ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3255/20 Справа № 204/3188/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
особи, щодо якої вирішується питання
про припинення застосування
примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника медичного закладу ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року про припинення застосування щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, призначених ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 листопада 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року припинено застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, призначених ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 листопада 2019 року.
Обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів №496 від 20 травня 2020 року ОСОБА_7 на теперішній час ознак дисоціативного розладу, синдрому Ганзера не виявляє, стабільний стан пацієнта спостерігається протягом усього періоду застосування примусових заходів медичного характеру, без застосування психофармакотерапії, таким чином ОСОБА_7 потребує припинення застосування примусових заходів медичного характеру та скерування в розпорядження судово-слідчих органів для вирішення експертних питань, а заява представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що заяву про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 всупереч вимогам закону було подано не лікарем-психіатром, який надає психіатричну допомогу останньому. Звертає увагу, що суд не звернув увагу на порушення строків подання клопотання про припинення застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 19 Закону України Про психіатричну допомогу.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та особа, стостовно якої розглядається клопотання про припинення застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника та наполягали на її задоволенні за викладених в ній підстав.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 514 КПК України, ч. 1 ст. 95 КК України та ч. 3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 КПК України судовий розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, обов`язковою участю фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, її законного представника та захисника згідно із загальними правилами цього Кодексу.
Відповідоно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» №7 від 03 червня 2005 року ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК України, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.
Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 було застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом з наданням психіатричної допомоги до виходу із зазначеного хворобливого стану з наступним направленням у розпорядження судово-слідчих органів.
Відповідно до ст. 95 КК України та ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожний хворий не рідше одного разу на 6 місяців оглядається комісією лікарів-психіатрів того психіатричного закладу, де він перебуває на лікуванні, з метою визначення його психічного-стану і вирішення питання про можливість зміни виду лікування або його припинення. Якщо у стані хворого відбудуться істотні зміни, представник психіатричного закладу подає до суду заяву разом з зазначеним висновком комісії лікарів-психіатрів. Підставою зміни виду примусового заходу медичного характеру є стан здоров`я хворого, внаслідок чого він стає менш суспільно небезпечним, ніж раніше.
З наданих суду апеляційної інстанції матеріалів провадження слідує, що заява про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 подана до суду 27 травня 2020 року, тобто до спливу 6-місячного строку, та уповноваженою особою - лікарем-психіатром ОСОБА_10 , яка є представником Дніпровської філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України разом з висновком комісії лікарів-психіатрів ДФ Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України №496 від 20 травня 2020 року.
Згідно матеріалів провадження суд першої інстанції, приймаючи до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів ДФ Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України №496 від 20 травня 2020 року, дійшов висновку про необхідність припинення застосування примусових заходів медичного характеру, призначених ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 листопада 2019 року.
З цього висновку слідує, що ОСОБА_7 встановлено діагноз «Дисоціативний розлад, синдром Ганзера, стан компенсації», на теперішній час ознак дисоціативного розладу, синдрому Ганзера не виявляє, про що свідчить упорядкована спокійна поведінка, адекватність емоційного реагування, низький рівень реактивної тривожності, правильне орієнтування, продуктивність мовного контакту, логічність, послідовність, продуктивність та критичність мислення, інтегрованість всіх психічних процесів, відсутність психотичної симптоматики, спостерігається стабільний стан пацієнта протягом усього періоду застосування примусових заходів медичного характеру, без застосування психофармакотерапії.
При цьому відповідно до висновку стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 138 від 18 липня 2019 року, який було враховано Сєвєродонецьким міським судом Луганської області під час призначення ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру, останній визнаний таким, що в теперішній час страждає на тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності у формі дисоціативного розладу, синдром Ганзера,, зазначений тимчасово хворобливий розлад психічної діяльності виражений настільки значно, що не дозволяє в даний час визначити психічний стан іспитового в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, і вирішити експертні питання та за своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом до виходу із зазначеного хворобливого стану з наступним поверненням на судово-психіатричну експертизу для вирішення експертних питань.
