Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/7907/20
Провадження № 1-кс/644/1110/20

У Х В А Л А
Іменем України
30 жовтня 2020 року слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова - ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду клопотання ОСОБА_3 по кримінальному провадженню № 0000078 від 27.05.2020 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст. 190 КК України, про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із вищезазначеним клопотанням, обґрунтовуючи його тим, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000078 від 27.05.2020 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст. 190 КК України, було накладено арешт на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 . Просить скасувати накладений арешт нерухомого майна, обґрунтовуючи свою позицію тим, що Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.06.2020 року було задоволено клопотання слідчого Індустріального ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню №0000078 від 27.05.2020 р. за ч. 2 ст. 15 ч. З ст. 190 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер №101). Заявник ОСОБА_3 вважає, що арешт було накладено необгрунтовано, оскільки саме кримінальне провадження було штучно ініційоване «потерпілим» виключно з метою уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим є підстави для скасування арешту. Заявник наголошує, що згідно із ч. 1 ст. 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Заявник звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, (1) що воно є доказом злочину, (2) підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, (3) для забезпечення цивільного позову, (4) стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, (5) можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Отже, стверджує заявник ОСОБА_3 , законодавцем визначено конкретні підстави для накладення арешту на майно, які в даному випадку були відсутні. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Частинами 3, 4 ст. 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1)існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Частиною 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи
суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.
Заявник ОСОБА_3 повідомляє слідчому судді та просить врахувати при прийнятті рішення за його клопотанням реальні обставини справи, а саме: 12 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , за №992. Відповідно до умов вказаного договору божник ОСОБА_7 отримав в борг 9 750 доларів США та зобов`язався здійснювати їх повернення частинами у порядку та строки визначені договором. Остаточне повернення коштів мало бути здійснено не пізніше 12.05.2020 р. В забезпечення виконання вказаного договору позики, 12 листопада 2019 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушеовю О О., за №994. Позика надавалася ОСОБА_5 без визначеної цілі, тобто на особисті потреби. Факт отримання коштів засвідчений у п. 2 Договору позики від 12.11.2019 р. Крім того, 12 листопада 2019 р. боржник ОСОБА_9 власноручно написав та подав нотаріусу заяву, яка зареєстрована за №531/02-10, в якій повідомляє, що він без жодного обману чи впливу повністю розуміє підстави та наслідки укладання договорів позики та іпотеки, а також підтверджує отримання коштів від мене у повному обсязі. Також, перед укладанням усіх договорів він був ознайомлений з їх проектами, про що розписався на проектах. Крім того, боржник ОСОБА_5 здійснював часткове повернення боргу, а саме 12.12.2019 р. (перший поточний платіж) він повернув ОСОБА_3 375 доларів США, що свідчить про визнання свого зобов`язання, та відсутність жодних натяків на шахрайські дії. Про факт повернення коштів, ОСОБА_3 було видано відповідну заяву №1059, посвідчену приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10 13.12.2019 р. Про усі факти повернення коштів ОСОБА_11 достеменно відомо. Однак, в подальшому, боржник ОСОБА_5 порушив взяті на себе зобов`язання, та не здійснював повернення коштів у визначені строки та розміри. У зв`язку із цим, кредитор ОСОБА_3 набув право вимагати дострокового повернення всієї суми позики, відповідно до п. 1 Договору позики від 12.11.2019 р. Так, 04 травня 2020 року кредитор звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_6 із заявою, в якій просив направити на адресу боржника ОСОБА_5 вимогу про дострокове повернення усієї суми позики протягом ЗО днів з дня одержання цієї заяви. Цього ж дня, 04.05.2020 року, приватний нотаріус ОСОБА_6 направила на адресу боржника ОСОБА_5 відповідну заяву №191 рекомендованим листом №519. Вказаний лист надійшов до відділення зв`язку за місцем проживання боржника 06.05.2020 р., та, відповідно до п. 2 Договору позики від 12.11.2019 р., вважається отриманим боржником 06.05.2020 р. Жодних дій на виконання вимог боржником здійснено не було. У зв`язку із цим, кредитор відповідно до п. 6 тап. 9 Договору іпотеки від 12.11.2019 р. набув право звернення стягнення на предмет іпотеки. 11 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_6 із заявою про повідомлення боржника ОСОБА_5 про прийняте рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропонував йому придбати предмет іпотеки. Цього ж дня, 11.06.2020 року, приватний нотаріус ОСОБА_6 направила на адресу боржника ОСОБА_5 відповідну заяву №263 рекомендованим листом №649. Вказаний лист надійшов до відділення зв`язку за місцем проживання боржника 15.06.2020 р., та, відповідно до п. 6 Договору іпотеки від 12.11.2019 р., вважається отриманим боржником 15.06.2020. Таким чином, ОСОБА_3 отримав право на звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості ОСОБА_5 за Договором позики від 12.11.2019 р. Боржник ОСОБА_12 та його батько ОСОБА_13 вважають, що їх нібито було введено в оману (тільки невідомо щодо чого) з метою заволодіння квартирою ОСОБА_14 , яка була ним самим передана в іпотеку, а перед цим, 27.09.2016 р., подарована йому його ж батьком ОСОБА_15 . Цікавим є той факт, що заява про нібито вчинення кримінального правопорушення була написана в 20-х числах травня, як раз після одержання вимоги про повернення боргу. Боржник ОСОБА_12 та його батько ОСОБА_13 замість того, щоб здійснити повернення коштів у встановлені строки та розмірі, обирають шлях пошуку засобів позбутися боргу у протизаконний спосіб. Так, ОСОБА_13 повідомляючи недостовірні дані щодо шахрайських дій та не будучи фактично боржником, фактично використовує органи поліції, прокуратури та суду з метою уникнення ОСОБА_5 цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов`язань за Договором позики від 12.11.2019 р. та Договору іпотеки від 12.11.2019 р. Відомо, що за такі дії у КК України передбачена відповідальність ст. 383 КК України Крім того, на переконання кредитора, саме в діях боржника ОСОБА_14 та його батька ОСОБА_16 наявний склад злочину, передбаченого ст. 190 КК України, оскільки саме вони шляхом використання органів поліції, прокуратури та суду намагаютьсяуникнути повернення коштів кредитору, а також перешкодити зверненню стягнення на предмет іпотеки.

