Справа № 459/2001/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/695/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року, -

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого

адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Соснівка, Львівської області, проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України до дев`яти років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня його затримання 10 травня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 10 травня 2018 року о 14 год. 25 хв., перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, маючи прямий умисел на протиправне заподіяння смерті своїй дружині ОСОБА_9 , застосувавши кухонний ніж, завдав їй множинні колото-ріжучі рани тіла, а саме тілесні ушкодження у вигляді рани передньої черевної стінки з проникненням у черевну порожнину, проникаючого поранення грудної клітки зліва, ускладненого підшкірною емфіземою та пневмогемотораксом, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя потерпілої в момент спричинення.

Також, обвинувачений ОСОБА_7 своїми протиправними діями спричинив потерпілій ОСОБА_9 інші тілесні ушкодження у вигляді рубців на правій щоці, на шиї зліва, в ділянці правої надключичної ямки з переходом на стернальний кінець ключиці, ран на лівому плечі, на лівому передпліччі, на грудях справа, на лівій молочній залозі, двох на правому зап`ястку, п`яти на грудях зліва, шести в ділянці лівої лопатки, саден на підборідді.

Однак обвинувачений ОСОБА_7 свого злочинного умислу до кінця довести не зміг з причин, що не залежали від його волі, так як на місці вчинення кримінального правопорушення його дії були виявлені сторонніми особами.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 покликається на те, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та ухвалений з неповнотою судового розгляду, невідповідністю викладених у ньому висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що судом першої інстанції належним чином не з`ясовано спрямованості умислу ОСОБА_7 та не враховано фактичних даних, які свідчать про відсутність у нього умислу на умисне вбивство потерпілої. Даних про планування чи підготовку ОСОБА_7 до нанесення ударів ножем потерпілій не встановлено, що свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілої.

Наголошує, що судом порушено право ОСОБА_7 на захист, оскільки позбавлено його можливості надати детальні показання щодо характеру та змісту висловлювань потерпілої, які він сприйняв як глибоку і тяжку образу своєї людської і чоловічої гідності, їх послідовності та інтенсивності, спрямованості, а його ОСОБА_6 , як захисника позбавлено можливості поставити питання обвинуваченому про ці обставини.

Акцентує, що відхиляючи показання обвинуваченого, суд першої інстанції надав перевагу над ними, показанням потерпілої та даним слідчого експерименту з її участю, поклавши їх в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 .

Також наголошує, що суд першої інстанції, надавши вибіркову оцінку доказам, залишив поза увагою істотні розбіжності між показаннями потерпілої та показаннями свідків.

Зазначає, що надаючи оцінку показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 суд першої інстанції, узагальнивши їх, істотно звузив зміст таких, не врахувавши повідомлених ними відомостей, що мають істотне значення.

Звертає увагу, що стороною обвинувачення не спростовано показань ОСОБА_7 про те, що він припинив наносити удари потерпілій з власної волі та ініціативи, ще до того як ОСОБА_17 постукала в двері квартири, розуміючи при цьому, що потерпіла жива, та не доведено поза розумним сумнівом, що такі дії ним припинено з незалежних від його волі причин.

Вважає, що обставини справи свідчать про відсутність у обвинуваченого конкретизованого умислу, в тому числі і прямого умислу на вбивство потерпілої, в зв`язку з чим дії ОСОБА_7 не можуть кваліфікуватись як закінчений замах на умисне вбивство, а підлягають кваліфікації за фактичними наслідками.

Також покликається на те, що покладаючи в обгрунтування винуватості ОСОБА_7 показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 суд першої інстанції всупереч ст.ст. 86, 94, 97 КПК України не врахував, що відомості про подію їм повідомлено іншими особами, в зв`язку з чим їх показання щодо події є показаннями з чужих слів і не можуть визнаватись допустимими доказами за відсутності згоди сторін, якої у цій справі сторонами не надавались, а відповідно не можуть використовуватись як докази при ухваленні вироку.

Зазначає, що суд відхилив показання ОСОБА_7 щодо нанесення ним ударів ножем потерпілій в стані сильного душевного хвилювання, надавши перевагу висновкам судово-психологічних експертиз, однак не проаналізував дослідницьку частину таких висновків. При цьому суд також взагалі не відобразив у вироку допит експерта-психолога ОСОБА_20 в судовому засіданні, не розкрив зміст його показань та не надав їм будь-якої оцінки, в т.ч. у співставленні із висновками експертів та вказаними доводами сторони захисту.

Акцентує, що не надавши повної, комплексної та цілісної оцінки висновкам експертиз, суд першої інстанції обмежився оцінкою лише їх підсумкових частин. При цьому, в обґрунтування вироку судом покладено висновок експерта № 329 від 07.08.2019 р. попри те, що такий містив недоліки, для усунення яких була призначена повторна експертиза. Покладаючи в обґрунтування вироку висновок експерта № 17 від 16.01.2020 р. суд не звернув уваги на відсутність у ньому будь-яких наукових (методичних) обґрунтувань наданих експертом відповідей та спростування самим же експертом можливості існування обставини, на підставі якої він ствердив про відсутність в ОСОБА_7 такого психоемоційного стану.

