Номер провадження: 11-сс/813/1526/20
Номер справи місцевого суду: 520/6251/18 1-кс/520/3258/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001766 від 18 травня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року було задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладений арешт на 10 предметів ззовні схожих на ножі, які були вилучені 02 серпня 2018 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді власник арештованого майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити йому строк на апеляційне оскарження та скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження зазначив, що йому не було відмово про існування ухвали слідчого судді, а дізнавшись про її існування він одразу ж звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту на майно. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду від 10 серпня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 було відмовлено, після чого він подав апеляційну скаргу на первинну ухвалу про арешт майна від 07 серпня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що він не має жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні та, навіть, не допитувався слідчим у якості свідка. Зазначає, що вилучені колекційні ножі взагалі не мають відношення до кримінального провадження та не відповідають критеріям майна, на яке відповідно до положень ст.170 КПК України може бути накладений арешт.

До початку судового засідання власник арештованого майна ОСОБА_6 подав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу без його участі, підтримав викладені в ній доводи та вимоги і просив їх задовольнити.

Прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 також подав заяву про проведення судового засідання без його участі.

Відповідно до положень ч.1 ст.406 КПК України суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_6 в письмовому провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Щодо заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження

Пунктом 8 ч.2 ст.129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується забезпечення права на оскарження судових рішень.

Згідно до положень ч.1 ст.117 КПК України пропущений з поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З наданих до апеляційного суду матеріалів вбачається, що власник арештованого майна

ОСОБА_6 не був присутнім в судовому засіданні під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна.

Копія ухвали слідчого судді не надсилалась на адресу ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку.

Крім того, матеріали провадження не містять жодних відомостей про те коли саме ОСОБА_6 отримав копію оскаржуваної ухвали та чи отримував він її взагалі.

За таких обставин, з метою забезпечення права ОСОБА_6 на доступ до суду, яке випливає з п.1) ст.6 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» і є невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2018 року був пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч.2 зазначеної норми права метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, частиною 3 ст.132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, в тому числі, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На теперішній час слідчим відділом Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001766 від 18 травня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 17 травня 2018 року з 23 год. 40 хв. до 01 год. 00 хв. троє невстановлених осіб, через бетонну огорожу проникли на територію двору будинку АДРЕСА_2 , та шляхом відтиску металопластикового вікна, проникли в приватне домоволодіння, в якому, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке виразилось у притисканні голови до ліжка, відкрито заволоділи грошовими коштами в сумі 8100 доларів США, 30500 гривень, золотими виробами, чим заподіяли збитків матеріальної шкоди у великих розмірах, після чого з місця вчинення злочину зникли, та викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

В ході проведення першочергових слідчих дій, а саме огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що домоволодіння потерпілої має два поверхи та нульовий поверх (підвал), однак обстановка була порушена лише в спальні та робочому кабінеті ОСОБА_9 . Також в ході огляду встановлено, що один із злочинців зайшов до будинку через вікно, та відчинив двері своїм співучасникам, тобто вони були обізнані про те, що зсередини двері можливо відчинити без ключа, за допомогою вмонтованої ручки.

В ході допиту потерпілої ОСОБА_9 встановлено, що злочинці звертались до неї на ім`я та по-батькові, не виражались у грубій формі по відношенню до неї. Під час допиту потерпіла повідомила, що окрім трьох осіб які проникли безпосередньо до її кімнати, в домоволодінні знаходився ще один, четвертий чоловік, який до неї не заходив, а стояв біля вхідних дверей, обличчя якого вона не розгледіла через те, що в будинку було вимкнене світло, унеможливлюючи впізнання за ознаками зовнішності.

Управлінням карного розшуку Головного управління Національної поліції України в Одеській області, під час виконання доручення по даному кримінальному провадженню, проведено комплекс заходів оперативного (ініціативного) пошуку, якими встановлено, що до вказаного злочину, може бути причетний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , який також можливо причетний до вчинення ряду розбійних нападів на території м. Одеси та Одеської області.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_4 , у розмірі 1/1 належить ОСОБА_10 на праві приватної власності.

