Справа № 375/1140/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2020 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідуваньза № 0000068 від 25.02.2019 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Рокитне Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта професійно-технічна, одруженого, має на утримані малолітніх дітей: дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України,

У С Т А Н О В И В:

24.02.2019 близько 22 год. ОСОБА_6 керуючи технічно справним, не завантаженим, автомобілем марки ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Окружна в смт Рокитне Київської області в напрямку вул. Жовтнева, зі швидкістю близько 90 км/год.

Рухаючись по вул. Окружна в напрямку вул. Жовтнева в смт Рокитне Київської області, поблизу АЗС-21, що розташована за адресою вул. Окружна, 3а, смт Рокитне Київської області, водій ОСОБА_6 в порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме:

- вимог п.1.3 ПДР України, згідно з яким «учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України, а також бути взаємно ввічливими»;

- вимог п.1.5. ПДР України, згідно з яким «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- вимог п.2.3. (б) ПДР України, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- вимог п.12.2. ПДР України, згідно яким «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

- вимог п.12.3. ПДР України, згідно яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»,

- вимог п.12.4. ПДР України, згідно яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год,

керуючи автомобілем марки ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, виявивши на проїзній частині пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який рухався в попутному з ним напрямку по смузі його руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості чи об`їзду перешкоди, здійснив наїзд на останнього.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці ДТП.

Згідно з висновком експерта № 106/д від 23.03.2019: смерть ОСОБА_10 настала від численних переломів скелету з ушкодженням внутрішніх органів, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечних для життя в момент заподіяння, які могли утворитися при наїзді автомобіля на пішохода.

Після скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_6 втік з місця пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_6 вказаних вимог Правил дорожнього руху України відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 12-1/887 від 27.05.2019 знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками, що настали.

Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він 24.02.2019 близько 22 год., керуючи технічно справним, не завантаженим, автомобілем марки ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Окружна в смт Рокитне Київської області в напрямку вул. Жовтнева, зі швидкістю близько 90 км/год.

Рухаючись по вул. Окружна в напрямку вул. Жовтнева в смт Рокитне Київської області, поблизу АЗС-21, що розташована за адресою вул.Окружна, 3а, смт Рокитне Київської області, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який рухався в попутному з ним напрямку по смузі його руху, поставивши своїми протиправними діями пішохода ОСОБА_10 в небезпечний для життя стан, оскільки останній в результаті дорожньо-транспортної пригоди залишився лежати на зустрічній смузі руху та від отриманих тілесних ушкоджень не мав можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану.

Після дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 на вищевказаному автомобілі в порушення вимог п.2.10 (а, б, в, г, д, е, є) Правил дорожнього руху «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 (а) цих Правил «Разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі: а) скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки»,

негайно не зупинив транспортний засіб і не залишився на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 (а) цих Правил, перемістив транспортний засіб, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, не огородив їх та не організував об`їзд місця пригоди, залишив місце пригоди та в подальшому до проведення медичного огляду вжив алкогольні напої.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що своїми протиправними діями поставив пішохода ОСОБА_10 в небезпечний для життя стан, оскільки останній в результаті ДТП залишився лежати на зустрічній смузі руху автодороги і від отриманих травм, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 106/д від 23.03.2019 мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, не мав можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу надати потерпілому ОСОБА_10 , допомогу, байдуже поставився до наслідків для останнього, а саме ніяких заходів по наданню допомоги не вжив і розуміючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності, з метою уникнення відповідальності, залишив місце пригоди, хоча мав можливість і повинен був прийняти міри по наданню допомоги потерпілому ОСОБА_10 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнав себе винним по пред`явленому обвинуваченню за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України в повному обсязі, погодився із обставинами, викладеними в обвинувальному акті та зібраними у справі доказами, заявив про щире каяття, просив суд не призначати покарання, яке пов`язане з реальним позбавленням волі, зазначивши, що перед потерпілим вибачився, матеріальну шкоду частково відшкодував та має намір в подальшому допомагати потерпілому. Суду пояснив, що 24.02.2019 р. у вечірній час, близько 22 години , рухався по вул. Окружна в смт Рокитне Київської області в напрямку вул. Жовтнева, зі швидкістю близько 90 км/год, виявив на проїзній частині пішохода ОСОБА_10 та допустив наїзд на останнього. Через те, що він знаходився у стані шоку, оскільки мав контузію, він поїхав додому не зупиняючись. Погодився на скорочений порядок судового розгляду, без дослідження будь-яких доказів.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні вказала, що шкоду обвинуваченим ОСОБА_6 відшкодовано частково. Просить суд призначити обвинуваченому суворе покарання.