Окрім цього наголошує, що судом не враховано, що в обох цих висновках експерта, висновки про відсутність у обвинуваченого пост афективного стану зроблені виключно на підставі показань одного свідка, без врахування показань інших свідків очевидців про його поведінку після припинення нанесення потерпілій ударів ножем.

Звертає увагу, що всупереч ст.ст. 9, 365 КПК України судом порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на останнє слово.

Покликається на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано часткового визнання ОСОБА_7 своєї вини, оскільки він не заперечував факту нанесення ударів ножем потерпілій, а не погоджувався лише з кримінально-правовою кваліфікацією, наявності в нього на утриманні неповнолітньої доньки, літньої матері, яка хворіє серцево-судинними захворюваннями, а вказуючи про врахування «стійкості злочинних намірів обвинуваченого» суд жодним чином не розкрив та не мотивував такого висновку.

З огляду на неповноту з`ясування обставин справи просить повторно дослідити обставини, зазначені в апеляційній скарзі і дослідити докази.

Просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є незаконним, несправедливим і невмотивованим, окрім цього, такий, на думку апелянта, винесений в результаті упередженого і неповного судового розгляду, з порушенням його прав і неправильним застосуванням норм законодавства.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки доказам і висновкам експертиз, взявши до уваги одні і відкинувши інші, при цьому спотворивши його показання та показання свідків і потерпілої.

Акцентує, що невмотивовано суд першої інстанції не взяв до уваги практику Верховного Суду при вирішенні кваліфікації його дій.

Наголошує, що суд позбавив його можливості в повній мірі надати пояснення по справі і обмежив його в останньому слові.

Просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року, належно, всебічно дослідити обставини справи, надати їм правову оцінку та ухвалити новий вирок за ст. 123 КК України і звільнити його від відбування покарання, оскільки термін його тримання під вартою, як запобіжний захід, перевищив максимальний.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про підтримання апеляційних скарг, думку прокурора про їх заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 були дотримані.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку є обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, ретельно дослідженими і перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна правова оцінка, зокрема: показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 щодо обставин подій, які мали місце 10 травня 2018 року між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_9 , рядом письмових доказів, а саме: протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_7 від 10 травня 2018 року (т.1, а.с. 218-219); диском з відеозаписом затримання ОСОБА_7 від 10 травня 2018 року ( т.1, а.с. 220); протоколом огляду місця події від 10 травня 2018 року (т.1, а.с. 222-224); DVD-R диск з відеофайлом огляду місця події від 10 травня 2018 року (т.1, а.с. 225); протоколом огляду місця події від 10 травня 2018 року (т.1, а. с.226-227); постановою про відібрання біологічних взірців від 10 травня 2018 року (т.1, а.с. 228); протоколом отримання біологічних зразків для експертизи змивів з обох рук для проведення імунологічної експертизи (т.1, а.с. 229); протоколом отримання біологічних зразків для експертизи зрізів нігтьових пластин для проведення цитологічної експертизи(т.1, а.с. 230); протоколом отримання біологічних зразків для експертизи крові обвинуваченого для проведення цитологічної експертизи (т.1, а.с.231); довідкою Червоноградської центральної міської лікарні щодо встановленого діагнозу ОСОБА_9 (т.1, а.с. 233); журналом №2 реєстрації амбулаторних хворих «Травмпункт ЧЦМЛ 2018 р.» (т.1 ст. 234-235); копією медичної картки стаціонарного хворого №5516/583. (т.1, а.с. 236); протоколом операції №174 (т.1, а.с. 239); записом лікаря приймального відділення (т.1, а.с. 240-244); довідкою УЗД органів черевної порожнини від 11 травня 2018 року(т.1, а.с. 245); висновком судово-медичної експертизи №614/2018-ім від 16 травня 2018 року (т.2, а.с. 6-7); постановою про відібрання біологічних взірців від 10 травня 2018 року (т.2, а.с.8); протоколом відібрання зразків для експертизи у ОСОБА_9 зрізів нігтьових пластин. (т.2, а.с.9); протоколом відібрання зразків для експертизи у ОСОБА_9 крові (т.2, а.с. 10); висновком судово-медичної експертизи №615/2018-ім від 16 травня 2018 року (т.2, а.с. 14-15); висновком судово-медичної експертизи №616/2018-ім від 24 травня 2018 року (т.2, а.с. 18-20); висновком експерта №150/2018ц від 30 травня 2018 року (т.2, а.с. 25-27); висновком експерта №617/2018-ім від 31 травня 2018 року (т.2, а.с. 31а-33); висновком експерта №149/2018ц від 23 травня 2018 року (т.2, а.с. 38-40); висновком експерта №618/2018-ім від 29 травня 2018 року (т.2, а.с. 44-46); висновком експерта №151/2018ц. від 24 травня 2018 року (т.2, а.с. 49-50); висновком експерта №619/2018-ім від 31 травня 2018 року (т.2, а.с. 54-58); висновком експерта №620/2018-ім від 13 червня 2018 року (т.2, а.с. 63-67); висновком експерта №108/2018-мк від 14 червня 2018 року, (т.2, а.с. 71-76); фототаблицею №1 до висновку експерта №108/2018-мк від 14 червня 2018 року (т.2, а.с. 77); протоколом проведення слідчого експерименту від 21 червня 2018 року за участі потерпілої ОСОБА_9 (т.2, а.с. 83-85); диском із відео файлом проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_9 (т.2, а.с. 86); протоколом проведення слідчого експерименту від 21 червня 2019 року за участі свідка ОСОБА_17 , (т.2, а.с. 87-89); диском із відео файлом проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_17 (т.2, а.с. 90); висновком експерта №75/2018 від 22 травня 2018 року (т. 2, а.с.2-3); висновком судово-психіатричного експерта №248 від 13 червня 2018 року (т.2, а.с. 100-102).

