Дата документу 05.08.2020 Справа№ 335/2455/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1327/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/2455/19
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000068, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, працюючого на посаді менеджера на ПП «ЛІРЕН», одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки. На підставі ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає 2 (два) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до вимог ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Держави судові витрати загальною сумою 3 432 (три тисячі чотириста тридцять дві) гривні 00 копійок на залучення експертів при проведенні експертиз № 9-37 від 29.01.2019 року та № 9-81 від 20.02.2019 року. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.
в с т а н о в и л а:

Згідно вироку, 16 січня 2019 року, приблизно о 17 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Перемоги в м. Запоріжжі, з боку вул. Яценка в напрямку вул. Лєрмонтова, зі швидкістю не менше 90 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху в населеному пункті. В цей же час проїзну частину вул. Перемоги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу руху автомобіля «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перетинала пішохід ОСОБА_11 , 1940 року народження.

Під час руху в районі буд. № 93 водій ОСОБА_10 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому рухалась пішохід ОСОБА_12 , маючи при цьому об`єктивну можливість виявити пішохода, та, маючи технічну можливість уникнути наїзду, швидкість свого руху не зменшив, не зупинився щоб дати дорогу пішоходу, для якої створив небезпеку, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину зліва направо по ходу його руху.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п. п. 18.1, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- п.12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

- п.12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7...»;

- п.18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Внаслідок порушення вимог п. п. 18.1, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_13 .

Порушення водієм ОСОБА_10 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України згідно з висновками судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод від 20.02.2019 року № 9-81, проведеної експертами Запорізького НДЕКЦ МВС України, з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в медичному закладі, куди була доставлена з тілесними ушкодженнями, отриманими внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, вважає обвинувальний вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що постановлений з порушеннями вимог ст. 370 КПК України та підлягає скасуванню у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Зауважує, що суд першої інстанції відповідно до резолютивної частини вироку фактично звільнив ОСОБА_10 і від відбування додаткового покарання, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що при винесенні вироку судом недостатньо враховано підвищену суспільну небезпеку, вчиненого ОСОБА_10 тяжкого злочину, яке пов`язане з порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Окремо звертає увагу суду, що в порушення п.п.6, п.1 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку не наведено належних висновків, з огляду на які суд вбачав за можливе застосування ст.75 КК України.

Посилання суду на наявність в обвинуваченого пом`якшуючих обставин, передбачених ст.66 КК України, а саме: щире каяття та добровільне відшкодування збитків, а також, інших обставин, а саме; офіційно працевлаштований, одружений та має на утриманні дитину, носить чисто формальний характер та не містить будь-яких обґрунтувань.

Так, судом при винесені рішення не взято до уваги, що ОСОБА_10 під час досудового розслідування відшкодовано тільки витрати на проведення похорон потерпілої так, як цивільний чоловік останньої, є пенсіонером 1932 року народження і не зміг би сплатити витрати на їх проведення. Також, судом не взято уваги, що у подальшому обвинуваченим не вчинялись будь-які інші дії направлені на надання матеріальної допомоги сім`ї або родичам потерпілої.

Наявність щирого каяття, визнання вини обвинуваченим, як зазначалось вище, носить декларативний характер, а жаль з приводу вчиненого злочину та бажання виправити ситуацію, що склалась, ОСОБА_10 не висловлювалась і у вироку про це не зазначено.

Окрім цього, судом в порушення вищезазначених норм Законів України, у вироку не зазначено позицію сторони потерпілої, яка наполягала на призначенні ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі, що також є суттєвим при винесені рішення.

Таким чином, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування норм ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням.

Просить вирок суду у відношенні ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасувати, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; захисника, обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

ВинуватістьОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_10 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи прокурора про неправильне застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 ст. 75 КК України, є такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 судом першої інстанції була врахована ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також те, що останній вину визнав повністю, щиро покаявся, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, добровільно відшкодував шкоду, після ДТП одразу зупинився, викликав «швидку допомогу», за таких обставин, суд визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і застосував до нього ст. 75 КК України.

Доводи прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 необґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття та добровільне відшкодування збитків, є безпідставними, оскільки, по-перше, із змісту розписки потерпілої ОСОБА_15 вбачається, що вона отримала від обвинуваченого ОСОБА_10 30 000 грн., ніяких моральних та матеріальних претензій до нього не має (а.с. 120), інші потерпілі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 цивільні позови до ОСОБА_10 , відповідно до вимог ч. 1 ст. 128 КПК України, не заявляли, по друге, доводи прокурора суперечать змісту обвинувального акту, який був складений слідчим та затверджений прокурором прокуратури Запорізької області старшим радником юстиції ОСОБА_18 про те, що в ході досудового розслідування встановлені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , а саме: щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків (а.с. 3).

Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_10 під час досудового розслідування відшкодовано тільки витрати на проведення похорон потерпілої так, як цивільний чоловік останньої, є пенсіонером 1932 року народження і не зміг би сплатити витрати на їх проведення, крім того, у подальшому обвинуваченим не вчинялись будь-які інші дії направлені на надання матеріальної допомоги сім`ї або родичам потерпілої.

Не заслуговують уваги доводи прокурора і про те, що суд при призначенні покарання не врахував думку потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які наполягали на призначенні ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі, оскільки позиція потерпілих щодо визначення винному виду та розміру покарання та можливості бути звільненим від його відбування, не є процесуальною вимогою, а тільки думкою потерпілих, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак, не обмежує суд першої інстанції у реалізації дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищевказане, а також те, що ОСОБА_10 вчинив необережний злочин, вину визнав повністю, щиро покаявся, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, добровільно відшкодував шкоду, після ДТП одразу зупинився, викликав «швидку допомогу», а також те, що останній позитивно характеризується за місцем праці, обставини, що обтяжують його покарання, відсутні, колегія суддів вважає, що рішення суду про звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням шляхом визначення іспитового строку та встановлення контролю за його поведінкою, є законним, при цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування в даному випадку до обвинуваченого ст. ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

Між тим, доводи прокурора щодо безпідставного незастосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є обґрунтованими.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними в пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами; додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ст. 286 КК України як факультативне, підлягає застосуванню у випадках, коли вчинення злочину було пов`язано з грубим або систематичним порушенням порядку користування цим правом.

Наведених роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції не дотримався.

З аналізу мотивувальної та резолютивної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції фактично не вирішив питання про застосування чи не застосування додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки в мотивувальної частині вироку це питання зовсім не обговорювалося, а в резолютивній частині вироку, суд першої інстанції фактично звільнив ОСОБА_10 від відбування і додаткового покарання.

Враховуючи вищевказане, а також те, що суд залишив поза увагою і не дав належної оцінки характеру та обсягу допущених обвинуваченим грубих порушень Правил дорожнього руху, зокрема, не врахував, ні зіставив з іншими порушеннями, перевищенням обвинуваченим допустимої в населених пунктах швидкості, що призвело до наїзду на пішохода на нерегульованому пішохідному переходу та наступу тяжких суспільно-небезпечних наслідків, колегія суддів вважає, що за таких обставин незастосування щодо обвинуваченого додаткового покарання не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами і свободами та порушеними внаслідок вчиненого злочину правами й законними інтересами суспільства, а тому вирок суду в частині призначеного покарання, підлягає скасуванню.

При цьому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про позбавлення обвинуваченого ОСОБА_10 права керування транспортними засобами строком на 3 роки, оскільки це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2020 року відносно ОСОБА_10 , в частині призначеного покарання, скасувати.
Призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Відповідно до вимог п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання й роботи; не виїжджати за межі України без погодження з цим органом.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його оголошення.

Судді: