Номер провадження: 11/813/22/20
Номер справи місцевого суду: 1/445/11-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря с/з ОСОБА_5 к

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

підсудного ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року, якою задоволено клопотання підсудного ОСОБА_9 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Зазначеною ухвалою суду було задоволено клопотання підсудного ОСОБА_9 , підсудний був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15 - ч.4 ст.190 КК Україниу зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, з закриттям кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні зазначених злочинів.
Зміст вимог апеляційної скарги та заперечень.
В апеляції потерпіла ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та матеріали справи повернути на новий судовий розгляд до суду першої інстанції посилаючись на те, що суд першої інстанції при закритті кримінального провадження не врахував вчинення обвинуваченим інших злочинів, а також, що інкриміновані в цьому кримінальному провадженні злочини є триваючими до цього часу.

Також суд не врахував обставини, які зупиняють перебіг строку давності, зокрема, що ОСОБА_9 перебував у розшуку та неодноразово ухилявся від слідства та суду.

Суд першої інстанції однобічно, неповно та поверхово дослідив матеріали кримінального провадження, в зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; ухвала суду є незаконною, так як постановлена з істотним порушенням вимог закону та неправильним його застосуванням; суд не з`ясував обставин, що характеризують об`єкт та об`єктивну сторону злочину: зміст діяння, наявність причинного зв`язку між діянням і наслідками;всебічно і повно не досліджені обставини, на підставі яких встановлюється суб`єктивна сторона злочину: вина, її форми, мотиви здійснення злочину; поверхово досліджені обставини, що впливають на ступінь і характер відповідальності, дані щодо особи підсудного; не встановлювалась роль кожного із учасників обвинувачених, зв`язок між ними, їх довго тривалість за даним епізодом.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши доповідача, потерпілу, яка підтримала апеляцію; прокурора, підсудного ОСОБА_9 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляції, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляція не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Згідно ч.1 ст. 282 КПК України (в редакції 1960 року), якщо під час судового розгляду справи будуть установлені підставі для закриття справи, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 статті 6 і статтями 7, 72, 8, 9, 10, 111 цього Кодексу, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою ухвалою, а суддя - постановою, закриває справу.

Згідно п.5 ч.1,2,3 11-1 КПК України (в редакції 1960 року) суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 49 Кримінального кодексу України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Згідно ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно висновку Верховного Суду у постановах від 25.04.2019 (справа № 315/361/16-к), 09.04.2019 (справа № 760/18016/15-к), та положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.
З матеріалів справи вбачається, що 03.02.2020 року підсудний ОСОБА_9 заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності та про закриття кримінальної справи в частині обвинувачення за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15 - ч.4 ст.190 КК Україниу зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Суд першої інстанції задовольнив клопотання підсудного, ОСОБА_9 , був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15 - ч.4 ст.190 КК Україниу зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, з закриттям кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні зазначених злочинів.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження, вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали кримінальної справи, дав їм правильну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що на час розгляду клопотання ОСОБА_9 закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності останнього за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15 - ч.4 ст.190 КК України, з огляду на наступне.
Так, з обвинувального висновку вбачається, що ОСОБА_9 було інкриміноване вчинення злочинівза ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15 - ч.4 ст.190 КК України у січні 2004 року, тобто з часу вчинення злочину по день розгляду клопотання в суді першої інстанції минуло більше 15 років.
Згідно обвинувального висновку ОСОБА_9 не є організатором злочинної організації, тому він підлягає кримінальної відповідальності не за всі злочини, вчинені злочинною організацією, а лише за інкриміновані йому злочини, передбачені ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 190 КК України.
В матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_9 після цього інших злочинів, що не заперечував прокурор при розгляді клопотання в суді першої інстанції та при розгляді апеляції в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження, так як з часу вчинення злочину минуло 15 років, що, відповідно до вимог ст. 49 КК України, ст. 282 КПК України (в редакції 1960 року), є безумовною обставиною для звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття справи.
Доводи апеляції потерпілої про те, що суд при закритті кримінального провадження не врахував вчинення обвинуваченим інших злочинів, а також, що інкриміновані в цьому кримінальному провадженні злочини є триваючими до цього часу, не можуть бути прийняті до уваги, так як не знаходять підтвердження відповідними доказами та спростовуються змістом обвинувального висновку.

Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляції потерпілої про те, що суд при закритті кримінального провадження не врахував обставини, які зупиняють перебіг строку давності, а саме, що ОСОБА_9 неодноразово ухилявся від слідства та суду.

Так, в обґрунтування зазначених доводів потерпіла посилається на наявність в матеріалах кримінальної справи постанови слідчого прозупинення досудового розслідування у зв`язку з тим, що місцезнаходження підсудного ОСОБА_9 не було встановлено та про оголошення його у розшук, яка зупиняє перебіг строку давності.

Разом з тим, суд першої інстанції при розгляді клопотання дослідив наявну в матеріалах кримінального провадження постанову слідчого та встановив, що 18.11.2010 рокуслідчим була винесена постанова про зупинення досудового розслідування у зв`язку з тим, що місцезнаходження обвинувачених, у тому числі ОСОБА_9 , не було встановлено.
Однак, в зазначеній постанові рішення про оголошення розшуку будь-кого з обвинувачених не приймалося, доручення про проведення розшуку, зокрема підсудного ОСОБА_9 , відповідним підрозділам правоохоронних органів не надавалося.
Постанова слідчого про притягнення як обвинуваченого на цій стадії розслідування ОСОБА_9 не оголошувалась.
Факт того, що розшук підсудного ОСОБА_9 у кримінальному провадженні не здійснювався об`єктивно підтверджується наступними доказами.
Так, з відповіді ГУ МВС України в Одеській області від 22.12.2011 року вбачається, що до УБОЗ ГУМВС України в Одеській області не надходили матеріали стосовно організації та проведення оперативно-розшукових заходів щодо розшуку ОСОБА_9 (т. 1 ар. 134).
З повідомлення в.о. керівника Робочого апарату Укрбюро Інтерполу від 27.05.2011 року вбачається, що ОСОБА_9 не значився у міжнародному розшуку за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Укрбюро Інтерполу (т. 1 ар. 124-125).
Таким чином, апеляційний суд, з огляду на зазначені документи, які були належним чином досліджені при розгляді клопотання обвинуваченого, вважає, що висновки в ухвалі суду першої інстанції про те, що постанова слідчого від 17.11.2010 року мала формальний характер, фактично розшук обвинуваченого не оголошувався, оперативно-розшукова справа категорії «Розшук» не заводилась, а рішення слідчого про зупинення досудового розслідування мало метою прикриття власної бездіяльності і зупинення процесуальних строків, є належним чином мотивованими та обґрунтованими.
Крім того, в ухвалі суду першої інстанції, після дослідження рапорту слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_10 , було встановлено, що 12.06.2012 року слідчому ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що з 2005 року проживає і працює у м. Севастополі, про необхідність з`явитися до СУ ГУМВС не знав, від органів слідства не переховувався. 16.06.2012 року ОСОБА_9 прибув до слідчого, з ним вперше були проведені слідчі дії у цьому кримінальному провадженні, а саме вручені постанови про порушення кримінальної справи та про притягнення його як обвинуваченого, роз`яснено права, проведено допит, застосовано запобіжний захід (т. 101 ар. 77-106).
Під час розгляду апеляційної скарги висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 не мав відомостей про притягнення його до кримінальної відповідальності з моменту порушення кримінальної справи, та, зокрема, винесення постанови слідчого від 17.11.2010 року, до моменту пред`явлення йому обвинувачення 16.06.2012 року, не спростовані.
З урахуванням встановлених в ухвалі суду зазначених обставин та наведених на їх підтвердження доказів апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляції про те, що висновки суду першої інстанції щодо необізнаності обвинуваченого про його обвинувачення у вчинені інкримінованих злочинів до 12.06.2012 року ґрунтуються тільки на поясненнях самого обвинуваченого ОСОБА_9 , так як суд навів конкретні матеріали справи на їх підтвердження. Сторона обвинувачення не спростувала встановлені в ухвалі суду обставини.
Посилання в апеляції на те, що підсудний ОСОБА_9 неодноразово не з`являвся в судові засідання, порушував запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, змінював місце проживання та виїжджав на проживання до Черкаської області без дозволу слідства та суду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони є неконкретними, носять абстрактний характер та не підтверджені відповідними доказами.
