ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4229/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/224/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене у Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002398 від 19 серпня 2020 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2020 року , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, Тернопільської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє: вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2019 за ч.2 ст.185, ст.69 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., яке слід виконувати самостійно від вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2017 року яким ОСОБА_7 судимий за ч. 2 ст.15 ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням іспитового строку терміном 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч.2 ст. 185 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років 3 (три) місяці позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2017 року у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі та повністю приєднати покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2019 року у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. і за сукупністю вироків визначено до остаточного відбування ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі та штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. слід виконувати самостійно

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, 19 серпня 2018 року, близько 16 год. 30 хв. в ОСОБА_7 , який перебував на території автостанції в АДРЕСА_2 , виник новий злочинний умисел на вчинення повторного, корисливого, умисного, таємного викрадення чужого майна (крадіжку) - грошових коштів із торговельного кіоску № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , який орендує приватний підприємець ОСОБА_9 та здійснює там свою підприємницьку діяльність.

19 серпня 2018 року, близько 16 год. 30 хв. ОСОБА_7 , який знаходився на території автостанцій в м. Тернополі підійшов до торговельного кіоску № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 та через відчинене вікно здійснив замовлення у продавця даного кіоску на купівлю «хот-дога». В той час, коли продавець здійснював приготування «хот-дога», ОСОБА_7 , просунув праву руку через вікно, щоб розрахуватися за замовлення. В цей час він помітив гроші, що знаходились на полиці ліворуч від нього і в нього виник злочинний намір на їх таємне викрадення. Переконавшись що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються непоміченими сторонніми особами, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, шляхом вільного доступу просунув праву руку далі через відчинене вікно вищевказаного кіоску, та діючи з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, умисно, таємно, повторно викрав таким чином грошові кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень, які знаходились на полиці у вказаному торговому кіоску, та належали фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 .

Із викраденими грошовими коштами ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, маючи таким чином можливість розпорядитися ними на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 4 000 гривень.

Окрім цього, 16 грудня 2018 року, близько 12 год. 10 хв. в ОСОБА_7 , який перебував біля приміщенні торгового кіоску в споруді № 43 Сектор БС-1 на ринку ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_3 , який орендує приватний підприємець ОСОБА_10 , та здійснює там свою підприємницьку діяльність, виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 16 грудня 2018 року, близько 12 год. 10 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи біля приміщення торгового кіоску в споруді №43 Сектор БС-1 на ринку Рубікон в м. Тернополі по вул. Живова, 9, побачив снігокат із написом «Mustang», який знаходився на вулиці спертим на стіну кіоску №43 Сектор БС-1 із зовнішньої сторони.

Переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, намагався таємно викрасти вищевказаний снігокат із написом «Mustang», вартістю 963,33 гривень, зокрема, ОСОБА_7 взяв зазначений снігокат та, тримаючи його в руках, почав відходити із ним від приміщення зазначеного торгового кіоску, не оплативши за купівлю снігоката. Під час цього ОСОБА_7 побачила ОСОБА_11 , яка в цей час знаходилась біля торгового кіоску в споруді № 43 Сектор БС-1 та бачила як ОСОБА_7 брав снігокат із написом «Mustang». В цей час ОСОБА_11 , побачивши ОСОБА_7 , який втікав із викраденим снігокатом, одразу неодноразово викрикувала слова «злодій» та побігла за ним, проте ОСОБА_7 , усвідомивши що його злочинні дії викрито, з метою утримання викраденого снігокату із написом «Mustang» з місця вчинення злочину втік, побігши в сторону торгових рядів ринку «Пасаж», та в подальшому розпорядився викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 963,33 гривень.

Окрім цього, 22 грудня 2018 року, близько 15 год. 15 хв. в ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні торгового кіоску № НОМЕР_2 на ринку «Котломонтаж» в м. Тернополі по вул. Живова, 9, який орендує приватний підприємець ОСОБА_12 , та здійснює там свою підприємницьку діяльність, виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 22 грудня 2018 року, близько 15 год. 15 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні торгового кіоску №17Г на ринку «Котломонтаж», що в м. Тернополі по вул. Живова, 9, куди зайшов шляхом вільного доступу, переконавшись що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, намагався таємно викрасти жіночу куртку торгової марки «ELVI», 46 розміру, вартістю 1 200 (одна тисяча двісті) гривень, зокрема, ОСОБА_7 зняв зазначену куртку із манекена та, тримаючи її в руках, вийшов із вказаною курткою з приміщення торгового кіоску, не оплативши за купівлю куртки.

