Справа № 349/1157/20
Провадження № 11-кп/4808/174/21
Категорія ч. 3 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження № 0000154 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26.02.2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, який не працює, неодружений, раніше не судимий,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено покарання на підставі ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду в частині призначеного судом першої інстанції покарання, вважає його занадто суворим, просить обрати покарання обвинуваченому у виді 200 годин громадських робіт. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що протиправна діяльність обвинуваченого ОСОБА_7 обмежується одним епізодом, який не несе особливої суспільної небезпеки, ним не заподіяно істотної шкоди потерплому, обвинувачений є несудимим, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має на утриманні престарілого батька, повернув викрадені кошти, й потерпілий не має до нього претензій. Вважає, що обране покарання, що пов`язане з реальним обмеженням особистої свободи поставить у скрутне становище не лише обвинуваченого, а й престарілого утриманця, а тому вважає обране покарання явно несправедливим, неспівмірним із суспільною небезпечністю вчиненого кримінального правопорушення та особою засудженого.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.07.2020 року близько о 19-45 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, з прямим умислом направленим на таємне викрадення чужого майна, знаючи про відсутність ОСОБА_9 в житловому будинку за місцем його проживання по АДРЕСА_1 , з тієї причини, що бачив як той працював в саду, через незачинену хвіртку зайшов на подвір`я, а далі, відімкнувши вхідні двері ключем, який ОСОБА_9 залишив у замку, проник у середину цього житлового будинку, звідки з нічного столика у спальні викрав належні ОСОБА_9 100 євро, що становили 3 224,00 грн. за курсом НБУ станом на 24.07.2020 року.

Коли ОСОБА_7 вийшов з будинку на подвір`я, не маючи ще реальної можливості розпорядитись викраденим майном, до будинку повернувся ОСОБА_9 . Побачивши ОСОБА_7 , він наказав йому зупинитись. ОСОБА_7 продовжив свої дії з метою заволодіння майном, не зупинився та втік з подвір`я.

Таким чином, дії ОСОБА_7 , розпочаті як крадіжка, поєднана з проникненням у житло, переросли у грабіж, відповідальність за що передбачена ч. 3 ст. 186 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційних вимог, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 186 КК України учасниками судового провадження не оспорюється.

В апеляційній скарзі сторона захисту висловила свою незгоду в частині обраного судом першої інстанції виду та міри покарання, вважаючи його занадто суворим, просить обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Проте, колегія суддів не може погодитись з вказаними доводами апеляційної скарги.

Так, як вбачається з вироку суду першої інстанції, покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік, було призначене обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що сукупність даних про особу обвинуваченого, його відношення до злочину та його наслідків, а також відсутність претензій з боку потерпілого, були належним чином враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, у тому числі із застосуванням положень ст. 69 КК України та вказані обставини не приводять колегію суддів до переконання про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді 200 годин громадських робіт, як про це просить в апеляційній скарзі захисник, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання

Як вбачається з мотивувальної частини вирок суду, при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу обвинуваченого. Зокрема, судом враховано наявність обставин які пом`якшують його покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Також судом встановлено обставини, які обтяжують його покарання, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку, та вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому судом першої інстанції прийнято до уваги й висновки, що містяться в досудовій доповіді органу пробації в частині того, що ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, й виправлення останнього без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства, в тому числі окремих осіб.

Окрім цього, судом першої інстанції враховано й те, що обвинувачений ОСОБА_7 проживає разом із батьком пенсійного віку, негативно характеризується за місцем мешкання, оскільки на обвинуваченого надходили усні скарги, перебуває під наглядом у лікаря нарколога з діагнозом «хронічний алкоголізм», на обліку у психіатра не перебуває.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання, колегією суддів повторно досліджено докази, що характеризують особу обвинуваченого (а.п. 133-137), та враховуючи тяжкість злочину, особу обвинуваченого, що перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «хронічний алкоголізм», й той факт, що злочин вчинено останнім в стані алкогольного сп`яніння щодо особи похилого віку, взявши до уваги сукупність обставин, що пом`якшують покарання й думку потерпілого, колегія суддів дійшла переконання, що з урахуванням конкретних обставин справи, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України, та дійшов правильного висновку про те, що виправлення останнього неможливе без ізоляції від суспільства.

Залишаючи вирок суду першої інстанції без змін, колегія суддів враховує й практику рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), де Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10. 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Стосовно доводів захисника щодо явно несправедливого та неспівмірного із суспільною небезпечністю вчиненого кримінального правопорушення та особою засудженого, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки до критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного ОСОБА_7 злочину, де потерпілим є особа похилого віку, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Враховуючи позицію ЄСПЛ в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, де суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, на думку колегії суддів, у даному випадку саме такий вид та розмір покарання обраний судом першої інстанції щодо ОСОБА_7 буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Посилання сторони захисту на те, що протиправна діяльність обвинуваченого ОСОБА_7 обмежується лише одним епізодом обвинувачення, який не несе особливої суспільної небезпеки, останнім не заподіяно істотної шкоди потерплому, ОСОБА_7 є несудимим, має на утриманні престарілого батька, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, повернув викрадені кошти, потерпілий не має до нього претензій, були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Твердження захисту про те, що вчинене ОСОБА_7 діяння не несе особливої суспільної небезпеки, не є слушним, оскільки відповідно до ст. 12 КК України вчинений ОСОБА_7 злочин за ч. 3 ст. 186 КК України є тяжким.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є неспроможні.

На переконання колегії суддів, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 1 року позбавлення волі за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Будь-яких обставин, які не були враховані при призначенні покарання із застосуванням ст. 69 КК України і свідчили б про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, апеляційна скарга не містить.

Обране ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, призначене з врахуванням конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, обставин, що впливають на покарання, є домірним скоєному та необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів поза всяким розумним сумнівом дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання, відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого злочину.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого та його особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає безпідставними.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту належить відмовити, вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4