Також заявник зазначив у своєму клопотанні фабулу кримінального провадження, а саме/мовою оригіналу/: «Допитаний у якості потерпілого ОСОБА_13 пояснив, що у жовтні 2019 року познайомився із ОСОБА_17 Між ними склалися товариські стосунки. У ході спілкування ОСОБА_13 розповів ОСОБА_18 про наявні у нього фінансові труднощі, викликані вартісним лікуванням його дружини ОСОБА_19 . Скориставшись складним фінансовим становищем ОСОБА_16 , ОСОБА_17 запропонував потерпілому прийняти участь у бізнесі, суть якого полягала у придбанні оптової партії тютюнових виробів та подальшої її реалізації у роздріб. З цією метою, ОСОБА_17 познайомив ОСОБА_20 із чоловіком на ім`я ОСОБА_21 , який в деталях описав суть бізнесу. Разом з цим, ОСОБА_17 та ОСОБА_21 вказали ОСОБА_11 на те, що для участі останнього у даному бізнесі необхідні значні фінансові ресурси, які можливо отримати готівкою у короткий термін у приватного інвестора, запропонованого ОСОБА_21 , проте під заставу квартири, у якій мешкав потерпілий. З цією метою, ОСОБА_21 познайомив ОСОБА_20 з приватним інвестором ОСОБА_3 . У подальшому, 12.11.2019 між сином ОСОБА_16 , який є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладено договори позики та іпотеки на загальну суму 9750 доларів США на строк до 12.05.2020. Проте, ОСОБА_12 отримав від ОСОБА_3 лише 6000 доларів СІЛА, з яких 5800 доларів США ОСОБА_13 передав ОСОБА_18 та ОСОБА_21 з метою придбання товару та розвезення його у місця роздрібної торгівлі.Після отримання грошових коштів ОСОБА_17 та ОСОБА_21 на деякий час перестали виходити на зв`язок, а потім повідомили, що тютюнові вироби вилучені працівниками правоохоронних органів та гроші за них вони повернути не можуть. За таких обставин, як на думку потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_14 дії ОСОБА_3 , ОСОБА_18 та невідомого на ім`я ОСОБА_21 були заздалегідь узгодженими та направленими на заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами та квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .»

Іпотекодержатель ОСОБА_3 у даному клопотанні стверджує, що він впевнений в тому, що ініціювання кримінального провадження та його подальше розслідування має одну єдину мету - накладення арешту на нерухоме майно з метою перешкодити у реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення порушеного зобов`язання щодо повернення позики.