Одразу після виходу із торгового кіоску ОСОБА_7 побачила потерпіла ОСОБА_12 , яка в цей час знаходилась поблизу кіоску № 14, що неподалік кіоску № 17 Г та бачила як ОСОБА_7 вийшов із належного їй кіоску та тримав у руках вкрадену в її кіоску куртку марки «ELVI». В цей час потерпіла ОСОБА_12 , побачивши ОСОБА_7 , одразу неодноразово викрикувала слова «тримайте злодія» та побігла за ним, проте ОСОБА_7 , усвідомивши що його злочинні дії викрито, з метою утримання викраденої куртки, з місця вчинення злочину намагався втекти, побігши з викраденою курткою між рядами торгового ринку «Котломонтаж». Із викраденою курткою ОСОБА_7 пробіг по ринку, після чого залишив викрадену куртку на відстані близько 100 метрів від місця вчинення злочину, та був затриманий очевидцем даної події неподалік місця де викинув куртку.

Таким чином, ОСОБА_7 , виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, проте злочин не закінчив із причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий очевидцем даної події.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , що діє в інтересах ОСОБА_7 , вважає вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2020 року таким, що постановлений при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають фактичними обставинами кримінального провадження.

Свої доводи мотивує тим, що при постановленні оспорюваного вироку, суд не взяв до уваги, що по епізоду таємного викрадення чужого майна від 19.08.2018 року між потерпілою ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 було укладено угоду про примирення, яку суд, в порушення вимог ч.3 ст.374 КК України невідкладно не розглянув.

Вважає, що у випадку затвердження вказаної угоди про примирення, суд не мав би підстав стверджувати, що злочини вчинений під час іспитового терміну.

Зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права за епізодами заволодіння майном потерпілої ОСОБА_12 від 22.12.2018 року та майном потерпілого ОСОБА_13 від 12.12.2018 року.

На думку апелянта, в обох випадках дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ст.185 КК України, оскільки потерплі не бачили моменту заволодіння майном, а умисел обвинуваченого був спрямований виключно на таємне заволодіння майном потерпілих.

Також стверджує, що суд безпідставно обґрунтував доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів витягом з ЄРДР, протоколами прийняття усних заяв про вчинене кримінальне правопорушення, рапортами інспекторів ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області.

Вказує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки та не взяв до уваги той факт, що злочини вчинено під впливом тяжких обставин, пов`язаних з тяжким матеріальним становищем, однак шкода згодом була відшкодована, а також те, що обвинувачений хворіє на гепатит В і С; має на утриманні батьків похилого віку; його батько є інвалідом ІІ групи, а він єдиним годувальником в сім`ї; визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочинів на стадії досудового розслідування.

Просить затвердити угоду про примирення з потерпілою ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 від 17.02.2019 року за епізодом таємного викрадення чужого майна від 19.08.2018 року; за епізодом від 22.12.2018 року кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України; змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2020 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання, встановивши йому іспитовий термін строком на три роки.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, адвоката ОСОБА_8 та його підзахисного ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та з наведених у ній мотивів просять її задовольнити; міркування прокурора, який вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 19 серпня 2018 року), відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 16 грудня 2018 року) та закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 22 грудня 2018 року) суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні обвинуваченого, свідків та потерпілих, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки проведених у справі експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнав факт крадіжки грошових коштів в сумі 4000 грн. з торгівельного кіоску по АДРЕСА_2 19.08.2018 року, який орендує приватний підприємець ОСОБА_9 .

Ці ж обставини він підтвердив під час проведення слідчого експерименту 15.02.2019 року, протокол проведення якого був предметом дослідження суду першої інстанції.

Як слідує з матеріалів провадження, зокрема звукозапису судового засідання, клопотання про досягнення угоди про примирення між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_9 та затвердження такої угоди, як під час підготовчого судового засідання, так під час судового розгляду не заявлялося.

Тому, доводи захисника ОСОБА_8 про недотримання судом вимог ч.3 ст.474 КПК України, за змістом якої суд повинен був невідкладно зупинити проведення процесуальних дій і перейти до розгляду угоди, є безпідставними та надуманими.

Не погоджується колегія суддів з твердженням сторони захисту про неправильну кваліфікацію судом дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України по епізоду відкритого викрадення жіночої куртки з приміщення торгового кіоску 22.12.2020 року.

Чинний Кримінальний кодекс визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість, грабіж, відповідно до ст.186 КК України це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються способам їх вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.3 постанови Пленуму Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику у справах про злочини проти власності крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Доводи апелянта щодо необхідності зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого на ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України зводяться до того, що потерпіла ОСОБА_12 та свідки не бачили моменту, коли ОСОБА_7 заволодів курткою, яку в подальшому він викинув і почав тікати.

Проте, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 ствердила, що вона помітила, як з кіоску, в якому вона торгує, вибіг мужчина з курткою в руках і почав тікати, а вона його наздоганяла.

