Справа №578/789/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/792/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми матеріали кримінального провадження № 578/789/19 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 26 квітня 2001 року вироком Краснопільського районного суду Сумської області за ст.94 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, звільненого 11 лютого 2011 року по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, п.п.9,13 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА :

До апеляційного суду надійшли апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року, в яких вони порушують питання про пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, п.п.9,13 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання:

- за п.13 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років;

- за п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15 п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України у виді 10 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня його затримання, а саме: з 12 січня 2019 року, та відповідно до ч.5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зараховано строк тримання під вартою з 12 січня 2019 року по день набрання вирком законної сили, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін, але не більше ніж до 14 серпня 2020 року.

Цим же вироком суду постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судових експертиз на загальну суму 5434 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 вказує на те, що ОСОБА_7 , розуміючи протиправність своїх дій, у повному обсязі визнавав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся, надав об`єктивні пояснення щодо досліджуваних речових доказів, брав участь в слідчому експерименті, у ході якого підтвердив свої пояснення, що стало фактично єдиним доказом у справі на підтвердження його винуватості і навіть під час розгляду клопотань про обрання та продовження запобіжного заходу обвинувачений погоджувався з позицією сторони обвинувачення про необхідність тримання його під вартою. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_7 заявляв суду про своє бажання щиро вибачитись перед потерпілими у даному провадженні, однак в останнє судове засідання вони не з`явились. У зв`язку з вищевказаним, захисник вважає оскаржуваний вирок суду несправедливим в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та, що у даному випадку наявні підстави для призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Обвинувачений ОСОБА_7 також не оспорюючи фактичні обставини провадження та доведеність вини, вказує на те, що судом при призначенні покарання не було враховано його щире каяття та сприяння розкриттю злочину, у зв`язку з чим вважає за можливе призначити йому більш м`яке покарання.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні таких злочинів:

1) 11 січня 2019 року, близько 20-00 год. ОСОБА_7 під час вживання спиртних напоїв з ОСОБА_9 за місцем його проживання у АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, які виникли внаслідок словесного конфлікту, обхопив обома руками за шию ОСОБА_9 та почав здавлювати до того моменту, поки потерпілий не втратив свідомість, після чого кинув ОСОБА_9 на ліжко, яке знаходилося у залі, а сам з іншої кімнати взяв металеву сокиру з дерев`яним руків`ям та наніс потерпілому не менше трьох ударів сокирою в область голови, заподіявши тілесні ушкодження у виді відкритої тупої травми черепа і головного мозку, що супроводжувалася переломом кісток склепіння черепа і ускладнилася забоєм речовини головного мозку, від яких ОСОБА_9 помер на місці події.

2) Цього ж дня, близько 20-20 год., ОСОБА_7 після вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 , тіло якого він накрив ковдрою та пішов до столу на кухні, де продовжив вживати спиртне. У цей час до будинку повернувся ОСОБА_10 і тоді ОСОБА_7 , розуміючи, що його дії по вчиненню вбивства ОСОБА_9 можуть бути викриті, бажаючи уникнути відповідальності за вчинений злочин, знову схопив до рук сокиру та підбіг до ОСОБА_10 наніс йому два удари сокирою в область голови, від яких останній впав, після чого ОСОБА_7 наніс ще не менше трьох ударів сокирою в область голови потерпілого та один удар в область шиї, завдавши тілесні ушкодження у виді відкритої тупої травми черепа і головного мозку, що супроводжувалася переломом кісток склепіння черепа, ускладнилася забоєм речовини головного мозку. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці, а ОСОБА_7 накривши його тіло ковдрою, пішов на кухню, забравши із собою сокиру, де знову продовжив вживати спиртне.

3) Крім того, через декілька хвилин після вчинення вбивства ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , близько 20-50 год., до будинку прийшов ОСОБА_11 і тоді ОСОБА_7 знову розуміючи, що його дії по вчиненню вбивства ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть бути викриті, бажаючи уникнути відповідальності за вчинені злочини, з метою їх приховування, схопив до рук сокиру та наніс два удари сокирою в область голови ОСОБА_11 , від яких останній впав на підлогу. Не зупинившись на скоєному, ОСОБА_7 наніс ще близько трьох ударів сокирою по голові потерпілого та будучи впевненим, що ОСОБА_11 також помер, ОСОБА_7 залишив сокиру біля крісла і знову продовжив вживати спиртні напої та потім через сильне алкогольне сп`яніння заснув на кріслі у будинку.

Близько 21-30 год. до будинку ОСОБА_9 зайшов ОСОБА_12 , який помітив сплячого ОСОБА_7 , тіла ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ще живого ОСОБА_11 , після чого викликав швидку. У результаті виявлених у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень було встановлено, що вони були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у нанесенні ударів сокирою по голові ОСОБА_11 , виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але завдяки своєчасно наданій кваліфікованій медичній допомозі потерпілий залишився живий, тобто злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримку поданих ними апеляційних скарг, думку прокурора про законність вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Висновки суду за встановлених у вироці обставин про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, п.п.9,13 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 лише в частині призначеного покарання, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Так, у ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Мотивуючі своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував особу ОСОБА_7 , а саме те, що він є раніше судимим за умисне вбивство, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на обліках в диспансерах не перебуває, розлучений, не працює, має негативну характеристику за місцем мешкання.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого судом було визнано вчинення ним злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, слід зазначити, що судом не було встановлено обставин, що пом`якшують покарання, таких як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_7 не висловлював жодної критичної оцінки стосовно своєї протиправної поведінки, не висловлював співчуття та не просив пробачення у потерпілих. Так як ОСОБА_7 під час вчинення злочинів знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння, в силу чого пам`ятав не усі обставини вчиненого ним та надав неповні відомості про вчинені злочини, а продемонстрований ним механізми нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та ОСОБА_9 тільки частково відповідав механізму утворення таких ушкоджень.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, положення ст.ст.50,65 КК України, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкцій статей, за якими вважав обвинувачення доведеним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу й на те, що відповідно до ст.ст.3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Відповідно до ст. 84 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції при призначенні покарання було дотримано вищевказаних вимог закону.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що обвинувачений, будучи особою, що раніше відбула покарання за умисне вбивство, не вважаючи життя найвищою цінністю, шляхом нанесення численних ударів сорокою в голови потерпілих, нехтуючи загальнолюдськими цінностями, знову скоїв умисне вбивство двох осіб та закінчений замах на життя третьої особи.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Оцінюючи вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими й апеляційні скарги відхиляє з наступних міркувань.

Статтею ст.50 КК України передбачено, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нових злочинів.

Відповідно до приписів ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене та кількість вчинених ОСОБА_7 злочинів проти життя осіб, вважати призначене йому остаточне покарання за п.13 ч.2 ст.115, п.п.9,13 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі надмірно суворим та несправедливим колегія суддів не вбачає підстав, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в апеляційних скаргах.

Отже, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання є необґрунтованими. Призначене покарання відповідає особі обвинуваченого та визначено в межах санкцій статей КК України, за яким він визнаний винним. Вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів доведена «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Тяжкість вчинених злочинів, на думку колегії суддів, повинна мати співрозмірне покарання, тому призначене обвинуваченому покарання є справедливим.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 найсуворішого виду покарання за законом про кримінальну відповідальність є обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, п.п.9,13 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою в той же строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4