Справа № 158/1022/20
Провадження № 1-кп/0158/28/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2021 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника обвинуваченого ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці кримінальне провадження № 0000007 від 04.01.2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, учня вечірньої школи с. Карасин, Камінь-Каширського району Волинської області, працюючого комірником ПП «Фасад», не одруженого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

04.01.2020 року, близько 17 год. 00 хв., ОСОБА_7 , всупереч вимогам Правил дорожнього руху України, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, керуючи автомобілем марки «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю не меншою від 99.3 км/год. до 103.6 км/год, на 108 км. + 850 м автодороги сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», що у с. Звірів, Ківерцівського району, Волинської області, зі сторони м. Луцька, в напрямку м. Рівне, був неуважний під час руху автомобіля, не стежив за дорожньою обстановкою, завчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкість транспортного засобу аж до його зупинки з моменту виникнення небезпеки для руху велосипедиста ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину дороги справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, у зв`язку з чим допустив наїзд на останнього. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 , 1950 року народження, помер на місці пригоди.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 10 від 18.02.2020 року, ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, а саме: множинні садна та рвані рани тіла, відкритий переломовивих правого плечового суглобу, закритий злам лівої плечової кістки, відкритий злам кісток обох гомілок, закритий злам правої та лівої стегнових кісток, злам лівої ключиці та травматичного роз`єднання правого грудинно-ключичного з`єднання, злам шийного відділу хребта між шостим та сьомим шийними хребцями з розривом передньої повздовжньої зв`язки, багатофрагментарний злам кісток основи та склепіння черепа, забій-розчавлення тканини головного мозку та обох півкуль мозочка, масивний крововилив у середостіння та корені легень, забій верхніх долей обох легень, множинні злами ребер по декількох анатомічних лініях з розривами парієтальної плеври, злам грудини, правобічний гематоракс, травматичний розрив серцевої сорочки та проникаючий розрив стінки правого шлуночка серця.

Дані тілесні ушкодження, стосовно живих осіб належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення і в даному випадку викликали смерть потерпілого.

Причиною смерті ОСОБА_8 є отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, а саме: поєднана тупа травма тіла, котра супроводжувалась множинними зламами кісток скелету, забоями та розривом внутрішніх органів.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3. б), 12.3. 12.4, 12.6 б) 12.9 б) Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

п. 12.6. поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю:

б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;

п. 12.9 водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

До початку судового розгляду потерпілим ОСОБА_4 подано цивільний позов, в порядку ст. 128 КПК України, до ОСОБА_7 , про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн., завдану скоєним кримінальним правопорушенням.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та дав пояснення, що 04.01.2020 року, близько 17 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 , близько 70 км/год., рухався на АЗС, що у с. Звірів, Ківерцівського району, Волинської області, зі сторони м. Луцька, в напрямку м. Рівне та не доїжджаючи 80 м. до вказаної АЗС, на дорогу миттєво вискочив велосипедист, який перетинав дорогу в неосвітленому місці без світловідбивачів, внаслідок чого відчув удар. Вийшовши з автомобіля побачив тіло чоловіка та викликав працівників поліції і медичну допомогу. Разом з тим, зазначив, що в той день на дворі було пасмурно, дорожнє покриття було мокрим, оскільки йшов дощ, винним вважає велосипедиста. Щодо цивільного позову поклався на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав покази свого підзахисного та зазначив, що винним у даному ДТП є велосипедист, який перетинав дорогу в неосвітленому місці без світловідбивачів, перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому просив визнати не винним ОСОБА_7 .

Потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх представник адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні, кожен зокрема, просили цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , про відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю, щодо міри покарання просили суворо покарати.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчинені необережних дій, котрі виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, його винність у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 , яка є дружиною померлого ОСОБА_8 показала суду, що очевидцем вказаних подій не була, про смерть чоловіка дізналася від працівника АЗС, підійшовши на місце події - побачила труп чоловіка, який раніше поїхав по сигарети. Крім того вказала, що на дворі в день вчинення ДТП, було сухо. Разом з тим зазначила, що захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 підходив до неї з метою відшкодування матеріальної та моральної шкоди, однак вона відмовилася.

