Дата документу 25.08.2020 Справа № 316/667/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/667/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1319/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 про поновлення процесуального строку в рамках розгляду клопотання останнього про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року за нововиявленими обставинами,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 травня 2020 року, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про поновлення процесуального строку в рамках розгляду клопотання останнього про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року за нововиявленими обставинами відмовлено та подану заяву про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року повернуто заявнику.
Своє рішення суд мотивував тим, що клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку не містить поважних причин пропуску процесуального строку та достатніх підстав для його поновлення. Засуджений не навів жодного доказу існування підстав поважності пропуску строку.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд за його заявою у суді першої інстанції.
В обґрунтування своєї скарги засуджений зазначає, що судом не прийнято до уваги його доводи з приводу того, що він не мав можливості отримати будь-яку інформацію з 2000 по 2017 рік, оскільки знаходився в повній ізоляції, і йому ніхто не міг надати юридичної допомоги. Вважає, що 16 червня 2000 року Запорізький обласний суд повинен був переглянути його справу за його участю та участю його захисника. Крім того, на думку апелянта, вирок Запорізького обласного суду від 05 лютого 19999 року відносно нього був скасований рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року.
Також зазначає про те, що Верховним Судом винесено постанову від 04 листопада 2019 року, в якій констатовано порушення, допущені судом, зокрема порушено його право на захист, при винесенні ухвали Запорізьким обласним судом 16 червня 2000 року.
На думку апелянта, зазначена постанова дає йому право вимагати від суду поновити строк для перегляду його справи.
Апелянт вважає, що саме з цього моменту починається передбачений ст.461 КПК України тримісячний строк.

Згідно з ухвалою суду, громадянин ОСОБА_6 , який відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених п.п.«а», «і» ст.93, ч.3 ст.142, ч.3, ч.4 ст.81, ч.1 ст.89, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, ст.208 КК України (в редакції 1960 року), звернувся до Апеляційного суду Запорізької області із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року, якою замінено призначене йому за вироком Запорізького обласного суду від 05 лютого 1999 року покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі. Згідно з матеріалами справи №2-17/99, вироком Запорізького обласного суду від 05 лютого 1999 року ОСОБА_6 засуджений за п.п.«а», «і» ст.93, ч.3 ст.142, ч.3, 4 ст.81, ч.1 ст.89, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, ст.208 КК України до виключної міри покарання смертної кари, а саме: розстрілу. Ухвалою Верховного суду України від 13 травня 1999 року вказаний вирок Запорізької обласного суду залишений без змін. Ухвалою Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року, на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року, ст.58 Конституції України, і ст.ст.6, 54 КК України в редакції 1960 року, призначене ОСОБА_6 покарання за вищевказаним вироком суду замінено на довічне позбавлення волі.
У заяві засуджений ОСОБА_6 зазначив, що санкція ст.93 КК України в редакції 1960 року передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або виключну міру покарання смертну кару. Будь-якого згадування про покарання у виді довічного позбавлення волі вказана стаття не містила. Тому, на думку засудженого ОСОБА_9 , Запорізький обласний суд порушив не тільки вимоги кримінального закону, але й Конституцію України, оскільки відповідно до положень ст.58 Конституції України, після скасування смертної кари, єдиним можливим видом покарання було позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, яке і повинно бути застосовано до нього.
До заяви про перегляд ухвали Запорізького обласного суду за нововиявленими обставинами ОСОБА_6 подав клопотання про поновлення строку подання заяви, посилаючись на те, що відповідно до норм ст. 400-7 КПК України 1960 року, він не мав права звертатися до суду з проханням про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами, а зміни, які надали йому право на звернення до суду з відповідними проханнями, були внесені до КПК України 2012 року лише наприкінці 2017 року.
Засуджений ОСОБА_6 , який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої було забезпечено ДУ «Софіївська виправна колонія №55», підтримав доводи заяви про поновлення строку для звернення до суду із заявою про перегляд ухвали Запорізького обласного суду за нововиявленими обставинами, просить поновити вказаний строк.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_10 також наполягала на задоволенні вказаної заяви та доводи ОСОБА_6 підтримала.
Прокурор заперечував проти поновлення строку для звернення до суду з заявою про перегляд ухвали Запорізького обласного суду за нововиявленими обставинами, оскільки заявник не навів доводів на підтвердження поважності причин пропуску строку на подачу заяви.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і вважала, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ст.460 КПК України, учасники судового провадження мають право подати заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили.
Частиною 1 ст.461 КПК України визначено, що заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини.
З наданих суду матеріалів провадження вбачається, що із заявою про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року ОСОБА_6 звернувся 20 квітня 2018 року, тобто після спливу понад 17 років після набрання вказаним судовим рішенням законної сили. В своїй заяві засуджений вказав на те, що вищевказану ухвалу Запорізьким апеляційним судом постановлено без його участі та участі його захисника, чим порушено його право на захист.
Разом із заявою про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року ОСОБА_6 подав клопотання про поновлення пропущеного строку.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що жодних поважних причин пропуску процесуального строку заявник не зазначив.
Відповідно до положень ч.3 ст.464 КПК України, до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яка подана після закінчення строку, встановленого ст.461 КПК України, застосовуються вимоги, передбачені п.3 ч.3 ст.429 КПК України.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність повернення заяви засудженому ОСОБА_6 відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.429 КПК України, через пропуск останнім процесуального строку і відсутністю підстав для його поновлення.
Твердження засудженого ОСОБА_6 про те, що він не мав можливості отримати будь-яку інформацію з 2000 по 2017 рік, оскільки знаходився в повній ізоляції, є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів провадження та поданої заяви, вирок суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання ще у 2000 році був приведений у відповідність із вимогами чинного законодавства (з урахуванням Закону України від 22 лютого 2000 року "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України") та призначене ОСОБА_6 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Отже, починаючи з 2000 року ОСОБА_6 відбуває покарання саме у виді довічного позбавлення волі, чого останній не міг не знати. Більш того, в самій заяві про поновлення пропущеного строку засуджений підтвердив той факт, що копію вищевказаної ухвали Запорізького обласного суду він отримав ще у 2000 році.

Засуджений не був позбавлений можливості звертатися до суду в установленому законом порядку із заявами про перегляд зазначеної ухвали Запорізького обласного суду у встановлений законом строк.

Якихось обставин, які б об`єктивно унеможливлювали звернення засудженого з такою заявою у передбачений законом строк, з наявних матеріалів провадження не вбачається.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на постанову Верховного Суду від 04 листопада 2019 року, як на підставу для поновлення пропущеного строку, є безпідставними, оскільки в цьому рішенні Верховний Суд не робив висновків щодо законності чи незаконності вищевказаної ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року, а висновки засудженого про протилежне суперечать змісту самої постанови Верховного Суду.
Так, в своїй постанові Верховний Суд, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 , на ухвалу Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня 2018 року (постановлених в порядку цивільного судочинства), роз`яснив ОСОБА_6 те, що всі процесуальні порушення, які допустили суди під час вирішення та розгляду справ, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення допущені. При цьому Верховний Суд на жодну справу не посилався.
Таким чином, на думку колегії суддів, ухвала суду першої інстанції, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено та заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року повернуто заявнику, є законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для задоволення вказаної скарги не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 травня 2020 року, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про поновлення процесуального строку в рамках розгляду його клопотання про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року за нововиявленими обставинами відмовлено та подану заяву про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року повернуто заявнику, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4