ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/2098/20 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : триманні під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
захисників - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого Київського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 , погодженого з прокурором Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0003108 від 01.11.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

12.11.2020 року слідчий подав до суду клопотання, погоджене з прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався, що в результаті умисних дій ОСОБА_8 та невстановлених осіб потерпілому спричинені колото-різані поранення правого та лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №10-12/3140-Дм/20, смерть потерпілого настала внаслідок гострої крововтрати, колото-різаного поранення лівого стегна з пошкодженням стегнової артерії.

Посилався на те, що для досягнення цілей, визначених ст.177 КПК України стосовно ОСОБА_8 має бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2020 року задоволено клопотання слідчого.

Застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 10.01.2021 року включно.
Захисник підозрюваного ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави, розмір якої визначити в межах норм ст.182 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилалась на те, що під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваний ОСОБА_8 визнав, що заподіяв ножове поранення у ногу, що не є життєво важливим органом, виключно з метою захисту свого життя та здоров`я, оскільки загиблий почав безперервно стріляти у нього та наніс численні кульові поранення, але вбивати умислу не мав, тому ударив ножем саме в ногу, щоб стріляючий чоловік впав на підлогу, та з`явилась можливість залишити місце події.

Зазначає, що надані слідчим докази, як окремо, так і в сукупності, підтверджують вчинення дій ОСОБА_8 , які були спрямовані саме на захист свого життя та здоров`я в умовах необхідної оборони.

Вважає, що судом було проігноровано той факт, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а прокурором в судовому засіданні не було доведено реальну можливість настання ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки наявність обвинувальних актів стосовно ОСОБА_8 та відсутність постанови про оголошення його у розшук, дають підстави вважати, що останній добросовісно виконує покладені на нього обов`язки, а тому відсутні підстави вважати, що підозрюваний буде переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду. Також підозрюваний добровільно сприяє розкриттю злочину, що підтверджується протоколом обшуку від 01.11.2020, відповідно до якого ОСОБА_8 добровільно видав слідчому, на вимогу останнього, всі запропоновані ним предмети.

Вказує, що чинним законодавством не заборонено можливість визначення застави як альтернативного запобіжного заходу, при цьому у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини можливість визначення застави покладається на розсуд суду, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України.

Захисник ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, просила суд залучити до матеріалів провадження відповіді директора КНП «Обласна клінічна травматологічна лікарня» та завідувача Харківської міської медичної частини №27 філії ЦОЗ ДКВС України у Харківській та Луганських областях, які підтверджують те, що ОСОБА_8 під час подій 01.11.2020 року отримав тілесні ушкодження у зв`язку з чим він проходив лікування

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

На виконання вимог ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо слідчий доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі Харченко проти України, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Під час обрання запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини. Сама по собі наявність ризиків та обґрунтованої підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування інших запобіжних заходів.

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Відповідно до вимог ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий або прокурор доведе наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Норма ч.4 ст.194 КПК України містить вказівку про те, що слідчий суддя, суд при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу має право застосувати більш м`який запобіжний захід, якщо прокурор не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбачених ст.177 КПК України. Тобто зі змісту цієї норми вбачається право слідчого судді на власний розсуд вирішувати, який запобіжний захід може забезпечити запобігання ризикам.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Таким чином, законодавець залишив вирішення цього питання для суддівського розсуду, тобто можливості суддівської дискреції, а саме, право слідчого судді обирати між альтернативами, іншими більш м`якими запобіжними заходами, кожен з яких є законним, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу підозрюваного, справедливості й достатності обраного запобіжного заходу.

Задовольняючи клопотання слідчого та застосовуючи найсуворіший запобіжний захід слідчий суддя вважав встановленим існування ризиків, передбачених п.1, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України та оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні кримінального правопорушення слідчий суддя вважав, що застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливе.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким рішенням слідчого судді, оскільки мотивувальна частина ухвали не містить окрім формально визначених ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, ще і інших відомостей та висновків слідчого судді щодо оцінки цих відомостей з приводу неможливості застосування менш суворих запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Також, не вбачається таких відомостей зі змісту клопотання слідчого.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області перебуває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003108 від 01.11.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених чп.12 ч.2 ст.115 КК України.

12.11.2020 ОСОБА_8 повідомлена підозра за п.12 ч.2 ст.115 КК України.