Також, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 , який є сином загиблого ОСОБА_8 показав суду, що очевидцем вказаних подій не був, про смерть батька дізнався від працівника АЗС, на місце події прибув за 5 хв., де побачив труп батька, працівників поліції та медичної допомоги. Обвинувачений ОСОБА_7 разом із батьками приїжджали на наступний день після ДТП та просили вибачення. Також вказав, що йому пропонували матеріальну допомогу в розмірі 300 доларів США, однак він не погодився.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що він працює на АЗС «АВЕТРА», що у с. Звірів, Ківерцівського району Волинської області. Приблизно взимку 2020 року, о 17 год., заправляючи автомобіль почув різкий звук гальм та звук удара. Підійшовши до місця ДТП побачив труп чоловіка. Очевидцем самого зіткнення автомобіля і велосипедиста не був, ДТП в момент його вчинення не бачив. Також зазначив, що в той день надворі було похмуро, однак сухо, дощу не було. Крім того вказав, що освітлення на АЗС в даний період доби було і ДТП трапилось на відстані більше 50 м. від АЗС.

Крім показань потерпілих та свідка, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується також безпосередньо дослідженими судом наступними доказами.

З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 04.01.2020 року та доданої до нього схеми і фототаблиці вбачається, що місцем ДТП є 108 км. + 850 м автодороги сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», що у с. Звірів, Ківерцівського району, Волинської області. Учасниками даної пригоди є автомобіль марки «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 та велосипедиста ОСОБА_8 /а.с. 120-129/.

Постановами про визнання і приєднання до справи як речових доказів від 04.01.2020 року, автомобіль марки «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 та велосипед, яким керував ОСОБА_8 визнано речовими доказами /а.с. 130, 135/.

Згідно висновку експерта №10 від 18.02.2020 року, при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_8 , 1950 року народження були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: множинних саден та рваних ран тіла; відкритого переломовивиху правого плечового суглобу, закритого зламу правої та лівої стегнових кісток, зламу лівої ключиці та травматичного роззєднання правого грудинно-ключичного зєднання; зламу шийного відділу хребта між шостим та сьомим шийними хребцями з розривом передньої повздовжньої звязки; багатофрагментарного зламу кісток основи та склепіння черепа, забою-розчавлення тканини головного мозку та обох півкуль мозочка; масивного крововиливу у середостіння та корені легень, забою верхніх долей обох легень, множинних зламів ребер по декількох анатомічних лініях з розривами паріетальної плеври, зламу грудини, правобічного гемотораксу, травматичного розриву серцевої сорочки та проникаючого розриву стінки правового шлуночка серця. Враховуючи характер, масивність та чисельність виявлених тілесних ушкоджень, можна сказати, що вони могли утворитись за обставин ДТП, що вказані у постанові. Згідно судово-медичних правил оцінки степені тяжкості тілесних ушкоджень вказаний комплекст тілесних ушкоджень відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення. Причиною смерті ОСОБА_8 , 1950 року народження, являється поєднана тупа травма тіла, котра супроводжувалась множинними зламами кісток скелету, забоями та розривами внутрішніх органів, що підтверджується даними розтину, виявлених при розтині трупа, та відображених в судово-медичному діагнозі. При судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі від трупа ОСОБА_8 , 1950 року народження, виявлено етиловий спирт в концентрації: кров 0,48 проміле, сеча 0,38 проміле, що стосовно живих осіб відноситься до алкогольної інтоксикації легкого ступеня /а.с.139-144/

Відповідно до висновку експерта №104 судової інженерно-транспортної експертизи від 17.03.2020 року, в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, швидкість руху автомобіля марки «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 », на момент початку гальмування була не менша ніж 99.3….103.6 км/год /а.с.147-149/

Крім того, згідно висновку експерта судової інженерно-транспортної експертизи транспортно-трасологічного дослідження №102 від 20.03.2020 року та доданої до нього ілюстрованої таблиці, в момент первинного контакту повдовжня вісь велосипеда розміщувалася під кутом приблизно 115+-10 градусів (за рухом годинникової стрілки) відносно повздовжньої вісі автомобіля «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 » /а.с.151-157/.