Оскільки в судовому засіданні обвинувачений визнав фактичні обставини вчинення злочину, не оспорював їх, позиція його є добровільною, а тому суд за згодою учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів, що підтверджують ці обставини, роз`яснивши позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку згідно ст. 349 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою всіх учасників судового розгляду, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, при цьому судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, їх позиція є добровільною та істинною та їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

Виходячи з наведеного, суд вважає вину обвинуваченого доведеною повністю та кваліфікує дії ОСОБА_6 за частиною 2 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та за частиною 1 статті 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги мав змогу надати їй допомогу і він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах цього обвинувачення.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно вимог ст.ст. 65 - 67 КК України, суд враховує: ступінь тяжкості вчинених злочинів, які кваліфікуються як злочин невеликої тяжкості та тяжкий злочин, обставини, що обтяжують покарання та пом`якшують покарання.

Обставинами, згідно статті 66 КК України, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і перебування на утриманні двох малолітніх дітей, дитину інваліда ОСОБА_9 та доньку ОСОБА_8 , є учасником АТО на сході України .

Обставиною, згідно статті 67 КК України, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Судом досліджувалися дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , при цьому встановлено, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Останнє, узгоджується з правовою позицією, яка міститься у Постанові Верховного Суду від 18.09.2019 р. у справі №166/1065/18 (провадження № 51-3392 км19), де зазначено, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, зокрема підтвердження, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від пережитого, компенсував йому перенесені страждання, чи полегшив душевний біль.

Так, істотності зниження ступені тяжкості вчинених злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч.1 ст.135 КК України, судом не встановлено. Крім того, відшкодування матеріальної та моральної шкоди охоплюється поняттям - щире каяття в розумінні правової позиції, яка міститься у Постанові Верховного Суду від 18.09.2019 р. у справі №166/1065/18 (провадження № 51-3392 км19).

При визначенні міри покарання обвинуваченому, суд приймає до уваги положення статей 1,50 КК України, згідно яких Кримінальний кодексмає своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, а також запобігання злочинам. Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас, при призначенні покарання, суди мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину згідно статті 12 КК України, форму вини, а також особливості конкретного злочину.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з врахуванням характеру і тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, суд приходить до висновку про необхідність виправлення і перевиховання ОСОБА_6 в умовах утримання в кримінально-виконавчій установі. Разом з тим, враховуючи наявність вказаних вище декількох пом"якшуючих покарання ОСОБА_6 обставин, а також позицію потерпілої ОСОБА_7 , яка вважала, що для виправлення ОСОБА_6 є недоцільним призначення покарання у виді позбавлення волі, з врахуванням особи обвинуваченого, який вперше вчинив злочин та характеризується позитивно, суд вважає вказані вище обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і відповідно до ч.1 ст.69 КК України рахує можливим призначити ОСОБА_6 покарання більш м`якого виду ніж передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді обмеження волі, яке полягатиме у триманні обвинуваченого в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням його до праці.

Так, статтею 69 КК України, передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Так, обов`язковою умовою для призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, є не лише наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, а також істотність зниження ступені тяжкості вчиненого злочину.

Також, суд вважає необхідним призначати ОСОБА_6 додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення спеціального права.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в тому числі і у виді позбавлення волі може бути прийняте судом з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, на підставі яких суд дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Рішення суду з цього приводу має бути належним чином вмотивовано у вироку (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року з подальшими змінами "Про практику призначення судами кримінального покарання"). Крім того із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язані виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).

При цьому, суд враховує тяжкість вчинених обвинуваченим злочинів, який один з них є тяжким, а інший - злочином невеликої тяжкості, але є умисним та характеризує відношення обвинуваченого до наслідків вчиненого ним першого злочину, внаслідок яких потерпілий отримав ушкодження та від отриманих ушкоджень помер, особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, пом`якшуючі покарання обставини, якими є визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і перебування на утриманні двох малолітніх дітей, дитину інваліда ОСОБА_9 та доньку ОСОБА_8 , є учасником АТО на сході України, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Крім того, щодо думку потерпілої про міру покарання обвинуваченому, суд зауважує наступне, крім того, що потерпілою ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначено «призначити покарання пов`язане з позбавлення волі».

