Ухвала
Іменем України
05 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 753/11753/18
провадження№ 51- 4069 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року,
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 5 012, 02 грн. та моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року вищевказаний вирок суду залишений без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у порушенні ним правил дорожнього руху як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, наведених у вироку.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість Просить пом`якшити покарання засудженому без призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому посилається на ту обставину, що судом першої інстанції не враховано у повній мірі, що засуджений раніше не судимий, вчинив неумисний злочин невеликої тяжкості. Крім того, позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами, на переконання захисника, унеможливить матеріально забезпечувати ним свою родину. Також вважає, що розмір призначеної судом моральної шкоди є занадто високим, враховуючи матеріальний стан засудженого та наявність на утриманні у нього неповнолітньої дитини.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доводи касаційної скарги захисника щодо необґрунтованого застосування при призначенні покарання засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, при призначенні ОСОБА_5 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахувавте, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, вчинений з необережності, ставлення винного до вчиненого та часткове визнання ним своєї вини. Крім того, суд також взяв до уваги особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставин, які пом?якшують та обтяжують ОСОБА_5 покарання судом не встановлено.
Таким чином, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, зробив правильний висновок про можливість призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому доводи касаційної скарги захисника про те, що позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами унеможливить матеріальне забезпечення ним своєї родини, яка знаходиться на його утриманні, жодним чином не зменшують його вини у вчиненому, тому не можуть суттєво впливати на призначене покарання, оскільки суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси засудженого.

Крім того, призначення покарання засудженому без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим, через його суворість, як і не вбачається підстав для скасування додаткового виду покарання, про що захисник зазначає у своїй касаційній скарзі.
При розгляді апеляції захисника, у якій ставилось питання про зміну вироку та незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни.
Щодо доводів захисника ОСОБА_4 , наведених у касаційній скарзі, про неправильне вирішення цивільного позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні, то колегія суддів вважає, що вони є необгрунтованими.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Усупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі захисника, заявлений потерпілою цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК України із урахуванням положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнала потерпіла, вимушеність змін у повсякденному житті, що перешкоджає активному соціальному функціонуванню її як особистості, тобто позбавляє можливості реалізації своїх здібностей, а також ступінь вини обвинуваченого, та діючи на власний розсуд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у розмірі 80 000 гривень.
Таким чином, рішення суду щодо розміру відшкодування потерпілій моральної шкоди у сумі 80 000 грн. узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу її моральних страждань.
Крім того, доводи захисника про неправильне визначення розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій судом першої інстанції були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув, зазначивши відповідні правові підстави, та умотивовано залишив без задоволення його апеляційну скаргу.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3