Справа № 478/50/21 Провадження № 1-в/478/21/2021
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 лютого 2021 року. Казанківський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника Казанківської ВК № 93 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Казанка в режимі відеоконференції з Казанківською виправною колонією № 93 Миколаївської області спільне подання начальника Казанківської виправної колонії № 93 та голови спостережної комісії при Казанківській райдержадміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кадіївка, Луганської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, раніше судимого,
В с т а н о в и в:
Начальник Казанківської виправної колонії № 93 та голова спостережної комісії при Казанківській РДА звернулися до суду із спільним поданням про умовно-дострокове звільнення від покарання, вказуючи на те, що засуджений ОСОБА_5 фактично відбув 3/4 призначеного строку покарання, позитивно ставиться до праці, за що має ряд заохочень та довів своє виправлення.
В судове засідання представник спостережної комісії не прибув, просив розглядати подання без його участі.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника Казанківської ВК № 93, засудженого та думку прокурора, які підтримали подання, суд дійшов наступного висновку.
Судом, за результатом дослідження матеріалів особової справи засудженого встановлено, що вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19.04.2012 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.156, ч.3 ст.153 КК України та призначено покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді 11 років позбавлення волі, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2012 року, вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19.04.2012 року залишено без змін.
З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)».
На момент розгляду клопотання невідбута частина покарання складає 2 роки 7 місяців 23 дні.
Згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
А процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
При цьому, слід брати до уваги, що згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.
Таким чином, із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.
Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.
Крім цього, дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.
Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має бути поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.
При цьому, питання про умовно-дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.
Зокрема, за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_5 має дев`ять заохочень за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, вісім із яких застосовані до нього у період з 2014 по 2017 року, а останнє лише у квітні 2020 року.
Вказане свідчить про те, що заохочення засудженого за сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку носять не систематичний характер, у той час, як останнє з них застосовано безпосередньо перед виникненням права на умовно-дострокове звільнення, що на думку суду отримано засудженим лише з метою додаткової пільги для умовно-дострокового звільнення.
Будь-якої інформації про заохочення засудженого у період з жовтня 2017 року по березень 2020 року, матеріали особової справи не містять.
Як вбачається з витягу з протоколу від 10.04.2018 року № 8, засудженому ОСОБА_5 відмовлено в застосуванні ст.101 КВК України як такому, який що не стає на шлях виправлення, оскільки він не завжди здатний до самокерованої та правослухняної поведінки.
Згідно характеристики на засудженого станом на 01.03.2018 року, останній був працевлаштований, до роботи ставився посередньо, не завжди приділяв увагу до дбайливого ставлення до майна установи та предметів, які використовував. У скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою. Законні вимоги адміністрації виконував тільки під контролем, загальноосвітній рівень не підвищував, на заходи виховного впливу реагував посередньо, участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймав. У колективі засуджених скритний, брехливий.
Будь-яких характеристик на засудженого за період з 2013 по 2018 роки матеріали особової справи також не містять.
Станом на 20 грудня 2019 року, як слідує із характеристики, засуджений достатніх навичок виконання робіт із самообслуговування не мав, виконував вимоги адміністрації тільки під контролем, загальноосвітній рівень не підвищував, участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймав, у скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою.
Однак, ставлення засудженого до праці змінилось станом на 30 грудня 2020 року, оскільки, згідно відповідної характеристики, він працює, до праці ставиться сумлінно, проявляє трудову ініціативу, дотримується правил поводження із устаткуванням.
Засуджений почав дбайливо ставитись до майна установи, здійснювати за ним належний догляд та виконувати роботи із самообслуговування із достатнім рівнем навичок для цього.
Роботи з благоустрою та ремонтні роботи в установі засуджений виконує у повному обсязі.
Таким чином, слід зробити висновок, що засуджений хоча й був працевлаштований із самого початку відбування покарання, проте, до праці ставився не сумлінно і змінив ставлення до неї фактично лише у грудні 2020 року, тобто безпосередньо перед пільгою на умовно-дострокове звільнення.
В контексті поведінки засудженого, суд відмічає те, що остання не є зразковою протягом усього строку відбування покарання, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик.
Стосовно ставлення засудженого до вчиненого, то суд не може бути достеменно переконаний у його щирому розкаянні, оскільки як вбачається з характеристик, засуджений фактично за весь час відбування покарання у скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою, був скритним та брехливим.
Отже, з мотивів, що наведені вище, слід констатувати, що засуджений ОСОБА_5 виявляє сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, починаючи лише із грудня 2020 року, тобто безпосередньо перед виникненням у нього права на умовно-дострокове звільнення.
У період же із початку відбування покарання (з 2012 року) і до, принаймні середини 2020 року, його ставлення до праці не можна назвати сумлінним, а поведінку зразковою, такою, що надає приклад іншим засудженим.
Тому, на час розгляду цього звернення, можна стверджувати, що ОСОБА_5 став на шлях виправлення, проте, не довів його, оскільки для цього потрібен певний час, якого у цій ситуації сплило занадто мало, щоб можливо було б констатувати, що цілі призначеного йому покарання, саме у визначеному судом розмірі, вже досягнуті.
Судом також враховується, що ОСОБА_5 засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину, вчинений ним відносно малолітньої особи, яка є його падчеркою.
Наведені обставини в сукупності із встановленими судом даними про особу, його поведінкою за весь час відбуття покарання, тяжкістю вчиненого ним злочину, неодноразових судимостей, дає підстави вважати про неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки. При цьому, сам по собі факт відсутності дисциплінарних стягнень не може бути самостійною та єдиною підставою для протилежного висновку.
Враховуючи наведене, спільне подання начальника Казанківської виправної колонії № 93 та голови спостережної комісії при Казанківській РДА про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, суд,
П о с т а н о в и в:
В задоволенні спільного подання начальника Казанківської виправної колонії № 93 та голови спостережної комісії при Казанківській РДА про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з моменту її проголошення через Казанківський районний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Казанківського районного суду
Миколаївської області ОСОБА_1