ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/166/20
Категорія ст.124 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2019 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, що має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.124 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на два роки.
Зараховано ОСОБА_15 в строк відбуття покарання час попереднього ув`язнення з 07 вересня 2017 року по 13 серпня 2018 року відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що становить 11 місяців 6 днів, які переведено в обмеження волі відповідно до ч.1 ст.72 КК України у співвідношенні 1 день позбавлення волі за 2 дні обмеження волі, що становить 22 місяця 12 днів або 1 рік 10 місяців 12 днів, та до фактичного відбування покарання залишено 1 місяць 18 днів, які слід відбути за даним вироком.
Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного за даним вироком покарання з іспитовим строком в один рік.
Відповідно дост.76 КК України покладено на ОСОБА_10 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід обраний ОСОБА_10 у виді цілодобового домашнього арешту скасовано.
Цивільний позов ОСОБА_14 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_14 35178,56 грн. матеріальної шкоди, завданої злочином, та 70000,00 грн. моральної шкоди, завданої злочином. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 30290,13 грн. матеріальної шкоди, завданої злочином, та 50000,00 грн. моральної шкоди, завданої злочином. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати на проведення судових експертиз у сумі 2134,33 грн.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 24 липня 2016 року, приблизно о 07:00 год. ОСОБА_10 прибув на територію бази відпочинку поблизу будівлі літнього кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де зустрів свого знайомого ОСОБА_16 .
В ході раптово виниклого конфлікту, не встановлені в ході досудового слідства особи, почали наносити ОСОБА_10 та ОСОБА_16 численні удари, при цьому висловлюючи погрози життю та здоров`ю ОСОБА_10 та членів його родини. В ході розвитку конфлікту, до зазначених невстановлених осіб приєдналися ОСОБА_17 , ОСОБА_8 . З метою припинення протиправних дій ОСОБА_14 , ОСОБА_8 та інших невстановлених осіб, ОСОБА_10 , сприймаючи загрозу власному життю та здоров`ю, як реальну, схопив ніж, який лежав та столі, та, погрожуючи застосуванням ножа, вимагав від ОСОБА_14 , ОСОБА_8 та інших невстановлених в ході досудового слідства осіб, припинити свої протиправні дії. Не реагуючи на слова ОСОБА_10 про необхідність припинення протиправних дій, ОСОБА_14 продовжував висловлювати погрози на адресу обвинуваченого щодо спричинення шкоди його життю та здоров`ю та здоров`ю членів його родини.
ОСОБА_10 , реально сприймаючи загрозу своєму життю та здоров`ю, перебуваючи у стані необхідної оборони, але діючи з перевищенням її меж, що виразилось у явній невідповідності заподіяної шкоди потерпілим небезпечності посягання, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілим, з метою припинення останніми протиправних дій, завдав ножових поранень потерпілому ОСОБА_14 та ОСОБА_18 . В результаті зазначених дій ОСОБА_10 спричинив потерпілому ОСОБА_18 тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, та потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Суд фактично не ставить під сумнів жодні показання ОСОБА_10 , хоча деякі з них є сумнівними та спростовуються іншими допустимими доказами, дослідженими судом, а саме висновками судово-медичних експертиз №511 та №2302. В той же час, вказані висновки експертиз повністю узгоджуються з показаннями обох потерпілих, протоколами слідчих експериментів, висновками комісійних судово-медичних експертиз №360/к та «№364/к. Зазначає, що встановлені одні і ті ж фактичні обставини події кримінального правопорушення в різних місцях мотивувальної частини вироку отримують від суду діаметрально протилежну юридичну оцінку, без пояснення мотивів такої різниці у оцінюванні. Прокурор вважає, що неконкретне відображення судом участі ОСОБА_16 у конфлікті та моменту, з якого той припинив у ньому активну участь, призводить до помилкової оцінки співрозмірності оборони та нападу, а отже і обстановки, в яку потрапляє ОСОБА_10 , як стану необхідної оборони. Судом упереджено та неправомірно взято до уваги одні докази, та необґрунтовано відхилено інші. Колегія суддів критично поставилась до посилань сторони обвинувачення на те, що значна кількість свідків змінили свої показання в суді, порівняно з тими, які вони надавали на стадії досудового розслідування. На думку прокурора, вирішуючи питання про кваліфікацію дій ОСОБА_10 та відкидаючи інкримінований йому стороною обвинувачення склад злочину, суд,одночасно приходячи при цьому до думки про наявність у обвинуваченого стану необхідної оборони, при явному перевищені її меж, не вірно здійснив порівняльний аналіз та оцінку наявності чи відсутності акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, не встановив їх дійсне співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Прокурор вважає, що під час апеляційного розгляду є необхідним, на підставі ч.3 ст.404 КПК України повторно дослідити окремі матеріали кримінального провадження.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України та призначити йому покарання, з урахуванням положень ст.16, ч.3 ст.68 КК України у виді позбавлення волі на 10 років.

