Справа №585/2021/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/606/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 585/2021/19 за апеляційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2020 року, якою засудженому ОСОБА_6 було відмовлено в задоволенні клопотання про визнання утримання в слідчому ізоляторі незаконним,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 зазначається про необхідність скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про задоволення клопотання засудженого;

- засудженого ОСОБА_6 зазначається про необхідність скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали про задоволення його клопотання.

30 травня 2019 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області від засудженого ОСОБА_6 надійшло клопотання яким:

- визнати окремою ухвалою в залі суду інформації «витяг акта» № 19 від 12 серпня 2013 року «Про знищення справ категорії обрання та продовження строків запобіжного заходу» тримання під вартою від 11 лютого 2009 року, 06 квітня 2009 року і 06 травня 2009 року таким, що його походження сумнівне та є незаконним у зв`язку з тим, що воно побудоване на нормативно-правових актах які в той час вже були недійсними;

- постановити ухвалу за результатами розгляду, якою визнати а) постанови Балакліївського районного суду Харківської області від 11 лютого 2009 року, 06 квітня 2009 року і 06 травня 2009 року, з розгляду категорії справ «обрання та продовження строків запобіжного заходу «тримання під вартою» такими що є сумнівного походження у зв`язку з відсутністю належної обов`язкової реєстрації (нумерація справ в судових рішеннях), відсутністю належного обов`язкового ведення протоколу судового засідання в залі суду Балакліївського районного суду Харківської області, який відображає хід або результати будь-якої процесуальної дії;

- визнати постанови Балакліївського районного суду Харківської області від 11 лютого 2009 року, 06 квітня 2009 року і 06 травня 2009 року, з розгляду категорії справ «обрання та продовження строків запобіжного заходу «Тримання під вартою» такими, що постановлені з протиріччям щодо законності його віку, а саме під час постановлення судових рішень за вище зазначені дати, в них зазначено, що він був неповнолітнім, але насправді він був на той час вже дорослим (21 рік);

- визнати в порядку ст. 537 ч. 1 п 14 КПК України судові рішення постановлені Балакліївським районним судом Харківської області від 11 лютого 2009 року, 06 квітня 2009 року і 06 травня 2009 року, за результатами розгляду категорії справ: «обрання та продовження строків запобіжного заходу «Тримання під вартою» такими що є сумнівного походження та мають свої в собі протиріччя в законності - зазначити обов`язково що дані судові рішення не відповідають вимогам Європейської конвенції, а саме пунктам 1,3,4,5 статті 5; підпункту «с» пункту 3 статті 6 у поєднанні із статтею 6 пункту 1 Конвенції, як і аналогічно вимогам п.1 ст. 9 і ч. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права.

Оскільки вище наведені судові рішення не відповідають вимогам Конституції України, а тому підлягають усуненню задля запобігання повторного його зверненню в Європейський суд з прав людини, за захистом своїх прав і свобод гарантованих Конвенцією.

Вважав, що його утримання під вартою з 08 лютого 2009 року по 08 червня 2009 року, на досудовому слідстві, також є не законним та таким що не відповідає вимогам ст. 5 Конвенції.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про визнання його утримання в СІЗО незаконним, відмовлено.

Судове рішенні вмотивоване тим, що заявлені вимоги ОСОБА_6 не можуть бути вирішені по суті Роменським міськрайонним судом Сумської області, як судом, який вирішує питання пов`язані з виконанням вироку суду через те, що вони не відносяться до предмету розгляду розділу VIII КПК України (виконання судових рішень).

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції не було надано відповіді на всі порушенні в клопотанні засудженого питання, а тому з цих підстав оскаржувану ухвалу суду не можна вважати законною.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений зазначає, що рішення суду першої інстанції, з наведених в ньому мотивів, фактично є порушення його права на доступ до суду.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які повністю підтримали вимоги поданих ними апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 вироком Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2009 року засуджений за вчинення злочинів, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Вказаний вирок був переглянутий Верховним Судом України та ухвалою від 1 червня 2010 року залишений без змін.

Тобто на даний час, ОСОБА_6 має статус засудженого і здійснює судове оскарження проміжних судових рішень, що стосувалися його утримання під вартою, як під час досудового розслідування так і судового розгляду.

Таким чином, ОСОБА_6 перед судом першої інстанції було порушено питання про встановлення законності судових рішень, які приймалися по кримінальній справі, за якою є кінцеве судове рішення, що набрало законної сили.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Наведені конституційні норми мають своє відображення пунктах 1, 2 та 17 статті 7 КПК України, де зазначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Перелік питань, які можуть вирішуватися в порядку розділу VIII КПК України (виконання судових рішень) є наступними:

1) про відстрочку виконання вироку;

2) про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання;

3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким;

4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;

5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;

6) про звільнення від покарання за хворобою;

7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;

8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;

9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;

10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;

11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;

12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;

13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;

13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);

13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;

14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи попереднього ув`язнення здійснюється в порядку, встановленому для пункту 13-1 частини першої цієї статті.