Зокрема, апелянтом не зазначено в які саме судові засідання та скільки разів не з`являвся ОСОБА_9 без поважних причин, з огляду на твердження сторони захисту про те, що підсудний з`являвся на всі виклики органів досудового слідства та суду за час кримінального провадження. В судові засідання не з`явився декілька разів в зв`язку з хворобою, про що повідомляв суд першої інстанції та надавав відповідні медичні документи, що також не свідчить про ухилення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності. Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції відсутні ухвали про оголошення обвинуваченого у розшук в зв`язку з нез`явленням без поважних причин за викликом до суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміні документів, які посвідчують особу, тощо).
В обґрунтування висновків в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції були наведені позиції Верховного Суду з питань застосування строків давності, зокрема щодо зупинення спливу строку давності у випадку ухилення особи від досудового слідства або суду.
Під ухиленням від слідства або суду з огляду на положення ч. 2 ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, імітація своєї смерті тощо).
Зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України, у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.
Також в оскаржуваній ухвалі був наведений висновок Верховного Суду, викладений у рішенні від 30.05.2019 (справа № 639/793/17), з якого вбачається, що закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності ст.49 КК України, пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.
Доводи апеляції про те, що суд першої інстанції застосував норми кримінального та кримінально-процесуального закону, які не діяли на момент подій по даній кримінальній справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки підтвердження не знаходять.
Також не знаходять підтвердження доводи апеляції про те, що наведені в обґрунтування висновків суду першої інстанції правові позиції у рішенні Верховного Суду від 30.05.2019 (справа № 639/793/17) щодо застосування закону, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не мають відношення до предмету розгляду клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 з питань звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Апеляційний суд вважає неспроможними посилання в апеляції на положення ст. 4 КК України (в редакції 2001 року), згідно якої епізод за вчиненням незакінченого злочину є триваючим, з урахуванням обвинувачення, висунутого ОСОБА_9 за обвинувальним висновком.
В апеляції містяться посилання на те, що суд першої інстанції не з`ясував обставин, що характеризують об`єкт та об`єктивну сторону злочину: зміст діяння, наявність причинного зв`язку між діянням і наслідками,всебічно і повно не досліджені обставини, на підставі яких встановлюється суб`єктивна сторона злочину: вина, її форми, мотиви здійснення злочину, поверхово досліджені обставини, що впливають на ступінь і характер відповідальності, дані щодо особи підсудного, не встановлювалась роль кожного із учасників обвинувачених, зв`язок між ними, їх довго тривалість за даним епізодом, однак ст. 334 КПК України( в ред..1960 року) передбачено встановлення та зазначення таких обставин в мотивувальній частині обвинувального вироку.

В даному випадку суд першої інстанції при розгляді клопотання підсудного про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності ретельно дослідив обставини справи, які є предметом розгляду та доведення особою, яка звернулась з клопотання, а також дослідив відповідні докази та надав їм правильну оцінку.

Таким чином, доводи апеляції про те, що суд першої інстанції однобічно, неповно та поверхово дослідив матеріали кримінального провадження, в зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також про постановлення ухвали з істотним порушенням вимог закону та неправильним його застосуванням є голослівними та не підтверджуються жодним доказом.

На підставі наведеного апеляційний суд вважає, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про умисне вчинення ОСОБА_9 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, доводи апеляції потерпілої про не врахування судом обставин, які зупиняють перебіг строку давності, підтвердження не знайшли, оскільки під час апеляційного розгляду таких обставин не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції мав передбачені законом підстави для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальностіу зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та закриття кримінального провадження, оскільки з часу інкримінованого злочину пройшло 15 років.
При таких обставинах,апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки її доводи підтвердження не знайшли, передбачених законом підстав для скасування ухвали суду не вбачається.
Керуючись статтями 365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року, якою ОСОБА_9 був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження було закрито в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3