В апеляційній скарзі представник потерпілих, зазначає, що при ухваленні вироку судом, призначено покарання, що є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При перекваліфікації дій обвинуваченого, суд не обґрунтував підстав для обрання саме такої кваліфікації, не навів доводів, які б беззаперечно спростовували факти, викладені у обвинувальному акті направленого до суду та пред`явленій підозрі, голослівно звинуватив потерпілих у провокації сварки та дачі неправдивих свідчень, будуючи свої висновки на показах виключно обвинуваченого та свідків, переважна більшість яких є знайомими обвинуваченого та які під час судових допитів змінили свої покази від наданих ними під час досудового розслідування на діаметрально протилежні, не врахував думку потерпілих, які зазнали тяжких наслідків та на теперішній час є інвалідами 2 та 3 груп. Апелянт вважає, що завдяки тому, що суд змінив обвинуваченому запобіжний захід з тримання пі вартою на домашній арешт, майже всі свідки або зникли, або змінили свої покази. На думку апелянта, правова кваліфікація дій обвинуваченого судом першої інстанції за ст.124 КК України, є помилковою, необґрунтованою, не законною та такою, що не відповідає фактичним діям, вчиненим обвинуваченим на місці злочину. Вважає, що зміст вироку суду першої інстанції містить цілу низку тверджень суду, що не відповідають об`єктивній картині злочину, об`єктивним даним, отриманим під час попереднього та судового слідства та письмовим доказам. Містить велику кількість внутрішніх протиріч, алогізмів, софістики та ін. У зв`язку з неповнотою судового розгляду, не з`ясування та неврахування всіх обставин вчинення злочину, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що мало наслідком обрання виду покарання, що не відповідає особі винного та тяжкості вчиненого ним злочину.

На підставі викладеного просить скасувати вирок в частині кваліфікації дій та призначення покарання обвинуваченому та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України та призначити йому покарання, з урахуванням положень ст.16, ч.3 ст.68 КК України у виді позбавлення волі на 10 років.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора та представника потерпілих; потерпілих та їх представника, які підтримали апеляційні скарги; обвинуваченого та його захисників, які заперечували проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, вважали вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №12/рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_10 свою вину не визнає, визнає лише той факт, що він наніс тілесні ушкодження потерпілим задля необхідної оборони від нападників. Зі змісту пояснень обвинуваченого випливає те, що він сприймаючи загрозу своєму життю та здоров`ю, перебуваючи у стані необхідної оборони, але діючи з перевищенням її меж, що виразилося у явній невідповідності заподіяної шкоди потерпілим небезпечності посягання, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілим, з метою припинення протиправних дій, завдав ножових поранень потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_18 . В результаті зазначених дій ОСОБА_10 спричинив потерпілому ОСОБА_18 тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, та потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що обвинувачений 24.07.2016 року поїхав на о. Хортиця на автомобілі свого товариша ОСОБА_19 , де мав намір взяти в оренду мангал. Дорогою зустрів свого товариша ОСОБА_16 . Прямуючи до пляжу, побачив мотоцикли, на одному з них висів капелюх. Неподалік, приблизно в п`яти метрах від мотоциклів, за столом сиділи декілька осіб. На запитання обвинуваченого, чиї це мотоцикли, відповіді не надійшло.
Після цього, обвинувачений попросив ОСОБА_16 сфотографувати його в капелюхі на камеру біля мотоцикла. Особи, які сиділи за столом піднялись, з ними була ще одна жінка, попрямували в бік обвинуваченого, при цьому нецензурно висловлювалися на адресу обвинуваченого, за словами обвинуваченого він вибачився, почалася словесна перепалка. Обвинувачений відзначив, що всі чоловіки були віком старше 40 років, вагою близько 100 кг, відчув запах алкоголю від цих осіб. Цих чоловіків було приблизно п`ятеро. Потерпілих з початку конфлікту не було. ОСОБА_10 відчув удари, спочатку в обличчя, потім в пах. Намагався припинити конфлікт, покинути дане місце, відходив спочатку в бік пляжу, але агресія байкерів не вщухала. Чоловіки продовжували наносити удари ОСОБА_10 по ребрам, в сонячне сплетіння, висловлювали численні погрози життю та здоров`ю самого обвинуваченого та його родині.
ОСОБА_10 усвідомлюючи, що конфлікт не вичерпується, спробував направитися в бік стоянки, де знаходився автомобіль останнього. Пробігаючи повз стіл, побачив на ньому ніж, який схопив автоматично. Після цього нападники зупинилися. В цей час помітив, що серед цих осіб були обидва потерпілих. При цьому останні поводили себе найбільш агресивно, погрожували обвинуваченому та його родині. Обвинувачений відходив від місця конфлікту задом прямуючи до свого автомобіля. Якісь особи вибігли з кущів, оточили його та почали наносити удари обвинуваченому. У відповідь, з метою налякати нападників, останній почав розмахувати ножем, в цей же час намагаючись втекти з місця конфлікту. При цьому він не бачив, куди влучав ніж.
Оцінивши досліджені в ході судового розгляду докази, дії ОСОБА_10 суд першої інстанції перекваліфікував з ч.2 ст.15, п.1 ч.3 ст.115 КК України на ст.124 КК України, а саме умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.
Колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Закріплене в ст.36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст.27 ч.3 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, неприязними стосунками, тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Питання про наявність чи відсутність у винного умислу на вбивство слід вирішувати виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема брати до уваги ті з них, які можуть свідчити про бажання чи свідоме допущення винним смерті потерпілого. При цьому, насамперед, слід враховувати спосіб, знаряддя і засоби вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію спричинених тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій з боку винної особи, його взаємовідносини з потерпілим, поведінка обох, що передувала події злочину (ч.1 п.22 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи»).

