КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005211 стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 21.04.2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., який не сплачено,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у провадженні на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного цим вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.04.2017 року, та призначено ________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/955/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Категорія: ч. 3 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1
ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 4 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 360 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу призначене ОСОБА_9 за сукупністю вироків виконувати самостійно.

Постановлено стягнути із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 на відшкодування матеріальної шкоди 668 грн.

Також цим вироком скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2017 року, та вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 04 жовтня 2017 року близько 15 год. 20 хв. ОСОБА_9 зайшов до відділення «Укрпошта» № 4, що знаходиться за адресою вул. Гайок, 54 у м. Біла Церква Київської області, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів, переліз через металеве загородження, яке віддаляє відвідувачів пошти від її працівників, та незаконно проник до технічного приміщення пошти, придатного для зберігання товарно-матеріальних цінностей та до якого немає вільного доступу особам, окрім працівників пошти, де в той час перебувала потерпіла - начальник вказаного поштового відділення ОСОБА_11 .
В подальшому ОСОБА_12 підійшов до одного із столів, на якому знаходився мобільний телефон «Нокіа» модель 2323, вартістю 228 грн., та мобільний телефон «Нокіа» модель 3110, вартістю 380 грн., з сім картою оператора мобільного зв`язку «Лайфсел», вартістю 35 грн., та сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 25 грн., що належать ОСОБА_11 та відкрито викрав вказане майно.
З викраденим майном ОСОБА_9 залишив місце вчинення злочину, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_11 майнової шкоди на загальну суму 668 грн.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу та зміни до неї, в якій, вважаючи вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим через те, що він не містить належних і достатніх мотивів і підстав для ухвалення обвинувального вироку, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що, всупереч встановленим обставинам справи, суд кваліфікував злочин, який начебто вчинив ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 186 КК України, як грабіж, поєднаний з проникненням у інше приміщення. Разом з тим, Відділення "Укрпошти" по вул. Гайок, 54 у м. Білій Церкві складається з одного приміщення, в якому за декоративною стойкою розташоване робоче місце працівника поштового відділення, і іншими приміщення або сховищами воно не обладнане, а доступ до робочого місця працівника пошти є вільним через прохід біля колишніх кабін міжміського зв`язку, тому навіть з точки зору юридичної кваліфікації злочину за ч. 3 ст. 186 КК України судом допущена помилка, що призвела до постановлення незаконного вироку.
Крім того, обґрунтовуючи у вироку безпосередню причетність ОСОБА_9 до вчинення злочину, суд послався на те, що в ході проведення такої слідчої дії, як пред`явлення особи для впізнання, потерпіла ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_9 . Однак поза увагою суду залишилось те, що дана слідча дія була проведена з істотними порушеннями КПК України, оскільки потерпіла повідомила, що може впізнати особу, що вчинила грабіж по коричневому кольору куртки, а під час впізнання статисти були одягнуті у куртки чорного кольору, тоді, як лише ОСОБА_9 був одягнутий в коричневу куртку, а також дана слідча дія проводилась майже в темряві, тому незрозуміло, як жінка з поганим зором в темряві "впізнала" особу, що вчинила пограбування. Крім того, в протоколі даної слідчої дії зазначається, що потерпіла ОСОБА_11 впізнає особу, що вчинила грабіж "по голосу", бо він розмовляв російською, хоча, згідно ст. 228 КПК України, дана слідча дія проводиться для впізнання особи за зовнішнім виглядом та такими прикметами.
До того ж під час допиту в суді потерпіла ОСОБА_11 заявила, що впізнає ОСОБА_9 ще по очах, не наводячи прикмет, за якими вона його впізнає, але є досить сумнівним, щоб через два роки з моменту вчинення злочину, жінка з поганим зором, змогла впізнати ще й "по очах" особу, обличчя якої було в момент вчинення злочину замотано ганчіркою, а на голові був капюшон.
Що стосується показань свідка ОСОБА_13 , яка зазначила, що на початку жовтня минулого року їй зі стаціонарного телефону телефонувала її мати і повідомила, що її пограбували на роботі, і що вона запам`ятала очі, одяг, зріст та голос нападника, то вони є неспроможними, оскільки злочин було вчинено не в минулому 2018 році, а в позаминулому - 2017 році, і взагалі її показання в розумінні ст. 97 КПК України є показаннями з чужих слів і не є допустимими.
Показання ж свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , в також дані протоколів про впізнання, проведених з їх участю, взагалі не містять даних про будь-яку причетність ОСОБА_9 до вчинення злочину.
Між тим, ухвалюючи вирок, суд, в порушення ст. 62 Конституції України, зокрема того, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, підійшов до справи формально, не надав оцінку всім суперечностям в позиції сторони обвинувачення та порушенням норм процесуального права, допущеним в ході досудового розслідування, відвертій відсутності доказів винуватості особи, та прийняв оскаржуване рішення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , вказуючи на незаконність та необґрунтованість прийнятого рішення, просить вирок суду скасувати та прийняти рішення, яким виправдати його повністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за час судового розгляду стороною обвинувачення не було надано будь-яких переконливих доказів його винуватості, а всі рішення (вирок) обґрунтовується тільки суперечливими показаннями потерпілої ОСОБА_11 , яка має поганий зір, і на слідстві та в суді повідомляла, що впізнала нападника, бо він розмовляв російською та був одягнений у коричневу куртку, але разом з тим вказала, що обличчя нападника було закрито ганчір`ям та капюшоном. При цьому процедура його впізнання нею проводилась майже в темряві з істотним порушенням закону. Речові докази по справі (джинси та куртка) вилучалися у нього з істотним порушенням закону, і фактично потерпіла не впізнала ці речі. Всі ці порушення призвели до того, що відносно нього була сфабрикована справа та він засуджений за злочин, якого не вчиняв.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 186 КК України до 6 років позбавлення волі, і на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що всупереч положенням ст. 65 КК України, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання не надано належної уваги тому факту, що ОСОБА_9 вдруге притягується до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину, покарання у виді штрафу за попереднім вироком суду не відбув та вчинив новий умисний тяжкий злочин (рецидив), вину у вчиненні злочину не визнав і до цього часу збитки потерпілій не відшкодував.
Також слід врахувати і процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , який в ході судового провадження в суді першої інстанції, будучи звільненим з-під варти, уникав суду, зник з місця тимчасового проживання та був оголошений в розшук, і його явку до суду було забезпечено лише силами правоохоронного органу, що свідчить про вперте небажання виправлення та уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_9 до вчинення злочину офіційно не працевлаштований, не має місця реєстрації, перебуває під наглядом лікаря нарколога з приводу вживання наркотичних засобів з 2017 року і, відповідно до матеріалів досудової доповіді, ОСОБА_9 представляє небезпеку для суспільства.
Таким чином, судом не враховано ці обставини і при відсутності жодної пом`якшуючої покарання обставини, наявності рецидиву злочину, призначено ОСОБА_9 мінімальне покарання за ч. 3 ст. 186 КК України, що за своїм розміром є несправедливим через м`якість.
Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційних скарг сторони захисту та їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, а також протилежну позицію прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення і заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника,повторно частково дослідивши, за клопотаннями учасників судового провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, докази, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з проникненням в інше приміщення, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України, і в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.
При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину з огляду на повне невизнання ним своєї вини і заперечення факту перебування у місці злочину.
Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку, а саме - показаннями потерпілої, свідків, а також письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Зокрема, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_11 , що було поєднано з проникненням в інше приміщення, підтверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 в судовому засіданні про те, що 4 жовтня 2017 року близько 15 години 20 хвилин вона перебувала у приміщенні поштового відділення по вул. Гайок, 54 у м. Біла Церква, де працює начальником відділення. У цей час до відділення зайшов чоловік у куртці, з пов`язкою чи шарфом на обличчі, на голові у якого був капюшон, та, звертаючись до неї, сказав, що ограблєніє, налічку давай. Вона повідомила, що налічки не має. Після цього грабіжник став на стіл та переліз через бар`єр з решіткою і опинився поряд з нею. Потім він почав відкривати та дивитися шухлядки столу, але там грошей не було. Після цього він взяв мішок із фальшивими грішми, два її мобільні телефони «Нокіа» із сім-картами Лайф і Київстар, які лежали на столі, і вийшов із відділення. Все це відбувалося протягом не більше 10 хвилин і у цей час до відділення ніхто не заходив. Коли вона вийшла з відділення за грабіжником, який вийшов через двері, то останнього вже більше не бачила. Вона добре запам`ятала очі грабіжника, його голос, зріст, одяг, і під час досудового розслідування вона впізнала особу, яка здійснила грабіж, та категорично наполягає, що саме обвинувачений, вчинив даний злочин. Також підтвердила, що саме у вилученій у обвинуваченого куртці та джинсах, він був одягнений, коли вчинив злочин відносно неї.
При цьому, потерпіла ОСОБА_11 не лише в судовому засіданні прямо та впевнено вказала на обвинуваченого ОСОБА_9 , як на особу, яка вчинила відносно неї грабіж, але ще й 06 жовтня 2017 року, відповідно до даних протоколу пред`явлення особи для впізнання, під час проведення зазначеної слідчої дії за участю понятих та захисника із здійсненням відеозапису цієї слідчої дії, серед пред`явлених їй для впізнання осіб чоловічої статі впізнала та вказала на ОСОБА_9 , як на особу, яка 04 жовтня 2017 року відкрито викрала два її мобільних телефони у відділенні "Укрпошти" №4 (т. 1 а.п. 228-231).