В розумінні ст. 177 КПК України, «обґрунтована підозра» включає в себе наявність процесуального документу - повідомлення про підозру та наявність достатніх доказів для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

Згідно ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру підлягає обов`язковому здійсненню, зокрема у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення ЄСПЛ «Фокс, Кембел і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Наявність обґрунтованої підозри підтверджується письмовими доказами, зібраними під час досудового слідства, а саме відомостями, що містяться у: протоколах огляду місця події від 01.11.2020, 02.11.2020, 04.11.2020, 05.11.2020, 06.11.2020; протоколі огляду трупа від 01.11.2020року; протоколі пред`явлення трупа для впізнання від 02.11.2020; довідці про причину смерті; протоколах допиту потерпілої, свідків; протоколі обшуку від 01.11.2020; протоколі огляду від 06.11.2020.

Таким чином, матеріали судового провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази формують внутрішнє переконання причетності ОСОБА_8 до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо невірної кваліфікації дій підозрюваного, оскільки слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні органу досудового розслідування дані колегія суддів приходить до висновку про можливу причетність ОСОБА_8 до зазначеного кримінального правопорушення.

Колегія суддів бере до уваги ті обставини, що з постанови прокурора Харківської місцевої прокуратури №2 від 11.11.2020 року вбачається, що в провадженні СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0003156 від 06.11.2020 року за ч.4 ст.296 КК України за заявою ОСОБА_8 з підстав того, що 01.11.2020 на другому поверсі ресторану «Biani» невідомий чоловік безпричинно здійснив низку пострілів по голові, грудній клітині, животу, чим спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження.

Як вбачається зі змісту підозри, пред`явленої ОСОБА_8 01.11.2020 о 05.47 до приміщення ресторану увійшов потерпілий, піднявся на другий поверх, підійшов до ОСОБА_8 та зробив у нього дев`ять пострілів з пістолету «Форд 12 Р 9 мм РА», призначеного для відстрілу патронів з гумовими кулями. Наслідком пострілів ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді кульових поранень м`яких тканин голови, грудної клітини з обох боків, лівої кисті, передньої черевної стінки. Захищаючи себе, ОСОБА_8 жбурнув у потерпілого стілець та разом із невстановленими особами почав наносити удари руками і ногами в область обличчя та тулубу потерпілого, в ході чого невстановлені особи відібрали у потерпілого пістолет марки «Форд 12 Р 9 мм РА», чим позбавили можливості спричинення подальшої шкоди життю та здоров`ю ОСОБА_8 . У цей момент підозрюваний схилився та невстановленим предметом, що має колюче-ріжучі властивості, наніс два удари потерпілому по нижніх кінцівках, від чого він впав на підлогу, а ОСОБА_8 з невстановленими особами нанесли ряд ударів лежачому нерухомо на підлозі потерпілому, який не чинив опору. В результаті умисних дій ОСОБА_8 та невстановлених осіб потерпілому спричинені колото-різані поранення правого та лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії.

Крім того, як встановлено під час апеляційного розгляду, після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 з 04.11.2020 року по 13.11.2020 знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП ХОР ОКТЛ, що підтверджується відомостями, які містяться у відповіді директора КНП ХОР ОКТЛ на запит адвоката. Саме під час перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_8 отримав виклик до суду про розгляд клопотання про застосування відносно нього клопотання про застосування запобіжного заходу. Дотримуючись своїх процесуальних обов`язків, з`явився до суду та брав участь у судовому засіданні, за наслідками якого слідчий суддя застосував відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В подальшому, перебуваючи у слідчому ізоляторі, внаслідок свого стану здоров`я ОСОБА_8 з 13.11.2020 по 25.11.2020 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповіддю завідувачем Харківської міської медичної частини №27 філії ЦОЗ ДКВС України у Харківській та Луганських областях.

Вказані обставини прокурором у судому засіданні не оспорювались.

Таким чином, об`єктивно вбачається, що з моменту події 01.11.2020 року до моменту пред`явлення підозри 12.11.2020 року, ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні та не вчиняв жодної спроби переховування від органів досудового розслідування з метою уникнення кримінальної відповідальності, про що стверджував прокурор під час апеляційного розгляду, та навіть після ухвалення оскаржуваного рішення щодо взяття його під варту, перебував на стаціонарному лікуванні у медичній частині № 27.

Зазначені обставини обставини вказують на непереконливість доводів прокурора про існування ризиків переховування підозрюваного від органу досудового розслідування або суду.

