Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0010044 щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28.11.2017

за ч.1 ст.309 КК України до штрафу,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 7 червня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Дарницьким районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2021 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 05.08.2021 включно.

Цією ж ухвалою суд залишив без змін визначений раніше обвинуваченим розмір застави.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він вступив у злочинну змову з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та невстановленою досудовим розслідуванням особою на незаконний збут наркотичного засобу метадону. 8 листопада 2017 року співробітниками УПН ГУНП у м. Києві в ході здійснення контролю за вчиненням злочину проведено перший етап оперативної закупки метадону, під час якого ОСОБА_9 (анкетні дані змінено) в телефонному режимі замовила у ОСОБА_7 наркотичний засіб, після цього через термінал ПриватБанк перерахувала на вказаний ОСОБА_7 рахунок гроші в сумі 400 гривень. В подальшому ОСОБА_7 в телефонному режимі конференцзв`язку переключила ОСОБА_6 , який повідомив місце знаходження наркотичного засобу метадону масою 0,127 г, який ОСОБА_10 видала співробітниками поліції. Аналогічним способом 6 лютого 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 незаконно збули ОСОБА_9 наркотичний засіб метадон масою 0,066 г в ході другого етапу оперативної закупки.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність ухвали про продовження йому строку тримання під вартою вимогам ст.ст.177, 183, 199 КПК України та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі Белевітський проти Росії). Однак сторона обвинувачення, стверджуючи про його винуватість, не підкріплює свою позицію доказами обґрунтованості підозри. Стороною захисту неодноразово наголошувалось, що у зв`язку з необґрунтованістю підозри порушується право обвинуваченого на захист, а правова кваліфікація кримінального правопорушення ґрунтується на припущеннях, з метою створення штучних умов стосовно тяжкості злочину.

Як стверджує ОСОБА_6 , суд проігнорував доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що квазіавтоматичне продовження строку тримання під вартою суперечить гарантіям, установленим п.3 ст.5 Конвенції (рішення у справі Tase v. Romunia). Між тим, обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведено органами державної влади (рішення у справах Shishkov v. Bolgaria, Терещенко проти України), а розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці, законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи; проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу поваги права, передбаченого ст.5 Конвенції (рішення у справі Lavents v. Latvia). Звертає увагу, що зі спливом певного часу судові органи повинні мотивувати свої рішення про продовження тримання особи під вартою іншими підставами, ці підстави мають бути чітко зазначені національними судами і доводи за і проти звільнення з-під варти не повинні бути загальними і абстрактними (рішення у справі Геращенко проти України). При цьому тяжкість можливого покарання не може служити виправданням тривалих строків тримання під вартою (рішення у справі Буров проти України).

Крім того, на переконання обвинуваченого, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд не врахував наявність у нього міцних соціальних зв`язків, оскільки він має постійне місце проживання та реєстрації в м. Києві, утримує хвору матір, яка за станом здоров`я потребує постійного догляду та допомоги і є пенсіонером (батько проживає окремо).

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не оскаржена.
Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадженнядокази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з його доводами про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КК України, переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, продовжити злочинну діяльність у сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам про відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а також правильності правової кваліфікації дій ОСОБА_6 , на що останній вказує в апеляційній скарзі. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував характер і тяжкість діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , особу обвинуваченого, відсутність у нього джерела доходу.

При цьому слід зважити на тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, наявність у нього судимості за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, а також направлення до суду обвинувального акта в іншому кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ОСОБА_6 , який не має власної сім`ї та постійного джерела доходу, тобто міцні соціальні зв`язки, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити злочинну діяльність, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Що стосується тверджень про наявність у нього на утриманні хворої матері, яка потребує сторонньої допомоги, то матеріали судового провадження таких даних не містять. До того ж, колегія суддів звертає увагу, що при постановленні ухвали суд першої інстанції залишив без змін раніше визначений розмір застави в сумі 140 960 гривень, який може бути внесений у будь-який момент з метою забезпечення виконання обвинуваченим відповідних обов`язків та буде для нього достатнім стримуючим фактором.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 7 червня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3