Постанова
іменем України
19 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 299/1950/17
провадження № 51-2588км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Закарпатського апеляційного суду від 24 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000519 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , неодноразово судимої, останнього разу за вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік із покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року, більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК звільнено її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 27 травня 2017 року близько 10 години, знаходячись у палаті № 2 пульмонологічного відділення Виноградівської районної лікарні на вул. Лікарняній, 13 у м. Виноградові Закарпатської області, підійшла до ОСОБА_8 та, обіймаючи його, повторно таємно викрала з кишені сорочки потерпілого гроші у сумі 560 грн. З викраденими грошима ОСОБА_7 зникла, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
Апеляційний суд вироком від 24 лютого 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, а вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2017 року постановив виконувати самостійно. У решті вирок місцевого суду залишив без змін. Строк покарання ОСОБА_7 апеляційний суд ухвалив обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду та застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. Вважає, що апеляційний суд не повною мірою врахував дані про особу засудженої та наявність обставин, що пом`якшують покарання, що давало суду право призначити покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, натомість цей суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке є найсуворішим із видів покарань, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК, належним чином не обґрунтувавши, чому менш суворі види покарання не будуть дієвими та не забезпечать виправлення засудженої. Крім того, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги позицію ОСОБА_7 щодо усвідомлення протиправності її дій та того, що вона стала на шлях виправлення. Вказані обставини, на переконання сторони захисту, призвели до призначення апеляційним судом ОСОБА_7 занадто суворого та несправедливого покарання.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, вважала вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим і просила залишити його без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі на показаннях засудженої, яка визнала вину у скоєнні інкримінованого їй діяння.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через суворість, то вони є необґрунтованими.
Зі змісту скарги вбачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статей 69, 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення засудженої від відбування призначеного їй покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК. При цьому апеляційний суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину, те, що остання, будучи раніше неодноразово судима за вчинення аналогічних корисливих злочинів, через короткий проміжок часу після вчинення попередньої крадіжки, вчинила новий злочин (крадіжку), що, на переконання суду, свідчить про суспільну небезпечність обвинуваченої, а також суд урахував ризики, зазначені в досудовій доповіді органу пробації, а саме ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення й ризик небезпеки для суспільства та окремих осіб з боку обвинуваченої.

Встановлена ж судом першої інстанції обставина, яка пом`якшує покарання засудженої, щире каяття, та додатково встановлена апеляційним судом пом`якшуюча покарання обставина усунення завданої потерпілому шкоди, про що свідчить наявна в матеріалах кримінального провадження заява останнього щодо відсутності претензій до обвинуваченої та повернення нею коштів у повному обсязі (т. 2, а.к.п. 13), й інші дані про особу ОСОБА_9 , перелічені захисником у касаційній скарзі, стали підставами для призначення останній покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців згідно із санкцією ч. 2 ст. 185 КК, однак у своїй сукупності є недостатніми для застосування до обвинуваченої положень статей 69, 75 КК.
Доводи у касаційній скарзі захисника про неврахування апеляційним судом при призначенні ОСОБА_7 покарання позиції останньої щодо усвідомлення протиправності її дій та того, що вона стала на шлях виправлення, що підтверджується долученими до касаційної скарги характеристиками, не заслуговують на увагу, оскільки встановлені судами попередніх інстанцій конкретні обставини справи та дані про особу засудженої не свідчать про те, що ОСОБА_7 стала на шлях виправлення і про відсутність у неї схильності до вчинення злочинів проти власності.
За таких обставин колегія суддів погоджується з вищезазначеним висновком апеляційного суду і вважає, що призначене ним покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення нею нових злочинів, а застосування у цьому випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання та не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченої.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Отже, оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК та є вмотивованим.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Закарпатського апеляційного суду від 24 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3