Заявник щодо порушення прав іпотекодержателя зазначає, що ОСОБА_3 є іпотекодержателем вказаного об`єкту нерухомого майна й у нього вже виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, але арешт майна перешкоджає йому реалізації відповідного права. Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар. Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23вересня 1982року у справі «Спорронгта Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь- яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Підсумовючи, заявник ОСОБА_3 , зазначає, що в даному випадку арешт на майно було накладено необгрунтовано, оскільки слідчим та прокурором не було доведено, що існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Крім того, з огляду на штучність кримінального провадження, потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи іпотекодержателя, про який ідеться в клопотанні. Також, невідомо яке саме завдання кримінального провадження може бути виконане шляхом накладення арешту на майно. Сам факт накладення арешту на майно жодним чином не дозволяє забезпечити збереження квартири, як об`єкта права власності. В даному випадку квартира є нерухомим майном. Його не можна приховати, пошкодити, зіпсувати, втратити знищити, перетворити, пересувати. При цьому необхідно відрізняти псування і пошкодження самого оздоблення житла від технічного стану житла. Поліпшення зроблені в житлі не є предметом арешту, тому вирішується питання виключно конструктивних елементів квартири, які неможливо пошкодити чи зіпсувати. У свою чергу, Закон України «Про іпотеку» та договір іпотеки забороняє передачу, відчуження вказаної квартири, тобто перехід права власності не відбудеться, а іпотекодержатель має першочергове право на задоволення вимог кредитора. За таких обставин, в цьому кримінальному провадженні не існує ризиків на які посилається сторона обвинувачення щодо запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження речового доказу - квартири. Метою та завданням заходу забезпечення в кримінальному провадженні, яким є арешт, повинно бути забезпечення функцій кримінального провадження (ст. 2 КПК України), а не створення перешкод чинним триваючим цивільно-правовим : кредитних та іпотечним правовідносинам.

Заявник ОСОБА_3 , окрім вище переліченого, наводить практику ЄСПЛ.

Так, заявник звертає увагу слідчого судді, що Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,).
ЄСПЛ зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в першому реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним.

Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, шо включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, до якої прагнуть (рішення від 23.01.2014 у справі «East West Alliance limited v. Ukraine», nn.166168).

Отже, заявник стверджує, що в даному випадку іпотекодержатель майна - ОСОБА_3 , у зв`язку із вжиттям безпідставних заходів забезпечення кримінального провадження несе індивідуальний та надмірний тягар, й позбавляється п рава на задоволення своїх вимог, просить скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер №101), накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.06.2020 р. №644/4159/20 у кримінальному провадженні №0000078 від 27.05.2020 р.

За змістом Ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова ОСОБА_22 від 12.06.2020 року, заявник не був учасником розгляду питання, під час якого судом було накладено арешт на цю нерухомість. Заявник звертає увагу суду на те, що він є іпотекодержатель вказаного майна та обтяжував, потреба в подальшому застосуванні арешту вже відпала, а наявність арешту перешкоджає і обмежує права заявника.

Заявник в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути клопотання без його участі, у зв`язку із чим, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України, суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 28 КПК України та розглянути клопотання без участі заявника, з метою прийняття процесуального рішення в розумні строки.

Представник органу досудового розслідування в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд, розглянувши клопотання, вивчивши матеріали справи, виходить з наступного.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова ОСОБА_22 від 12 червня 2020 року було задоволено клопотання у кримінальному провадженні № 0000078 від 27.05.2020 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст. 190 КК України, слідчого Індустріального ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області ОСОБА_23 , про арешт майна та накладено арешт на об`єкт нерухомості у місті, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Приймаючи таке рішення про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя виходив з того, що незастосування такого заходу може призвести до зникнення речового доказу (квартира АДРЕСА_1 ), що може перешкодити вказаному кримінальному провадженню.

Ухвалюючи рішення про накладення арешту, слідчий суддя виходив з того, що дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою встановлення відомостей про обставини вчинення зазначеного кримінального правопорушення накладання арешту на зазначене майно є необхідним.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Пунктом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2013р. № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» встановлено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_5 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку іпотекодержателя та обтяжувача майна(володілець), разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне розпорядження заявником іпотекодержателем та обтяжувачем належними йому правами щодо вказаного майна, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, -

УХВАЛИВ :

Клопотання ОСОБА_3 по кримінальному провадженню № 0000078 від 27.05.2020 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст. 190 КК України, про скасування арешту майна, -задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова ОСОБА_22 від 12.06.2020 рокупо справі № 644/ 4159/20 у кримінальному провадженні №0000078 від 27.05.2020 р., щодо приміщення : квартира АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) - скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1