Таким чином, суд встановив, що потерпіла виявила крадіжку належного їй майна, відразу ж після його викрадення і вчиняла заходи до його повернення поки особа, яка викрала це майно не мала ще можливості ним розпорядитися. При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлював факт викриття його злочинних дій і переслідування зі сторони потерпілої, про що свідчить його подальша поведінка, а саме те, що він тікаючи викинув викрадену ним куртку.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано мотивував свій висновок приписами п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику у справах про злочини проти власності, згідно якого дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України за епізодом викрадення снігокату з торгового кіоску на ринку Рубікон, що по вулиці Живова, 9 в м. Тернополі 16.12.2018 року.

Так, потерпілий ОСОБА_10 під час допиту в суді першої інстанції повідомив, що чоловіка, який 16.12.2018 року викрав з кіоску снігокат, помітила його дружина і відразу ж побігла за ним, але не змогла наздогнати.

Ці ж обставини в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_11 , яка пояснила, що виявивши крадіжку снігокату, сказала про це ОСОБА_10 і відразу ж побігла за чоловіком, який його викрав і кричала щоб він повернув снігокат, однак він на її вигуки не реагував та втік.

Допитаний судом свідок ОСОБА_14 підтвердив, що перебуваючи на ринку в грудні 2018 року бачив, як біг мужчина, тримаючи перед собою снігокат і кричав уступити йому дорогу, а через декілька хвилин бігла жінка, яка розпитувала про цього чоловіка та повідомила, що він викрав снігокат.

Виходячи з аналізу досліджених доказів, суд першої інстанції встановив, що дії обвинуваченого по заволодінні майном потерпілого ОСОБА_10 (снігокатом) були розпочаті як крадіжка, однак фактично відразу ж були виявлені потерпілим та іншими особами, про що свідчить факт переслідування ОСОБА_7 зі сторони свідка ОСОБА_11 . Незважаючи на це, обвинувачений ОСОБА_7 , продовжив свої дії по заволодінню викраденим майном, оскільки почав швидко бігти та кричати уступити йому дорогу.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать, що він усвідомлював факт виявлення крадіжки іншими особами і їх намагання перешкодити йому заволодіти викраденим майном.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 19.08.2018 року), відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 16.122018 року) та закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна, вчиненому повторно (епізод від 22.12.2018 року)

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.2 с.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Посилання захисника ОСОБА_8 на Постанову Верховного Суду від 15.03.2018 року по справі № 192/2621/16-к, як на правову позицію для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за вказаними епізодами заволодіння чужим майном за ст.185 КК України, колегія суддів вважає надуманими та необґрунтованими.

Обставини, наведені у вказаному судовому рішенні не є аналогічними тим, які розглядаються у даному кримінальному провадженні, а їх аналіз зі сторони апелянта є виключно його суб`єктивною оцінкою, яка спростовується доказами, дослідженими судом першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту, що витяги з ЄРДР, протоколи прийняття усних заяв про вчинення кримінальних правопорушень та рапорти працівників поліції, які не допитувались в судовому засіданні, не є доказами у справі і суд безпідставно зіслався на ці документи, обґрунтовуючи доведеність вини ОСОБА_7 і тому вказівку на ці докази слід виключити з вироку.

Проте, це жодним чином не спростовує інші докази по справі, які у своїй сукупності підтверджують встановлені судом обставини щодо вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та не впливає на висновок суду про доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , про звільнення від відбування якого з випробуванням його захисник також ставить питання в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог закону і, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, фактичні обставини кримінального провадження, особу винного, а також інші обставини.

Зокрема, судом враховано особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів і маючи не зняту та не погашену судимість знову вчинив ряд умисних злочинів.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді позбавлення волі.

З огляду на ці обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, про що він ставить питання в апеляційній скарзі, суперечитиме загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети

Наведені в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого, які були враховані місцевим судом при призначенні покарання, у цьому конкретному випадку не є такими, які би свідчили про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого, узгоджується із санкціями статей обвинувачення, відповідає інтересам суспільства, є обґрунтованим, а також є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Рішення щодо призначеного ОСОБА_7 покарання належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі винного і застосування ст. 75 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає.

Вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 15 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Виключити з мотивувальної частини вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 15 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 вказівку суду як на доказ вини ОСОБА_7 , на:

- витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному упровадженні № 0002398 від 19 серпня 2018 року, № 1;

- витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному упровадженні № 0002398 від 19 серпня 2018 року, № 2;

- витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному упровадженні № 0002398 від 19 серпня 2018 року, № 3;

- рапорт інспектора ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_15 від 19 серпня 2018 року;

- протокол прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 серпня 2018 року у ОСОБА_16 ;

- рапорт старшого інспектора чергового Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_17 від 16 грудня 2018 року;

- протокол прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16 грудня 2018 року у ОСОБА_11 ;

- рапорт інспектора чергового Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_18 від 22 грудня 2018 року;

- протокол прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22 грудня 2018 року у ОСОБА_12 ;

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. На неї може бути подана касаційна скарга до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.