З огляду на викладене комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, що ОСОБА_7 потребує припинення застосування примусових заходів медичного характеру та скерування в розпорядження судово-слідчих органів для вирішення експертних питань.
Апеляційний суд вважає, що висновок комісії лікарів-психіатрів № 496 від 20 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 є достатньо обґрунтованим та мотивованим і відповідає вимогам ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Судом першої інстанції при вирішенні питання продовження застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру використовувалися результати роботи фахової комісії лікарів-психіатрів, висновок якої був вчасно поданий до суду і є належним доказом в розумінні кримінального та кримінального процесуального закону.
Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» №7 від 03 червня 2005 року при розгляді справи про продовження, зміну або скасування (припинення) застосування примусових заходів медичного характеру суд за наявності сумніву в правильності висновків комісії лікарів-психіатрів може викликати в судове засідання представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надавав особі психіатричну допомогу, а за потреби - призначити судово-психіатричну експертизу.
Як слідує з матеріалів провадження в судовому засіданні суду першої інстанції було допитано лікаря-психіатра ОСОБА_11 , яка підтвердила зазначений висновок та додатково вказала, що протягом усього періоду застосування примусових заходів медичного характеру у ОСОБА_7 спостерігається стабільний стан, застосування психофармакотерапії останній не потребував та не потребує, у ОСОБА_7 спостерігається позитивна динаміка, що призвела до покращення його психічного стану та відпала потреба у застосуванні примусових заходів медичного характеру.
При цьому твердження в апеляційній скарзі захисника, що лікар-психіатр, який як представник закладу, де лікується ОСОБА_7 не є особистим лікарем, який лікує останнього, а тому на його думку, у розумінні положень ст. 95 КК України не може подавати заяву до суду про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 апеляційний суд вважає помилковими і такими, що не ґрунтується на вказаних вище положеннях закону.
За змістом вказаної норми закону з такою заявою звертається представник закладу, який надає особі психіатричну допомогу. Тобто, твердження в статті який надає особі психіатричну допомогу відноситься саме до закладу де перебуває особа, і відсутня в цій нормі закону вимога, що представник закладу зобов`язаний бути лікуючим лікарем-психіатром, як на це вказує адвокат в апеляційній скарзі.
Згідно матеріалів даного провадження заяву до суду про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 було подано ОСОБА_10 , якій надано таке право відповідно до довіреності, яка підтверджує її повноваження як представника Дніпропетровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України», тобто закладу з надання психіатричної допомоги, який надає особі психіатричну допомогу, та враховуючи той факт, що ОСОБА_7 знаходиться на лікуванні вищезазначеного медичного закладу, ОСОБА_10 є лікарем психіатром та представником закладу з надання психіатричної допомоги, таким чином заяву було подано належною особою.
При цьому, як слідує з матеріалів провадження представником Дніпропетровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» було подано заяву про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 у строк, передбачений ч. 2 ст. 95 КК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, то вони, на думку апеляційного суду, не заслуговують уваги, оскільки вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи спростовували або викликали сумніви у правильності висновків суду першої інстанції, а тому апеляційним судом не приймаються до уваги з підстав, вказаних вище.
Інших доказів, які б викликали сумнів у правильності висновків суду першої інстанції, суду не надано.
Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розгляд заяви лікаря-психіатра проведено судом першої інстанції за правилами розгляду цієї категорії проваджень, з дослідженням матеріалів особової справи ОСОБА_7 та медичної документації, в якій відображається стан хворого за час перебування в психіатричній лікарні з суворим наглядом, внаслідок чого судом було постановлено законну, обґрунтовану та вмотивовану ухвалу, та підстав для її скасування за доводами, наведеними в апеляційній скарзі захисника, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2020 року, якою припинено застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом, призначених ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 листопада 2019 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4