Необхідно враховувати, що замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин (ч.2 п.4 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи»).

Саме спрямованістю умислу особи, перш за все і ставленням її до наслідків діяння відмежовується замах на вбивство від умисного нанесення тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони.

Згідно ст.23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до переконання про те, що суд першої інстанції вірно встановив, що обвинувачений ОСОБА_10 не вчиняв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, а лише заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, виходячи з узгоджених між собою документів кримінального провадження та показань свідків кримінального провадження, а саме: ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які свідчать про те, що конфлікт розпочали особи, серед яких були й потерпілі. Відповідно до показань свідків, особи, в тому числі потерпілі ображали обвинуваченого, наносили удари та переслідували його. Обвинувачений намагався уникнути конфлікту, покинути місце.
Колегія суддів також критично ставиться до посилань сторони обвинувачення, представника потерпілих на те, що значна кількість свідків суттєво змінили свої свідчення в суді, порівняно з тими, які вони надавали на стадії досудового розслідування. Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд першої інстанції допитав свідків сторони обвинувачення, сторони захисту, дослідив усі твердження і докази потерпілих.

Таким чином, висновки суду щодо фактичних обставин ґрунтуються не виключно на показаннях обвинуваченого, а на показах свідків, які знаходилися під час конфлікту та які не мають зацікавленість у вирішенні справи. Окрім цього, слід зазначити, що вони є чіткими, логічними та послідовними, за своїм змістом не містять протиріч, повність узгоджуються, як між собою так і з іншими доказами по справі.
Сторона обвинувачення та представник потерпілих посилаються на те, що суд не надав належної оцінки показанням потерпілих осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , яким було заподіяно тілесні ушкодження, висновкам експертиз, протоколу слідчого експерименту.
Окрім показань самих потерпілих, слідчого експерименту за участі потерпілих та висновків судово-медичних експертиз про тяжкість тілесних ушкоджень мотив та умисел обвинуваченого не підтверджується іншими доказами, які могли узгоджуватися з усіма доказами по справі. Тяжкість нанесених тілесних ушкоджень не оспорюється сторонами кримінального провадження, обвинувачений зазначав під час судового засідання про те, що через захист свого життя та здоров`я був змушений захищатися ножем від нападників.
Посилання представника потерпілих в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_10 вчинив інші кримінальні правопорушення, відносно потерпілих є безпідставним, оскільки по кримінальному провадженню №0003255 від 07.09.2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України винна особа не встановлена, доказів для повідомлення про підозру будь-кому недостатньо. Таким чином, відсутні докази будь-яких протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_10 , відносно потерпілих.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно надав оцінку про те, що обвинувачений ОСОБА_10 під час конфлікту намагався захистити своє життя та здоров`я від протиправних посягань потерпілих осіб, адже вони перебували у більшості та мали фізичну перевагу над обвинуваченим. Саме намір захистити себе від посягання потерпілих є визначальним мотивом ОСОБА_10 , адже тільки після протиправних дій потерпілих у обвинуваченого виник мотив захисту, який є основним стимулом та визначив поведінку і дії обвинуваченого у ситуації.
Колегія суддів зазначає, що у судовому засіданні стороною обвинувачення та потерпілими не надано суду жодного доказу щодо вчинення обвинуваченим замаху на вбивство, а саме підтвердження того, що у обвинуваченого виник умисел і мотив на вбивство до моменту нападу потерпілих.
Натомість документами кримінального провадження та показами підтверджується, що ОСОБА_10 під час нападу потерпілих наніс хаотичні поранення ножем, а не цілеспрямовані удари ножем в життєво важливі частини тіла потерпілих, свідчать про відсутність конкретного умислу обвинувачення на вчинення замаху на вбивство потерпілих.
Також колегія судів зауважує, що протоколом огляду місця події від 24.07.2016 року (а.с.61 т.2), де під час огляду працівниками поліції було зазначено, що відстань між тентовою палаткою відпочинку до місця огляду складає приблизно сорок три метри. Таким чином, така обставина поряд із зазначеним спростовує твердження сторони обвинувачення та потерпілих про наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 цілеспрямованого умислу на заподіяння смерті потерпілим, оскільки з протоколу вбачається те, що обвинувачений намагався уникнути конфлікту, покинути місце події.
Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом, у разі якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.
Згідно ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші докази; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
В апеляційні скарзі представник потерпілих та прокурор мотивують свої доводи тим, що суд першої інстанції не правильно оцінив всі наявні документи кримінального провадження та покази всіх учасників провадження. Апелянти не зазначають у скаргах об`єктивні данні на спростування висновків суду першої інстанції, а тому є безпідставними.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені в апеляційних скаргах не має.
Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_10 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4