Що стосується позиції потерпілої стосовно призначення покарання, то у Постанові Верховного Суду від 21.08.2019 р. № справа № 682/956/17 провадження № 13-31кс19 зауважено: у справах цієї категорії ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК, і не має над ними пріоритету.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Позитивні дані про особу обвинуваченого, зокрема наявність у обвинуваченого двох неповнолітнії дітей, та його позитивні характеристики, частковое відшкодування шкоди потерпілій, є підставою для призначення обвинуваченому покарання, наближеного до мінімально можливого за санкціями ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, проте, на переконання суду, з урахуванням конкретних обставин справи та ступеня тяжкості вчинених злочинів, не є достатніми для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України .

Характер та конкретні обставини вчинених дій обвинуваченим, які кваліфіковані за ч. 1 ст. 135 КК України, свідчать про підвищений ступінь їх суспільної небезпечності та таке психічне ставлення ОСОБА_6 до вчиненого на момент заподіяння злочину, яке виразилось у тому, що він, дбаючи насамперед про себе для уникнення несприятливих наслідків, продемонстрував крайню байдужість до здоров`я та життя травмованої ним людини.

Суд враховує роз`яснення, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». Відповідно до зазначених положень, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно допостанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім длявиправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас, при призначенні покарання, суди мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину згідностатті 12 КК України, форму вини, а також особливості конкретного злочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги суспільну небезпечність вчинених обвинуваченим злочинів, частина з яких є тяжкими, думку потерпілої, наслідки, які настали від таких дій, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно призначити покарання наближеного до мінімально можливого за санкцією ч.1 ст. 135 КК України у виді обмеження волі, відповідно до ч.1 ст.69 КК України рахує можливим призначити ОСОБА_6 покарання більш м`якого виду ніж передбачене санкцією а ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді обмеження волі, яке полягатиме у триманні обвинуваченого в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням його до праці волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, із застосуванням частини 1 статті 70 КК України, яка визначає призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим з призначенням остаточного покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, що є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Що стосується цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу Україниза умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень...

Потерпілою ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 цивільний позов визнав повністю, не заперечуючи проти стягнення на користь потерпілої суми відшкодування заподіяної ним моральної шкоди в сумі 96 000 гривень, оскільки частково відшкодував шкоду на суму 4000 гривень .

Приписами ст. 1166 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Приписами ст. ст. 23, 1167 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної в результаті порушення її прав яка відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження як вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому вищевказаних злочинів, так і розмір зазначеного цивільного позову, проти якого останній не заперечує в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити в частково, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди в сумі 96000 гривень.

Що стосується заявленого цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України суми стьрахового відшкодування в сумі 193 982 гривень, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, до якого відносяться транспортні засоби, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє транспортним засобом.

В судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 перебуває у фактичному користуванні у ОСОБА_6 .

Матеріальна відповідальність власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» від 01.07.2004 р.(далі - Закон).

Згідно ст.27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ст. 41 Закону Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначеним Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до п.13.1 ст.13 Закону учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Як встановлено в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 10 листопада 2015 року, відповідно шкоду слід відшкодовувати Моторному (транспортному) страховому бюро України в межах страхової суми визначеної ст.9 Закону.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до вимог ст.ст. 1166, 1187 ч.2 ЦК України, суд стягує з Моторне (транспортне) страхове бюро України на користь ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 193 982 гривень.

Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу суд не вбачає.

Долю речових доказів вирішити впорядку ст. 100 КПК України.

Питання процесуальних витрат вирішити відповідно до вимог ст.ст. 124, 126 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373-376 КПК України суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання

за ч. 1 ст. 135 КК України - на строк 1 (один) рік обмеження волі;

за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ч. 1 ст.69 КК України - на строк 3 (три) три роки обмеження волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 (три) роки з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі , з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три ) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати із часу приведення вироку до виконання в частині відбуття ОСОБА_6 призначеного покарання у виді обмеження волі.

До вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_6 обрати запобіжний захід не обирати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 96 000 гривень.

Стягнути з Моторного(транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 193 982 гривень

Процесуальні витрати на залучення експертів, відповідно до ст.ст.122,124 КПК України, слід покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , з якого стягнути на користь держави 1570 гривень 10 копійок за проведення судової експертизи № 12-1/476 від 10 травня 2019 року, 1859 гривень 00 копійок за проведення судової експертизи № 8-1/349 від 19 березня 2019 року, 1570 гривень 10 копійок за проведення судової експертизи № 12-1/887 від 27 травня 2019 року.

Речові докази: штани та реглан знищити, відеореєстратор «Cyclone» з флеш накопичувачем повернути ОСОБА_6 , сліди папілярних узорів рук, які перекопійовані на аркуш паперу формату А-4, дактилокартку підозрюваного ОСОБА_6 залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляція до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом 30днів з дня його проголошення. З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1