Вирішуючи питання про доцільність обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Заборона катувань чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, виступає одним із основних прав і одночасно гарантією таких невід`ємних прав людини, якими є право на життя, свободу та особисту недоторканність, право на повагу честі й гідності.

Так, стаття 28 Конституції України закріплює, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Це право є абсолютним, тому ніякі обставини не можуть виправдати застосування катувань.

Основними документами, щодо заборони катувань є Конвенція ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження та покарання (1984 р.), до якої Україна приєдналась у 1987 році та Європейська Конвенція про запобігання катуванням чи нелюдському або принижуючому гідність поводженню та покаранню (1987р.), яка була ратифікована Україною 21 січня 1997 року.

З аналізу Конвенції ООН проти катувань можна виділити основні ознаки катування: спричинення сильного болю або страждання; вчинене безпосередньо державними посадовими особами чи іншими «офіційними» особами, з їх підбурювання, з їх відома або з їх мовчазної згоди; вчинене з конкретною метою (або ціллю).

Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлює, що жодна людина не може зазнавати катувань чи нелюдського або такого, що принижує її гідність, поводження або покарання. Дана імперативна норма охороняє одну із основних цінностей демократичного суспільства та встановлює безумовну заборону катувань, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження й покарання.

Прийнятий 23 лютого 2006 року Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у статті 17 підтвердив обов`язок національних судів України застосовувати при розгляді справ як Конвенцію, так і практику Суду як джерело права.

Враховуючи значення статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод для забезпечення нормального існування особистості та функціонування сучасного суспільства, Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що дана стаття охороняє одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства і як така має загальнолюдське визнання.

Таке, що принижує гідність, поводження це поводження, яке викликає у потерпілих почуття страху, муки і неповноцінності, та здатне принизити і зганьбити їх. Його також характеризують як таке, що може зламати фізичний і моральний опір потерпілого (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», заява № 5310/71, 18 січня 1978 року, §167) або примусити його діяти проти власної волі чи совісті (висновок Європейської Комісії у Грецькій справі).

Вирішуючи, чи є покарання або поводження «таким, що принижує гідність» за змістом статті 3, слід звертати увагу на те, чи є його метою принизити і зганьбити відповідну особу, а також, з огляду на його наслідки, чи вчиняє воно негативний вплив на його особистість, несумісний зі статтею 3 (рішення у справі «Raninen проти Фінляндії», заява № 20972/92, 16 грудня 1997 року, §55). Втім, відсутність такої мети не може виключити можливість встановлення порушення статті 3.

У рішенні у справі «Гефген проти Німеччини» ЄСПЛ зазначив, що «філософська основа абсолютної природи статті 3 не дозволяє будь-яких винятків, виправдань чи балансування інтересів, незалежно від поведінки відповідної особи та природи правопорушення».

Апеляційним судом встановлено, що починаючи з події кримінального правопорушення і до моменту повідомлення про підозру ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я, об`єктивно отримавши тілесні ушкодження.

За таких обставин, з урахуванням положень міжнародного права, Конституції України та практики ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування, прокурора та слідчого судді до розгляду клопотання слідчого, в якому було поставлено питання про застосування до підозрюваного, який перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з наявністю тілесних ушкоджень, виняткового запобіжного заходу, є явно необґрунтованим, суперечить положенням ст.3 Конвенції, оскільки в основу оскарженого рішення було покладено тяжкість злочину згідно підозри та можливе покарання, яке загрожує за його скоєння, без реального врахування стану здоров`я підозрюваного, для якого перебування під вартою, з урахуванням його стану здоров`я можна розцінювати як катування чи нелюдське поводження. А будь-який запобіжний захід, що застосовується за вище повідомлених обставин, не може виконувати функцію покарання.

Дотримуючись засад, що містяться у ст.2 КПК України згідно якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зокрема, аналізуючи апеляційні доводи сторони захисту стосовно підозри колегія суддів звертає увагу на зміст фактичних обставин, які охоплюються підозрою, а саме віктимна поведінка потерпілого, який фактично здійснював дії пов`язані з заподіянням шкоди і іншим особам, використовуючи для цього заздалегідь заготовлений пістолет, призначений для відстрілу патронів з гумовими кулями, що в вочевидь могло створити умови для необхідної оборони інших осіб, в тому числі і ОСОБА_8 . Але вказані питання можуть бути вирішені органом досудового розслідування, в межах дотримання вимог ст.91 КПК України, зокрема п.п. 1-5 ч.1 ст.91 КПК України, під час розслідування всіх обставин кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів оцінюючи у сукупності викладені обставини вчинених кримінальних правопорушень у сукупності у кримінальному провадженні № 0003156 від 06.11.2020 року за ч.4 ст.296 КК України та кримінальному провадженні № 0003108 від 01.11.2020 року за п.12 ч.2 ст.115 КК України, які як вбачається потребують перевірки доказами та більш детальнішого дослідження щодо визначення мети та дійсної ролі підозрюваного ОСОБА_8 в інкримінованому йому діянні, які до теперішнього часу органом досудового розслідування не з`ясовано та які саме невстановлені особи, в якій послідовності заподіювали тілесні ушкодження потерпілому.

Дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що виключних обставин для тримання ОСОБА_8 під вартою немає, оскільки даних, які б свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів у клопотанні слідчого не вказано та прокурором в судовому засіданні не доведено. Заявлені у клопотанні слідчого ризики в сукупності з тяжкістю злочину, не можуть слугувати виключною підставою для тримання підозрюваного під вартою, якщо чинне законодавство передбачає й інші запобіжні заходи, які зможуть запобігти наявним ризикам та належним виконанням підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів існування ризиків відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, оскільки, наразі фактично існує ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування або суду, заважаючи на відомості про особу підозрюваного, який раніше судимий: вироком Московського районного суду м. Харкова від 27.07.2010 року за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186; ч.2 ст.190; ч.3 ст.357; ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі з випробуванням 3 роки; вироком Київського районного суду м. Харкова від 27.09.2012 року за ч.1 ст.122, ч.2 ст.296 КК України до 5 років 1 міс. позбавленням волі, звільнений 26.08.2014 року умовно-достроково на 8 міс. 11 дн.; 27.07.2016 року до Балаклійського районного суду Харківської області направлений обвинувальний акт за ч.2 ст.187, ч.3 ст.289 КК України; 14.11.2019 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова направлений обвинувальний акт за ч.1 ст.345 КК України, 12.06.2020 року до Київського районного суду м. Харкова направлений обвинувальний акт за ч.2 ст.125 КК України.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, потерпілих слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілих беззаперечно існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, що передбачені ст.177 КПК Украйни, але запобігання цим ризикам, шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, згідно чинного КПК України є можливим та єфективним, оскільки ризик впливу на свідків, переховування від органів досудового слідства можливо запобігти покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4, 8 частини 5 статті 194 КПК України.

Отже, сам по собі факт наявності підозри у вчинені кримінального правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, або переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, на що безпідставно посилався слідчий та прокурор у клопотанні, не свідчить про неефективність запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, контроль за дотриманням якого буде покладено на правоохоронні органи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника, щодо необхідності застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки, відповідно до вимог ст.ст.177-178, ч.ч.3,4 ст.183 КПК України, у провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини, суд має право не визначати розміру застави.

З огляду на викладене, колегія суддів об`єктивно вбачає, що такий вид запобіжного заходу, як цілодобовий домашній арешт здатен забезпечити по цьому кримінальному провадженню досягнення завдань, передбачених ст.2 КПК України, а також унеможливлює продовження будь якої незаконної діяльності або імовірності впливу на учасників процесу з боку підозрюваного, що свідчить про те, що суд першої інстанції не повно та однобічно оцінив відомості матеріалів кримінального провадження, не переконавшись у доведеності прокурором обставин, що впливають на обрання найбільш суворого запобіжного заходу, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Наявність систематичного контролю з боку уповноважених осіб стане надійною запорукою щодо унеможливлення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в тому числі на які посилався слідчий та прокурор та при виявленні обставин, які будуть свідчити про фактичну неефективність домашнього арешту прокурор разом зі слідчим не позбавлений процесуальної можливості звернутись з відповідним клопотанням до слідчого судді, щодо зміни запобіжного заходу на більш тяжке.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що стороною обвинувачення не доведено в даному випадку неефективності застосування до підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу, а тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4, 8 частини 5 статті 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.2, ст.ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року скасувати та постановити нову.

Відмовити у задоволені клопотання слідчого Київського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 , погодженого з прокурором Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 .

Застосувати до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід, строком до 10 січня 2021 року включно, у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем фактичного проживання, за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені пунктами 2,3,4,8 ч.5 ст.194 КПК України:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та або/місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Звільнити негайно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», з-під варти та відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України доставити до місця мешкання.

Ухвалу про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді