, що суд під час прийняття рішення про призначення ОСОБА_9 покарання не врахував обов`язкову обставину, яка пом`якшує покарання неповнолітньому, передбачену п.3 ч.1 ст.66 КК України - вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.
Крім того, звертає увагу, що у вироку суд в резолютивній частині вирішив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 на користь держави понесені витрати на залучення експерта під час проведення судово-товарознавчої експертизи в сумі 300 грн. 00 коп. На думку прокурора, дане рішення суперечить чинному кримінальному процесуальному законодавству України, так як солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, вони мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 , його захисник та законний представник, кожен окремо, не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив її задовольнити.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Доведеність вини ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікація дій останніх в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Разом з тим, обговорюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів находить їх такими, що ґрунтуються на вимогах закону.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
З цією вимогою кореспондуються вимоги ч. 1 ст. 370 КПК України про ухвалення компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Апеляційним переглядом встановлено, що судом у вироку дії обвинуваченого ОСОБА_12 кваліфіковано за ч.2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинено повторно, та поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Разом з цим, на думку колегії суддів, кваліфікуюча ознака повторності була помилково інкримінована обвинуваченому ОСОБА_12 , оскільки він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, та визнаний винним лише у вчиненні одного епізоду кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, а отже повторності в даному випадку дії обвинуваченого не утворюють, а тому кваліфікуюча ознака повторності незаконного заволодіння транспортним засобом підлягає виключенню із кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 .
Також судом першої інстанції у вироку необгрунтовано встановлено обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_12 - вчинення злочину з використанням малолітнього.
Так, п.9 ч.1 ст.67 КК України передбачає наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення з використанням малолітнього.
Згідно з п.11 ч.1 ст.3 КПК України малолітня особа - це дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.
Обвинувачений ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_12 , а саме 04.02.2020 року, був саме неповнолітньою особою, а не малолітньою, а тому вчинення кримінального правопорушення з використанням неповнолітнього ОСОБА_9 не є обтяжуючою покарання ОСОБА_12 обставиною, хоча всупереч наведеному органом досудового розслідування ця обставина зазначена і в обвинувальному акті у кримінальному провадженні №0000057. Дані протиправні дії останнього охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого ст.304 КК України, який інкриміновано обвинуваченому.
Крім того, відповідно до загальних засад призначення покарання, які передбачені ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно ст. 485 КПК України під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальних правопорушень, вчинених неповнолітнім, встановлюються обставини,

передбачені ст. 91 цього Кодексу, зокрема, обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» від 16.04.2004 року № 5 зазначено, що неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з п. 3 ч.1 ст. 66 КК є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в частині 1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи.
Проте, суд під час прийняття рішення про призначення ОСОБА_9 покарання в порушення вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства, не врахував обов`язкову обставину, яка пом`якшує покарання неповнолітньому, передбачену п.3 ч.1 ст.66 КК України - вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.
Також, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п. 3 ст. 91 КПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави. При цьому суд, враховуючи майновий стан обвинуваченого, за власного ініціативою або за його клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
Частиною 2 ст. 122 КПК України регулюється порядок здійснення залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ.
Відповідно до п. 11 Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 710 від 01.07.1996, науково - дослідницькі установи судової експертизи проводять судову експертизу по кримінальних справах і справах про адміністративні правопорушення за рахунок засобів, передбачених у державному бюджеті України на відповідний рік на проведення судових експертиз.
У ч. 2 ст. 124 КПК визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.
Так, згідно з п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого. Відповідно до ст. 126 КПК України, питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.
При цьому солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.
Крім того, згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року у справі, в якій засуджено декількох осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.
Крім того, вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі №51-5168км18, а відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 року, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.
Таким чином, відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат відповідно до положень глави 8 КПК України. У тому разі, якщо винуватими буде визнано декілька осіб, суд зобов`язаний визначити, в якому розмірі повинні бути стягнені ці витрати з кожного, враховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан засуджених.
Проте в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону Томаківський районний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувальний вирок, не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати у розмірі 300 гривень на користь держави слід стягнути з ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 солідарно.
Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції зокрема є, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За вимогою ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції має можливість змінити вирок суду першої інстанції у разі:
1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;
2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;
3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;
4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, а вказаний вирок підлягає зміні на підставі ст.408 КПК України судом апеляційної інстанції.
Суттєві порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення в цілому, не встановлені.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст.304 КК України змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку щодо ОСОБА_12 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, посилання на кваліфікуючу ознаку - вчинене повторно.
Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_12 - вчинення злочину з використанням малолітнього.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи (звіт №833/20 від 05.03.2020 року) у розмірі 100 гривень.
Стягнути з ОСОБА_11 на користь держави витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи (звіт №833/20 від 05.03.2020 року) у розмірі 100 гривень.
Стягнути з ОСОБА_12 на користь держави витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи (звіт №833/20 від 05.03.2020 року) у розмірі 100 гривень.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4