Провадження №1-в/127/554/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №13 у м. Вінниці клопотання заслуженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі і звільненні його на підставі закінчення строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до ст. 152 КВК України та ст. 49 КК України в редакції 1960 року або ч.5 ст. 80 КК України в редакції 2001 року, або іншим чином припинення катування та захист прав засудженого,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання від засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі і звільненні його на підставі закінчення строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до ст. 152 КВК України та ст. 49 КК України в редакції 1960 року або ч.5 ст. 80 КК України в редакції 2001 року, або іншим чином припинення катування та захист прав засудженого.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав заявлене ним письмове клопотання та просив суд його задовольнити з підстав наведених в ньому, а саме врахувати рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», яке набрало статусу остаточного та привести вирок Київського міського суду від 27.12.1999 року, який ухвалений відносно нього у відповідність до вимог міжнародного законодавства, яке є частиною національного законодавства та має вищу юридичну силу та припинити порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відносно катування шляхом засудження його до довічного позбавлення волі без чіткого визначення щодо нього можливості заміни покарання на більш м`яке, або звільнення його від відбування покарання. Також просив вирішити питання щодо можливості звільнення його від відбування покарання, оскільки на думку засудженого минули строки давності виконання відносно нього обвинувального вироку суду. Своє клопотання ОСОБА_4 мотивував неможливістю державною владою України продовження вчинення щодо нього злочину, передбаченого ст. 127 КК України, в зв`язку з невжиттям владою заходів щодо приведення чинного законодавства у відповідність вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого ОСОБА_4 з підстав викладених в клопотанні та просив суд його задовольнити, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в справі «Пєтухов проти України», а також інші рішення ЄСПЛ по аналогічних справах, які вказують на невідповідність чинного законодавства України вимогам ст. 3 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод в зв`язку з тим, що покарання у виді довічного позбавлення волі неможливо скоротити. Просив суд врахувати приорітет так званого «Європейського законодавства» над національним законодавством, врахувати тривалий час протягом якого засуджений ОСОБА_4 утримується у місці позбавлення волі біля 22 років, в суворій ізоляції від суспільства, врахувати необхідність існування таких гуманних умов під час відбування засудженим покарання як то заохочення, стремління та надію, які мають бути враховані при призначенні покарання, яке має на меті виправлення засудженого та припинити порушення вимог ст. 3 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод відносно засудженого ОСОБА_4 .

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а відтак у задоволенні клопотання засудженого просив суд відмовити. Просив суд врахувати, що Європейський суду з прав людини в справі «Пєтухов проти України» жодним чином не відносить до повноважень суду вирішувати питання про приведення національного законодавства України вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ зазначає про необхідність вжиття відповідних заходів органом законодавчої влади України. Враховуючи вимоги ст. 19 Конституції України, відповідно до яких правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд унеможливлений впроваджувати реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши клопотання ОСОБА_4 , думку учасників судового провадження щодо заявленого клопотання, дослідивши матеріали письмового клопотання ОСОБА_4 та особову справу на засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області - в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що останній був засуджений 27.12.1999 вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду за ст. ст. 94, 93 п.п. «ж», «з», 42 КК України в редакції закону від 1960 року до виняткової міри покарання смертної кари розстрілу. Згідно з ухвалою від 08.06.2000 року судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України покарання у виді смертної кари - розстрілу ОСОБА_4 замінено на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму.

Відповідно до положень ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Суд приймає до уваги, що чинне кримінальне законодавство України, зокрема, статті 81 та 82 КК передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК).

Зі змісту частини 7 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК.

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Суд приймає до уваги, що відповідно до пункту 4а Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи «Про умовно-дострокове звільнення» Rec (2003) для зменшення несприятливих наслідків позбавлення волі і сприяння поверненню засудженого у суспільство за умов, які гарантували б безпеку цього суспільства, умовно-дострокове звільнення повинно бути у відповідності до закону доступним кожному засудженому, в тому числі особам, що засуджені до довічного позбавлення волі. При цьому у відповідності до цієї ж Рекомендації умовно-достроковим звільненням в її розумінні не вважаються амністія та помилування (Rec (2003)22-Appendix par.1).

Згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 814 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.

Однак дані акти не є міжнародними договорами в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 р., згідно з якою «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування.

Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.).

Чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.

Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором в розумінні пункту а) сатини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46.

Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення.

12.03.2019 р. ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., слід звернути увагу на наступне.

Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що о ргани законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Зі змісту частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 р. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому в задоволенні клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.

Крім того, що стосується клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання відносно нього вироку Київського міського суду від 27.12.1999 року у виді смертної кари, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Згідно з ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом; якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Згідно з ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом; якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Так, вироком судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 27.12.1999 року ОСОБА_4 був засуджений за ст. ст. 94, 93 п.п. «ж», «з», 42 КК України в редакції закону від 1960 року до виняткової міри покарання смертної кари розстрілу. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 08.06.2000 року покарання у виді смертної кари - розстрілу ОСОБА_4 замінено на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму. Вирок набрав законної сили 08.06.2020 року та звернутий до виконання 26.06.2020 року, тобто в межах строків виконання обвинувального вироку суду. З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку суду відповідно до ч.5 ст. 80 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі і звільненні його на підставі закінчення строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до ст. 152 КВК України та ст. 49 КК України в редакції 1960 року або ч.5 ст. 80 КК України в редакції 2001 року, або іншим чином припинення катування та захист прав засудженого відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Копію ухвали вручити засудженому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1