При цьому під час апеляційного розгляду було досліджено протокол про пред`явлення потерпілій ОСОБА_11 особи для впізнання та переглянуто відеозапис цієї слідчої дії, з якої слідує, що потерпіла ОСОБА_11 , при пред`явленні їй для впізнання чотирьох осіб чоловічої статті, одразу, категорично вказала на обвинуваченого ОСОБА_12 , як на особу, що вчинила відносно неї злочин, незважаючи на одяг, в якій були одягнені особи, що пред`являлись для впізнання, та не висловлюючи жодних сумнівів і зауважень, а в подальшому вказала, що впізнає його також по одягу та голосу.

Тому посилання сторони захисту щодо проведення даної слідчої дії з істотними порушеннями КПК України, внаслідок того, що статисти були одягнуті у куртки чорного кольору, тоді, як лише ОСОБА_9 був одягнутий в коричневу куртку, є безпідставними, а дана слідча дія проведена з дотриманням вимог ст. 228 КПК України та оформлена відповідним протоколом, в якому зазначено за сукупністю яких ознак - зовнішнього вигляду та голосу потерпіла ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_9 .

Інші твердження сторони захисту щодо сумнівності у можливості потерпілої ОСОБА_11 впізнати ОСОБА_9 в умовах проведення цієї слідчої дії майже в темряві через її поганий зір та ще й по очах, оскільки обличчя особи в момент вчинення злочину було замотано ганчіркою, а на голові був капюшон, є виключно її припущеннями, а тому не заслуговують на увагу.

- показаннями свідка ОСОБА_13 , яка, будучи допитаною в судовому засіданні 16.01.2018 року, вказала про те, що на початку жовтня минулого року їй зателефонувала із стаціонарного телефону її мати і сказала, що її пограбували на роботі, при цьому грабіжник зайшов до відділення, перестрибнув через решітку до неї та ходив по приміщенню і шукав гроші, а потім, знайшовши сумку з фальшивими грошима, забрав їх та два мобільних телефони «Нокіа», яка належать її матері, і, вийшовши із відділення пошти, зник. Ці мобільні телефони 2006, 2008 років, і на одному з них розбите скло, але документи на них відсутні. Мати казала їй, що запам`ятала очі, одяг, зріст та голос нападника, а пізніше мати їй повідомила, що у поліції вона впізнала грабіжника.

На противагу твердженням сторони захисту, показання свідка ОСОБА_13 не містять жодних суперечностей та в повній мірі узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_11 , наданими безпосередньо в суді, щодо часу та обставин події, наявності сукупності ознак, за якими вона може впізнати грабіжника, що й підтвердилось при проведенні впізнання, під час якого потерпіла ОСОБА_11 безпосередньо та категорично за цими ознаками впізнала ОСОБА_9 , як особу, що вчинила відносно неї злочин.
Тому, зважаючи на ці обставини, відсутні підстави для визнання недопустимими показань свідка ОСОБА_13 , відповідно до положень ст. 97 КПК України, як наданих з чужих слів, адже в даному випадку і потерпіла ОСОБА_11 була безпосередньо допитана в судовому засіданні, а інших підстав для визнання їх недопустимими, як те передбачено в ст.ст. 86, 87 КПК України, в апеляційній скарзі захисника не наведено і колегією суддів таких не встановлено.
А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу свого рішення про доведеність винуватості ОСОБА_9 в сукупності з іншими доказами і показання свідка ОСОБА_13 , оскільки такі показання узгоджуються з іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, дослідженими судом та проаналізованими у вироку.

- показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в судовому засіданні про те, що восени 2017 року ОСОБА_9 приходив до них у ломбард, що по бул. Олександрівському в м. Біла Церква, щоб оцінити мобільний телефон, який був Нокіа чи Самсунг, із дешевих, кнопочний, та вони 06.10.2017 року впізнали ОСОБА_9 в ході проведеного впізнання за фотознімками, як особу, яка 04.10.2017 року в післяобідній час намагалась здати до ломбарду вказаний мобільний телефон, але він у нього не був прийнятий (т. 1 а.п. 224-227).
Отже, з показань даних свідків та проведеної за участі кожного з них слідчої дій впізнання особи за фотознімками слідує, що 04.10.2017 року в післяобідній час, тобто в день та час, коли мала місця подія інкримінованого ОСОБА_9 злочину, останній намагався здати до ломбарду мобільний телефон, аналогічний тому, що був відкрито викрадений у потерпілої ОСОБА_11 , що, на противагу твердженням сторони захисту, в своїй в сукупності з іншими доказами опосередковано вказує напричетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому злочину.

- даними протоколу огляду місця події від 04.10.2017 року з фототаблицею до нього, в ході якого було оглянуто приміщення пошти по АДРЕСА_2 та встановлено, що воно складається з одного приміщення, яке розділено дерев`яним бар`єром з декоративною решіткою на приміщення для відвідувачів та службове приміщення, з якого здійснюється прийом та видача відвідувачам листів, посилок та кореспонденції та у якому знаходиться та зберігається майно і матеріальні цінності, до якого мається окремий вхід через дерев`яні двері з відокремленого ще одними дерев`яними дверима коридору (т. 1 а.п. 210-214).

- даними протоколу огляду місця події від 12.10.2017 року, відповідно до якого - в ході огляду квартири АДРЕСА_3 , за участю власника приміщення ОСОБА_16 та в присутності двох понятих, за місцем проживання ОСОБА_9 , були виявлені та вилучені: куртка, джинси, мобільний телефон Нокіа, що були оглянуті протоколом огляду предметів від 12.10.2017 року з фото таблицею до нього, і визнані відповідною постановою від 12.10.2017 року речовими доказами - куртка коричневого кольору, джинси, мобільний телефон Нокіа, що були також оглянуті в суді першої інстанції та потерпіла ОСОБА_11 підтвердила, що саме у вилученій у обвинуваченого куртці та джинсах, він був одягнений, коли вчинив злочин відносно неї (т. 1 а.п. 233-236, 244, т. 2 а.п. 1).

При цьому з матеріалів провадження слідує, що після проведення даного огляду слідчий, на виконання вимог ст.ст. 233, 237 КПК України, звернувся до слідчого судді з клопотанням про проведення огляду житла та ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2017 року вказане клопотання слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_17 задоволено та йому надано дозвіл на проведення огляду житла, а саме: квартири АДРЕСА_3 , в якій тимчасово проживав ОСОБА_9 05.10.2017 року на усній домовленості разом з власницею квартири ОСОБА_16 , а також за клопотанням слідчого ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2017 року накладено арешт на вказане тимчасово вилучене 12.10.2017 року під час огляду квартири АДРЕСА_3 майно: куртку коричневого кольору марки «Gile», джинси світло синього кольору марки «Diesel industry», мобільний телефон марки "Нокіа" модель 112 з сім картою оператора мобільного зв`язку "Київстар" (т. 1 а.п. 238-243).
Отже, вилучення особистих речей ОСОБА_9 - куртки та джинсів, які визнані речовими доказами по справі, здійснено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, а посилання ОСОБА_9 про протилежне є безпідставними, як є такими і його твердження під час апеляційного розгляду про те, що в даних предметах одягу він був безпосередньо затриманий, коли вони в нього й були вилучені, оскільки спростовуються даними протоколу затримання ОСОБА_9 від 06.10.2020 року (т. 1 а.п. 216-220), де зазначено, що у ОСОБА_9 нічого не вилучалось і будь-яких зауважень та доповнень до даного протоколу він не мав.
- даними висновку судової товарознавчої експертизи від 12.10.2017 року, відповідно до якого: ринкова вартість бувших у користуванні мобільного телефону НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , SIM-карти оператора мобільного зв`язку Київстар та Лайфсел, станом на 04.10.2017 року, становить 668 грн. (т. 2 а.п. 2).
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що в процесі досудового розслідування та при розгляді кримінального провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з проникненням до іншого приміщення, отже дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 186 КК України.
Колегією суддів не виявлено істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у кримінальному провадженні, які б викликали сумніви в їх достовірності, а тому твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі, що зазначену справу відносно нього було сфабриковано та він засуджений за злочин, якого не вчиняв, є необґрунтованими.
Також є необгрунтованими і твердження захисника ОСОБА_8 щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 186 КК України за кваліфікуючою ознакою проникнення в інше приміщення, оскільки вони спростовуються даними протоколу огляду місця події від 04.10.2017 року, з якого хоча й слідує, що поштове відділення по АДРЕСА_2 складається з одного приміщення, але воно є розділеним дерев`яним бар`єром з декоративною решіткою на приміщення для відвідувачів та службове приміщення, з якого здійснюється прийом та видача відвідувачам листів, посилок та кореспонденції та у якому знаходиться та зберігається майно і матеріальні цінності, до якого мається окремий вхід через дерев`яні двері з відокремленого ще одними дерев`яними дверима коридору, і відвідувачі та сторонні особи не мають вільного доступу до цього приміщення, а ОСОБА_9 потрапив до даного службового приміщення, перестрибнувши через дерев`яний бар`єр з декоративною решіткою, тобто незаконно проникнувши до нього.
Тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з проникненням до іншого приміщення, та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 186 КК України.
Враховуючи всі зазначені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_9 покарання, то вони не заслуговують на увагу.