Згідно висновку експерта судової інженерно-транспортної експертизи №101 від 20.03.2020 року та доданої до нього ілюстрованої таблиці, наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 автомобілем марки «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_7 відбувся на лівій смузі руху автодороги сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», в напрямку м. Рівне; наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 автомобілем марки «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_7 відбувся в районі лівого сліду гальмування, в місці, що передує розташуванню дрібного осипу скла на асфальтовому покритті /а.с.159-161/

З протоколу проведення слідчого експерименту від 20.03.2020 року та схеми, доданої до нього вбачається загальний вигляд дороги на якій трапилося ДТП 04.01.2020 року, місце зіткнення, орієнтовне місце наїзду на пішохода, видимість велосипедиста тощо. ОСОБА_7 у присутності понятих та потерпілого ОСОБА_4 заявив, що даний слідчий експеримент повністю відповідає обстановці, яка була безпосередньо у момент ДТП /а.с. 162-165/.

Як вбачається з висновку експерта судової інженерно-транспортної експертизи №183 від 26.03.2020 року, в заданій дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 », ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 10.4, 12.3, 12.4, 12.9 б) ПДР України, тобто повинен був керувати транспортним засобом зі швидкістю не більше 50,0 км/год, перед поворотом ліворуч, завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині і в момент об`єктивного виявлення руху велосипедиста до смуги руху його транспортного засобу негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Йому заборонялось керувати транспортним засобом зі швидкістю більшою ніж 50,0 км/год.; в заданій дорожній ситуації з технічної точки зору велосипедист ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 6.2, 6.6 а), 10.1, 11.14 ПДР України, тобто керувати велосипедом обладнаним звуковим сигналом та світлоповертачами: спереду білого кольору, по боках оранжевого, позаду червоного із встановленим та увімкненим ліхтарем (фарою), а перед зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Йому заборонялось керувати велосипедом в темну пору доби з вимкненим ліхтарем (фарою) і без світлоповертачів; в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 » ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_8 , шляхом застосування негайного гальмування, з моменту виникнення небезпеки для руху, заданого слідством /а.с.170-174/.

Відповідно до протоколу огляду від 30.03.2020 року та доданої до нього фототаблиці, предметом огляду являється автомобіль марки «Рено Лагуна», р.н. знак « НОМЕР_1 », на якому виявлено пошкодження передньої частини автомобіля, характерних до ДТП, усі колеса знаходяться під числами, при повороті рульового колеса передні колеса автомобіля реагують та повертають у відповідну сторону повороту керма. При натисканні педалі гальм відчувається зусилля, при відпусканні педалі, остання повертається на своє початкове місце. Також оглянуто бачок гальмівної рідини, що знаходиться під капотом автомобіля, встановлено належний маркуванню рівень гальмівної рідини (рівень в межах норми встановлених виробником) /а.с.175-180/.

Ці дані узгоджуються із встановленими судом фактичними обставинами справи.

Дані докази (показання, речові докази, документи) за свою суттю є належними та допустимим у розумінні норм КПК України.

Щодо клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 04.01.2020 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 20.03.2020 року та висновки експерта №№101, 102 від 20.03.2020 року, №104 від 17.03.2020 року, №183 від 26.03.2020 року, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Статтею 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Згідно глави 20 Розділу ІІІ в КПК України міститься переліки слідчих (розшукових) дій, які може проводити слідчий під час досудового розслідування. Слідчий експеримент та огляд місця події в даній главі відноситься до слідчої дії та є джерелом доказів.

Так, ст. 240 КПК України визначено, що з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко - чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд.

Разом з тим, частиною 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання.

В свою чергу, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Із матеріалів кримінального провадження випливає, що до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ОСОБА_7 є винуватим у вчиненні ДТП. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_7 була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу усіх обставин ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи, що не суперечить засаді верховенства права. При цьому останній не стверджував, що винний у ДТП та взагалі не надавав ніякої оцінки своїм діям. Крім того, слідчий експеримент проведено з метою відтворення обставин ДТП, а неодержання від свідка ОСОБА_7 викривальних показань. Експертиза, за якою було встановлено, що саме дії ОСОБА_7 призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч. 2 ст. 286 КК України, мала місце вже після проведення слідчого експерименту.

Таким чином, доводи щодо визнання протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 , на підставі п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України не є недопустимим доказом.

Зазначена правова позиції була висловлена у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі №345/522/16-к (провадження №51-2869км18).

