У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2019 року, якою відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.1 ст. 258-3 КК України

- продовжено строк тримання під вартою до 05.08.2019 р. включно

Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6
обвинувачений: ОСОБА_5
захисник: ОСОБА_7 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.

Апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід ОСОБА_5 з тримання під вартою на інший та звільнити останнього з під варти в залі суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , який обвинувачується за ч.1 ст. 258-3 КК України до 05.08.2019 р. включно.
_______________________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/812/890/20 головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_8
категорія:пр. строків тримання під вартою доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що ухвала суду є незаконною та прийнятою з істотним порушенням вимог КПК України.
Зазначає, що оскільки положення ч.5 ст. 176 КПК України визнані не конституційними, є підстави для зміни йому запобіжного заходу.
Встановлені судом першої інстанції обставини.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000078.
Прокурором було заявлено клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, в зв`язку з наявністю існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про необхідність продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що дотепер наявні ризики наведені в клопотанні прокурора та інші запобіжні заходи не можуть запобігти вказаним ризикам, а розгляд кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою не завершено.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд прийшов до наступного.

Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у статті 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Разом з тим, на даний час, нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не передбачено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду цих справ, керуватись загальними засадами кримінального провадження.

Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання ОСОБА_5 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у скороченому порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені в частини 1 статті 177 КПК України, визначені при застосуванні ОСОБА_5 даного запобіжного заходу, не зменшились.

Так, як слідує із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, стійких соціальних зв`язків не має.

Окрім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 може впливати на свідків по справі, оскільки він знає їх безпосередньо, та йому відоме їх місце проживання.

Наведені обставини дають можливість припускати, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду, та впливати на свідків по справі, та свідчать про наявність та не зменшення ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Відтак, колегія суддів вважає, що продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є співмірним і доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Слід зазначити, що є слушними доводи апелянта щодо безпідставності посилання суду першої інстанції на положення ч.5 ст. 176 КПК України, оскільки дані положення були визнані рішенням КС України від 25.06.19 року неконституційними.
Але, беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, наявність певних ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 з тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а від так, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 7, 376, 405, 406, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2019 року, якою відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.1 ст. 258-3 КК України продовжено строк тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: