ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 642/2444/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2827/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерплих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , без участі потерпілого ОСОБА_11 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 17 06 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, перебуваючого у шлюбних відносинах без реєстрації, не працюючого, раніше не судимого, без визначеного місця реєстрації, фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому покарання, з випробувальним строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 29092 грн. 60 коп.

Вищевказаним вироком встановлено, що 01 лютого 2020, близько 20 - 30 години, ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем «Деу Ланос», р.н. НОМЕР_1 та рухався по проїзду Лагерному у напрямку автодороги «Київ-Харків-Довжанський» у м. Харкові.
Під час свого руху ОСОБА_7 , наближаючись до перехрестя з вказаною автодорогою «Київ-Харків-Довжанський», що є головною дорогою, проявив неуважність, не зупинився перед перехрестям, проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Правил дорожнього руху України», внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої водію ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/108-А/20 від 13 02 2020 року було заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді перелому 3 та 4 ребер справа; а пасажиру його автомобілю - ОСОБА_10 згідно з висновком судово - медичної експертизи № 12-14/113-А/20 від 18 02 2020 року було заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді перелому поперечних відростків з права 2-3 поперекових хребців з незначним зсувом.
Крім того, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «Деу Ланос», р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_11 згідно з висновком удово-медичної експертизи № 12-14/111-А/20 від 18 02 2020 року було заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді перелому лівої ключиці із зсувом.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією, виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом, рухаючись по другорядній дорозі, перед здійсненням виїзду на головну дорогу не впевнився в безпеці, не поступився дорогою автомобілю «Деу Нексія», який слідував по головній дорозі, створивши небезпеку для інших учасників дорожнього руху та допустив зіткнення з вказаним вище автомобілем «Деу Нексія», який рухався по головній дорозі, що спричинило зазначені вище наслідки.
Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного додаткового покарання та не позбавляти його права керування транспортними засобами.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене йому покарання є занадто суворим в частині позбавлення права керування транспортними засобами та просить врахувати низку обставин, які можна визнати такими, що пом`якшують покарання, а саме: те, що під час дорожньо-транспортної пригоди він також отримав тілесні ушкодження, що підтверджується медичною документацією; він має водійський стаж 30 років, все життя працює водієм; має намір зареєструватись у будинку, який отримав у якості спадщини від матері, яка померла. Під час досудового слідства та в суді першої інстанції він у повному обсязі визнавав свою вину у скоєнні ДТП; до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Крім того, вказує, що виплатити присуджені йому процесуальні витрати він зможе лише працюючи водієм.

Просить також врахувати, що потерпілі не заявляли цивільних позовів та претензій як матеріального так і морального характеру до нього не мають.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вважали, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Потерпілий ОСОБА_11 про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , думки прокурора, потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить не застосовувати щодо нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що єдиними джерелом доходу для нього є професія водія, проте колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими обвинувачений обґрунтовує свою незгоду призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Тобто, факт перебування ОСОБА_7 на посаді водія, як єдиного джерела його доходів та факт відсутності цивільних позовів у справі не може бути вирішальною підставою, що звільняє обвинуваченого від призначення додаткового покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у пункті першому зазначено, що особі, що вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів.
Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів - є неможливим, а не призначення цього додаткового покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.
В своїй апеляційній скарзі обвинувачений як на підставу звільнення його від додаткового покарання, крім іншого, посилається на відсутність від потерпілих претензій матеріального та морального характеру, проте, колегія суддів не вважає таку підставу вирішальною для задоволення вимог апелянта, оскільки не зважаючи на відсутність у потерпілих вказаних претензій у судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 заперечував проти зміни вироку в частині позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами та вважав, що таке додаткове покарання є необхідним та призначено судом першої інстанції виважено та обґрунтовано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та виключення призначення обвинуваченому додаткового покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 17 06 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4