Показання потерпілої ОСОБА_9 та зазначених вище свідків послідовні, логічно пов`язані між собою, узгоджуються з висновками вищеперерахованих експертиз та іншими доказами, які були досліджені під час судового розгляду кримінального провадження, а відтак, на думку колегії суддів, правильно покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості і такі відповідають фактичним обставинам.

Крім цього, як вбачається з вироку суду, в судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України не визнав, зазначив, що наніс удари ОСОБА_9 і при цьому не мав умислу на настання наслідків у виді смерті потерпілої. Пояснив, що втратив контроль над собою через образи останньої.
Такі пояснення ОСОБА_7 та покликання сторони захисту на перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання і заперечення умислу ОСОБА_7 на вчинення інкримінованого йому діяння та перекваліфікації дій на ст. 123 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються, про що вірно зазначено у вироку суду, зокрема показаннями потерпілої, свідків про обставини скоєного, момент вимушеного припинення злочинних дій обвинуваченим внаслідок активного втручання та виявлення злочинних діянь свідком ОСОБА_17 , обставинами поведінки обвинуваченого після злочинних дій, коли останній, в присутності свідка, відкинув ніж, цілеспрямовано пішов у ванну кімнату, вмив руки від крові, що свідчить про усвідомленість його злочинної поведінки, та можливість керувати своїми діями; висновками експертиз про те, що під час інкримінованих йому дій ОСОБА_7 не перебував у стані фізіологічного афекту чи у стані сильно вираженого емоційного збудження або емоційного напруження та не перебував у будь-якому іншому емоційному стані, що міг би суттєво вплинути на його свідомість, а є способом захисту обвинуваченого, з метою уникнення від відповідальності за вчинене.
Окрім цього, відповідно до ч.2 ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільне небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільне небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Інтелектуальний момент прямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків.

Разом з тим, з огляду на положення п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Необхідною умовою кваліфікації дій винного за вказаною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо і певною мірою (хоч і не повністю) знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, кваліфікація дій винного за ст. 123 КК України можлива лише тоді, коли обставини справи свідчать про наявність трьох обов`язкових елементів цього складу злочину: стан раптово виниклого сильного душевного хвилювання у винної особи; протизаконне насильство, систематичне знущання чи тяжка образа з боку потерпілого; причинний зв`язок між діями потерпілого та діями винної особи.

За відсутності хоча б одного з цих елементів, дії винної особи не можуть бути кваліфіковані за ст. 123 КК України.

На переконання колегії суддів, сукупність об`єктивних обставин, встановлених судом першої інстанції та характер дій обвинуваченого не дають підстав вважати, що ОСОБА_7 був у стані сильного душевного хвилювання, який настав раптово та зменшив його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, а твердження обвинуваченого про те, що потерпіла ОСОБА_9 ображала його, не є показником емоційного стану, що вказує на сильне душевне хвилювання.

Такі доводи обвинуваченого та його захисника спростовуються висновками судово-психологічної експертизи №329 від 07 серпня 2019 року (т.3, а.с. 17-19) та висновком повторної судово-психологічної експертизи №17 від 16 січня 2020 року (т.3, а.с. 138-140) про те, що ОСОБА_7 під час інкримінованих йому дій не перебував у стані фізіологічного афекту чи у стані сильно вираженого емоційного збудження або емоційного напруження та не перебував у будь-якому іншому емоційному стані, що міг би суттєво вплинути на його свідомість.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 123 КК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 ударів потерпілій, з огляду на спосіб вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного і потерпілої, що передувала події, наявність конфліктної ситуації, динаміку дій обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, як замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про необхідність повторного дослідження доказів, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з положень ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції і їм дана належна правова оцінка у вироку суду.

Повторне їх дослідження, на думку колегії суддів, має на меті не доведення певних обставин події кримінального правопорушення, а спростування висновків суду першої інстанції щодо оцінки таких.

Крім цього, обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу, покликаються на порушення права обвинуваченого на останнє слово.

Разом з тим таке, за результатами перевірки матеріалів справи, а саме аудіо запису та журналу судового засідання від 21 травня 2020 року, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, то на думку колегії суддів, такі не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, призначив таке у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, яке є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційні скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4