З вироку суду вбачається, що при призначені ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції дотримав вимоги ст.ст. 50, 65, 71 КК України.

Зокрема, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, та його конкретні обставини, в т.ч. і вартість викраденого майна, особу ОСОБА_9 , котрий раніше судимий і будучи засудженим за умисний злочин до покарання у виді штрафу, через нетривалий час знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, посередньо характеризується за місцем проживання, офіційно не працює, не перебуває на спеціальному обліку у лікаря психіатра, але з 2017 року перебуває під профілактичним наглядом лікаря-нарколога з приводу вживання наркотичного засобу зі шкідливими наслідками, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, а рецидив злочину, як обставину, що його обтяжує, а також досудову доповідь відділу з питань пробації та думку потерпілої, яка поклалась на розсуд суду у питанні призначення покарання ОСОБА_9 , і призначив йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, що передбачено санкцією ч. 3 ст. 186 КК України.

Також з урахуванням того, що злочин відносно потерпілої ОСОБА_11 обвинуваченим ОСОБА_9 було вчинено 04.10.2017 року, тобто після ухвалення вирокуБілоцерківського міськрайонного суду від 21.04.2017 року, за яким ОСОБА_18 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., який не сплачений, суд першої інстанції правильно, на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, шляхом повного приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 21.04.2017 року, призначив остаточне покарання ОСОБА_9 у виді 4 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., який виконувати самостійно.

З урахуванням всіх цих даних, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_9 представляє небезпеку для суспільства танеобхідність призначення йому покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, та обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, що передбачає покарання за вчинений злочин та є мінімальною межею, передбаченою санкцією ч. 3 ст. 186 КК України, і визначив остаточне покарання йому за сукупністю вироків на підставі ст.ст. 71, 72 КК України у виді 4 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., який виконувати самостійно.

Прокурор же в своїй апеляційній скарзі фактично просить призначити ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 186 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі, однак жодного обґрунтування такої своєї позиції в апеляційній скарзі не приводить, адже всі ті обставини, на які посилається прокурор, в повній мірі і належним чином були враховані судом при призначенні покарання.

При цьому доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_9 вину у вчиненні злочину не визнав, збитки потерпілій не відшкодував і неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, який в ході судового провадження в суді першої інстанції, будучи звільненим з-під варти, уникав суду, зник з місця тимчасового проживання та був оголошений в розшук, і його явку до суду було забезпечено лише силами правоохоронного органу, як підстав для призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання, є непереконливими, оскільки всі ці обставини в своїй сукупності не дають підстав для висновку про м`якість призначеного ОСОБА_9 покарання, яке в даному випадку, зважаючи на вартість викраденого майна, тяжкість злочину та дані про особу винного, є справедливим і сприятиме досягненню, визначеній у ст. 50 КК України, меті покарання.

А відтак, визнаючи апеляційну скаргу прокурора у провадженні необґрунтованою, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:

_________________ __________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3