02 серпня 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2018 (справа № 520/6251/18 провадження № 1-кс/520/3202/18) був проведений обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 в ході проведення якого було виявлено та вилучено: 10 предметів ззовні схожих на ножі.

Обґрунтовуючи свій висновок про необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_6 слідчий суддя послався на те, що вилучені 10 предметів ззовні схожих на ножі були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, яке було розпочате за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, і метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження є необхідність збереження речових доказів.

Апеляційний суд вважає такий висновок слідчого судді необґрунтованим.

Так, ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З наданих до апеляційного суду матеріалів вбачається, що арештовані ножі не були знаряддям вчинення протиправних дії у відношенні потерпілої ОСОБА_9 та не були предметом кримінально протиправних дій.

У ст.186 КК України «Грабіж» законодавець визначає предметом цього злочину виключно чуже майно. Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснив, що «…предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, цінні метали, цінні папери тощо, а також право на майно та дії майнового характеру, електрична та теплова енергія побутового призначення».

З огляду на викладене, оскільки арештовані предмети, які були вилучені в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 належать йому на праві власності, то вони не можуть бути предметом злочину, передбаченого ст.186 КК України.

В свою чергу, 10 предметів ззовні схожих на ножі можуть бути предметом злочину, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, але диспозиція вказаної норми права передбачає кримінальну відповідальність виключно за носіння, виготовлення, ремонт або збут кинджалів, фінських ножів, кастетів чи іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

В свою чергу зберігання таких предметів не підпадає під ознаки жодного складу кримінального правопорушення, передбаченого чинним КК України.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що 10 предметів ззовні схожих на ножі, яка були вилучені 02 серпня 2018 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 не відповідають критеріям майна визначеним у ст.170 КПК України, на які у даному кримінальному провадженні, розпочатому за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, може бути накладений арешт.

Крім того, апеляційний суд враховує, що з 18 травня 2018 року - моменту реєстрації відомостей про злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України до ЄРДР власнику арештованого майна ОСОБА_6 не було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного злочину і у даному кримінальному провадженні він не має жодного процесуального статусу.

Слідчий суддя не взяв до уваги положення п.3) ч.2 ст.173 КПК України, згідно з яким

при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

Формальне посилання на положення ст.98 КПК України не може розцінюватися як відповідне обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи внаслідок накладення арешту на належне такій особі майно.

В кожному випадку слідчий, прокурор мають зазначити, яким конкретно критеріям відповідає майно, щодо якого заявлено клопотання про накладення арешту: чи воно являлося предметом, знаряддям вчинення злочину, чи воно зберегло на собі його сліди, тощо з наведенням відповідних обґрунтувань такого твердження.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватись судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що 10 предметів ззовні схожих на ножі, яка були вилучені 02 серпня 2018 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності належного обґрунтування не можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001766 від 18 травня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, а отже у вказаному кримінальному провадженні відсутні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для накладення арешту на вказане в апеляційній скарзі вилучене майно.

При цьому прокурор не з`являвшись в судове засідання суду апеляційної інстанції, не надав суду матеріали кримінального провадження та не довів наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно, що належить ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до пунктів 1) та 2) ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

За таких обставин апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги власника майна ОСОБА_6 про відсутність підстав для накладення арешту на вилучене за місцем його мешкання майно, а тому оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою слід відмовити в задоволенні клопотання слідчого, а вилучене майно повернути власнику.

Керуючись статтями 117, 170-173, 309, 350, 376, 395, 405, 406, 407, 409, 410, 411, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м.Одеси від 07 серпня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року, якою було задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладений арешт на 10 предметів ззовні схожих на ножі, яка були вилучені 02 серпня 2018 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001766 від 18 травня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Повернути ОСОБА_6 10 предметів ззовні схожих на ножі, які були вилучені 02 серпня 2018 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3