Ухвала

іменем України
23 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 202/4292/20
провадження № 51-801ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000889, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Новомосковська Дніпропетровської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК до призначеного відповідно до цього вироку покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, визначеного вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК, і остаточно призначено ОСОБА_4 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 днів.
Запобіжний захід щодо засудженої залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо долі речового доказу та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалою від 13 серпня 2020 року виправлено описку, допущену у вироку, зазначено дату початку строку відбування покарання 26 червня 2020 року.
Відповідно ухвали цього суду від від 17 вересня 2020 року виправлено описку, допущену у вироку, зазначено дату початку строку відбування покарання 25 червня 2020 року.
Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_4 25 червня 2020 року приблизно о 14:00, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 біля дерева неподалік п`ятого під`їзду зазначеного будинку побачила велосипед марки «Crosride Shark» чорного кольору, належний ОСОБА_5 , який вона визначила предметом свого злочинного посягання. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи умисно, відкрито, повторно, з корисливих мотивів, розуміючи, що її дії є очевидними для оточуючих, з метою власного збагачення, передбачаючи спричинення майнової шкоди та бажаючи її настання, ОСОБА_4 підійшла до вказаного велосипеда, сіла на нього поїхала у бік просп. Петра Калнишевського у тому ж місті, таким чином відкрито викравши його.
Після цього, ОСОБА_4 з викраденим із місця вчинення кримінального правопорушення зникла, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяла потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 2924,10 грн.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року щодо неї без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як наслідок, безпідставну кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 186 КК, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Як зазначає засуджена на обґрунтування своїх вимог, її дії за ч. 2 ст. 186 КК кваліфіковано неправильно, оскільки вона усвідомлювала, що вчиняє дії, спрямовані на таємне викрадення майна, і думала, що ці дії не були помічені іншими особами.
З огляду на це, на її думку суди мали перекваліфікувати її дії з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 185 КК, оскільки нею було вчинено не відкрите викрадення чужого майна (грабіж), а таємне (крадіжка), чого безпідставно не взяли до уваги суди під час розгляду кримінального провадження щодо неї.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, під час розгляду справи в суді першої інстанції в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_4 , надаючи показання суду, за участю захисника ОСОБА_6 , вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,визнала в повному обсязі, щиро розкаялася, не оспорювала жодних фактичних обставин, як і інші учасники судового провадження, не заперечувала проти його розгляду в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. Водночас суд переконався у добровільності та істинності її позиції, а також позиції інших учасників судового провадження і роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, засуджена ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації інкримінованих дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого нею злочину через суворість, просила пом`якшити призначене їй покарання із застосуванням статей 66, 69 КК та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК апеляційний суд вирішує лише ті питання, що винесено на його розгляд сторонами. Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 404 цього Кодексу апеляційний суд переглядає вирок лише в межах апеляційної скарги.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд з урахуванням вищевказаних статей і того, що кримінальне провадження місцевим судом розглядалося відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК, переглянув вирок у межах апеляційної скарги засудженої ОСОБА_4 , яку підтримав захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні, та ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для пом`якшення засудженій покарання, та навівши при цьому відповідні аргументи для прийняття такого рішення, залишив вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року щодо неї без змін.
Доводи засудженої, викладені в касаційній скарзі, стосовно неправильної кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 186 КК, оскільки вона не усвідомлювала, що її дії під час викрадення майна були помічені іншими особами, Суд вважає безпідставними.
Колегія суддів звертає увагу на неодноразові висловлювання Верховного Суду про те, що для відмежування крадіжки від грабежу слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, кваліфікуються як грабіж.
Як вбачається з матеріалів провадження за скаргою, засуджена ОСОБА_4 в ході допиту в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження надала показання про те, що 25 червня 2020 року у дворі поблизу вул. Богдана Хмельницького вона побачила велосипед, належний потерпілій, після чого сіла на нього та поїхала, чула, що її помітили, оскільки їй кричали та вимагали залишити велосипед, але вона продовжила їхати на ньому.
Таким чином, наведене свідчить, що дії ОСОБА_4 під час викрадення майна помітили оточуючі, вони намагалися її зупинити, однак засуджена із викраденим майном зникла. Крім того, з цих показань видно, що засуджена чула крики та розуміла (не могла не розуміти), що її злочинні дії помітили інші особи, і це підтверджує її поведінка, оскільки після вимог залишити велосипед засуджена не зупинилася, а продовжила рух.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії засудженої ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК, з чим погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Переконливих аргументів, які би свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, касаційним судом не встановлено.
З огляду на наведене обґрунтування касаційної скарги засудженої не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги засудженої немає.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 430 КПК суддя-доповідач протягом 10 днів після відкриття касаційного провадження вирішує заявлені клопотання. Отже, за відсутністю підстав для відкриття касаційного провадження порушені засудженою клопотання про призначення їй захисника та доставку її в судове засідання касаційної інстанції не вирішуються.
При цьому суд звертає увагу на те, що для отримання правової допомоги засуджена може звернутися до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в порядку, передбаченому Законом України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу».
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2021 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3