При цьому, суд, враховуючи вищенаведене, прийшов до висновків, що дані слідчі дії в частині проведення слідчого експерименту та огляду місця події були спрямовані на встановлення механізму дорожньо - транспорної пригоди та встановлення обставин події.

Крім того, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 мотивує клопотання про визнання недопустимим доказу - протоколу слідчого експерименту від 20.03.2020 року та протоколу огляду місця події від 04.01.2020 року, оскільки не було залучено захисника ОСОБА_7 для проведення даного слідчого експерименту та огляду місця події.

Однак, твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , про те, що його не було залучено до проведення слідчого експерименту є безпідставним, оскільки виходячи з вимог ст. 240 КПК України, це не являється обов`язком слідчого, а є лише його правом для залучення сторін кримінального провадження для проведення вищевказаної слідчої дії. Крім того, в ході проведення вказаної слідчої дії обвинуваченим ОСОБА_7 до слідчого не ставилось питання про залучення йому захисника, що підтверджується його поясненнями та підписом, де останній чітко зазначив, що даний слідчий експеримент повністю відповідає обстановці, яка була безпосередньо у момент ДТП.

Також суд не бере до уваги те, що вищевказаний протокол про проведення слідчого експерименту підписано не уповноваженою особою, оскільки відповідно до витягу з ЄРДР слідчий ОСОБА_11 входить у групу слідчих, які здійснюють досудове розслідування /а.с./

Разом з тим, суд не бере до уваги твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про визнання недопустимими доказами висновки експерта №№101, 102 від 20.03.2020 року, №104 від 17.03.2020 року, №183 від 26.03.2020 року в частині того, що дані висновки були здійснені експертами із застосуванням методики, яка не передбачена наказом Міністерства Юстиції від 30.07.2010 року за №1722/5 «Про затвердження переліків рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз», оскільки вищевказаний наказ у якому зазначено перелік літератури носить рекомендаційний характер і не є беззаперечною підставою для визнання вказаних доказів недопустимим.

Таким чином, ретельно дослідивши та проаналізувавши заперечення захисника обвинуваченого щодо допустимості доказів, суд визнає протокол слідчого експерименту від 20.03.2020 року, протокол огляду місця події від 04.01.2020 року та висновки експерта №№101, 102 від 20.03.2020 року, №104 від 17.03.2020 року, №183 від 26.03.2020 року належними та допустимими доказами, оскільки дані слідчі дії проведені у відповідності з вимогами ст. ст. 237, 240 КПК України.

Інших вагомих підстав для визнання вказаних протоколів та експертиз недопустимими доказами з боку сторони захисту не зазначено.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не винен в даній дорожньо-транспортній пригоді, а винен велосипедист ОСОБА_8 , то суд не приймає такі до уваги, оскільки вони повністю спростовуються показаннями свідка ОСОБА_10 , висновками експертів судової інженерно-транспортної експертизи №183 від 26.03.2020 року, №104 від 17.03.2020 року, №102 від 20.03.2020 року, №101 від 20.09.2020 року так і іншими матеріалами справи (письмовими доказами), які дослідженні у судовому засіданні.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України (2341-14) суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків.

Також суд критично ставиться до показань обвинуваченого, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок поганих погодних умов, і він не міг уникнути зіткнення, оскільки ці показання не підтверджуються об`єктивно зібраними та дослідженими доказами. Крім того, вони спростовуються показами свідка ОСОБА_10 .

Окрім того, під час розгляду справи у суді обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 не були позбавлені можливості подавати докази на свій захист.

При цьому суд вказує, що винність ОСОБА_7 , за ч. 2 ст.286 КК України підтверджується обсягом інших досліджених в судовому засіданні доказів, які підтверджують винність обвинуваченого у скоєному та не викликають у суду сумнівів. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вини ОСОБА_7 , під час судового розгляду суду не надано і таких не здобуто.

Як убачається із законодавчо визначеного - злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певні обставини.

Диспозиція ст. 286 КК України, сформульована законодавцем, як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, як унормовують правил безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР. Для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущенні особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах статті 286 КК України, тобто тільки ті порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ним у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає в себе такі обов`язкові елементи: діяння; обстановка; суспільно-небезпечні наслідки; причинновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченим законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: - вчинення дій, заборонених правилами (керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння чи без посвідчення водія); - невиконання дій, які особа може і зобов`язана вчиняти відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу руху тощо).

Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньо причиною їх настання, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складку злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП і водночас повинен чітко визначити, яке саме порушення було причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України.

Оцінюючи вищеописані досліджені в судовому засіданні докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд визнає їх належними і допустимими доказами, оскільки такі докази знаходяться в об`єктивному взаємозв`язку, нічим не спростовані, передбачені як джерела доказування КПК України та зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством, а відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення злочину та винуватість обвинуваченого у вчиненні злочинної дії.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій.

Поряд з іншим, порушень вимог ст. ст. 87, 103-104, 233, 234, 237 того ж Кодексу не установлено.

Як наслідок, указані матеріали у повній мірі підтверджують собою факт доведеності у провадженні обставин регламентованих ст. 91 КПК України.

Розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи учасників судового провадження, а також, аналізуючи всі наведені докази, які в своїй сукупності повно відтворюють картину події, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_7 в тому, що він своїми необережними діями, котрі виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинила смерть потерпілого, і кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказаних висновків суд дійшов зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України з наданням останнім рівних прав на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених тим же Кодексом, безпосередньо дослідивши усі докази та інші матеріали, у порядку ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, й заслухавши доводи сторін з боку обвинувачення та захисту, тим самим провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, у світлі такого.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту першого частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

До обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд відносить вчинення злочину особою молодого віку та вчинення кримінального правопорушення вперше.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, суд не вбачає.

Окрім цього, суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання, роботи, неодружений, вину у вчиненому не визнав, його відношення до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, а також бере до уваги той факт, що обвинувачений раніше не судимий.

Також при обранні покарання суд враховує дії померлого ОСОБА_8 , який на момент вчинення ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння та відповідно до висновку експерта №183 від 26.03.2020 року, останньому заборонялось керувати велосипедом в темну пору доби з вимкненим ліхтарем (фарою) і без світлоповертачів.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 (з послідуючими змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо).

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Відповідно до п. 8 цієї ж Постанови, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, його молодий вік, його поведінку за місцем проживання та відсутність скарг від сусідів та мешканців навколишніх житлових будинків, міцність його соціальних зв`язків, відсутність обтяжуючих обставин, суд вважає за можливе призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства з призначенням покарання за санкцією статті у виді позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів.

Призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керування суд враховує тяжкі наслідки, що настали внаслідок порушення ПДР та наявності у нього такого права, при цьому бере до уваги те, що право керування транспортними засобами не є основним джерелом доходу ОСОБА_7 .

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинив обвинувачений ОСОБА_7 , визнання його людської гідності передбачає надання йому можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Щодо цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 128 КПК України особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України і полягають у її відшкодуванні особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім завдання шкоди ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Беручи до уваги вищевказані вимоги Закону, визначаючи розмір грошового відшкодування в рахунок моральної шкоди потерпілому ОСОБА_4 , на підставі вимог ст. 1167 ЦК України, суд враховує матеріальний стан відповідача (обвинуваченого), його молодий вік, праце зайнятість, вимоги розумності та справедливості, тяжкість вчиненого злочину, глибину фізичних і душевних страждань потерпілого та його родини, зміни в її повсякденному житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, інші обставини справи, ступінь вини обвинуваченого, у тому числі і те, що злочин вчинено з необережності, та оцінює їх в розмірі 250000 грн., які слід стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_4 , а тому цивільний позов підлягає до часткового задоволення.

Витрати за проведення судово інженерно-транспортних експертиз у загальному розмірі 7536,48 грн. стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави.

Відповідно до ч 4 ст 174 КПК України, підлягає скасуванню арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.01.2020 року.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями 323, 324 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Визнати винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в загальній сумі 7536 (сім тисяч п`ятсот тридцять шість) грн. 48 коп., пов`язані із залученням експерта для проведення судових експертиз.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.01.2020 року в межах кримінального провадження № 0000007 від 04.01.2020 року - скасувати.

Речові докази по справі :

- автомобіль марки «Рено-Лагуна», реєстраційний номер Республіки Польща НОМЕР_1 - повернути ОСОБА_7 .

- велосипед, яким керував ОСОБА_8 - повернути потерпілому ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ківерцівський районний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ківерцівського районного суду ОСОБА_1