Таким чином, КПК України має чітко окреслене коло питань, що віднесення до повноважень суду, на стадії виконання судового рішення.

Вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень ЄСПЛ сформулював таким чином: «Закон, який надає дискрецію, не є сам по собі несумісним з вимогою передбачуваності у тому випадку, коли обсяг дискреції та спосіб її застосування зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховується легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивіду адекватний захист від свавільного втручання». Людині дозволено вчиняти будь - які дії, якщо вони не заборонені законом, натомість органи державної влади діють у режимі «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», що узгоджується з приписами статті 19 Конституції України.

А тому, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, через не можливість розгляду такого клопотання в порядку ст. ст. 532 540 КПК України, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що узгоджується як з вимогами міжнародних нормативно правових актів, Конституції України так і з вимогами КПК України, оскільки діючи у інший спосіб суд першої інстанції порушив би принцип, передбачений статтею 19 Конституції України та вийшов би за межі наданих закон повноважень.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвиунваченого з приводу обмеження права доступу до суду, то колегія суддів їх вважає необґрунтованими.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Оскільки, засуджений скориставшись своїм право, звернувся до суду, який у відкритій і змагальній формі судового засідання здійснив заслуховування сторін і прийняв щодо суті клопотання відповідне рішення, яке підлягає перевірці в апеляційні інстанції, а тому не можна стверджувати проте, що суд першої інстанції здійснюючи розгляд по суті клопотання засудженого і відмовляючи у його задоволенні з відповідних мотивів, обмежив право у доступі до правосуддя.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу не вмотивованості рішення суду першої інстанції, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, хоч статтею 370 КПК України і передбачено, що рішення має бути вмотивоване і наведено визначення даного поняття, однак воно є досить стислим і на думку суду не дозволяє повністю надати відповідь на заявлений довод апеляційної скарги.

Для встановлення більш конкретних ознак (критеріїв) мотивованості судового рішення колегія суддів вважає за необхідне послатися на рішення ЄСПЛ.

Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; пункт 30).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ.

Так, в пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти Росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її.

У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункту 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) була висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов?язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов?язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім цього, у пункті 42 рішення у справі «Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи.

Таким чином, згідно з уже розробленими теоретичними підходами, зробленими на основі аналізу прецедентної практики ЄСПЛ, можна дійти висновку про такі критерії мотивованості судового рішення:

1) у рішенні вмотивовано питання факту та права, проте обсяг умотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи;

2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін;

3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу;

4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом;

5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами;

6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.

Виходячи з наведених критерії колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, на думку апеляційного суду, ухвала суду першої інстанції містить в собі посилання на узагальнені доводи клопотання засудженого, що повністю підтверджується порівняння описової частини ухвали суду (а. п. 158) з резолютивною частиною клопотання ОСОБА_6 (а. п. 7 - 8).

Крім того, судове рішення містить основні тези вимог учасників провадження та їх позиції щодо заявленого клопотання засудженого.

Також, у справі є вирішений відвід (а. п. 125), який дозволяє однозначно встановити відсутність упередженого ставлення головуючого, оскільки питання відводу було розглянуте і вирішене іншим не зацікавленим у результатах справи суддею

Що стосується мотивів суду, то колегія суддів їх вважає достатніми та прийнятними, при цьому, підстави з яких суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання (відсутність повноважень суду на вирішення заявлених питань в порядку виконання судових рішень) дає законні підстави суду першої інстанції для вибору аргументації пов`язаної не з аналізом кожної окремої вимоги клопотання засудженого, а з загальним аналізом законодавства, що не дає права суду, під виконання судових рішень, розглядати такі питання.

Оскільки суд першої інстанції навів чіткі законодавчі норми, що позбавляють суд права здійснювати розгляд такого клопотання засудженого, а тому він мав право не аналізувати кожну вимогу клопотання засудженого окремо, оскільки це ніяким чином не впливає на вирішення питання, в цілому.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції наводячи відповідні мотиви для відмови у задоволенні клопотання засудженого, не порушив вимог ст. 370 КПК України та продемонстрував сторонам, що вони були почуті, а тому не можна вважати, що судове рішення є невмотивоване.

Враховуючи викладене, ухвала суду є законною.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 - 540 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2020 року, якою було відмолено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про визнання його утримання в СІЗО незаконним, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4