Провадження №1-кп/127/620/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.01.2020 р. за № 0000037, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Михайлівка Бершадського району Вінницької області, громадянина України, освіта середня, працюючого водієм КП «Вінницька транспортна компанія», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2020 р. біля 18.20 год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автобусом марки Богдан А-701.32, державний номерний знак (далі д.н.) НОМЕР_1 , який слідував по маршруту № 19 «Вишенька Вінницькі Хутори», рухаючись по лівій смузі руху вулиці (далі вул.) Келецькій у місті (далі м.) Вінниці в напрямку проспекту Космонавтів в району будинку № 66 в момент об`єктивної появи в його полі зору пішохода ОСОБА_6 , який у невстановленому місці в темрі повільного кроку переходив проїзну частину дороги справа наліво по ходу руху автобуса, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_6 .

Після зазначеного наїзду відбулось відкидання пішохода ОСОБА_6 на зустрічну смугу руху та переїзд автомобілем марки Volkswagen Transporter, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по лівій смузі руху в зустрічному напрямку.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пішохід ОСОБА_6 від отриманих травм загинув на місці події.

В даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_5 наявні ознаки невідповідності вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР), які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Отже, порушення водієм ОСОБА_5 вимог пункту 12.3 ПДР знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Під час додаткового допиту в судовому засіданні повідомив, що під час проведення слідчого експерименту з ним він надавав слідчому правдиві відомості.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що 20.01.2020 р. він керував службовим автомобілем (інкасації), здійснюючи інкасацію по Вишеньці. Біля 18-ї год. провели інкасацію точки в «Мегамоллі» й рухались по вул. Келецькій до «Магігранду». Швидкість руху керованого ним автомобіля складала біля 40-50 км/год., оскільки попереду рухався тролейбус та пікап. Після того, як тролейбус зупинився на зупинці, він та пікап попереду продовжили рух. Назустріч їм рухались інші автомобілі. В районі магазину він у світлі фар побачив якусь тінь і після цього відбувся наїзд на перешкоду. Йому здалось, що автомобіль попереду наче пригальмував, а потім продовжив рух. Перед наїздом на перешкоду він намагався гальмувати та змінити рух керованого ним автомобіля праворуч, але у правій смузі було припарковано автомобілі. Згідно з інструкцією він нажав тривожну кнопку і вони почали у салоні автомобіля очікувати на приїзд оперативної групи та іншого автомобіля інкасації.

Тінь з`явилась перед ним майже миттєво.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він звернувся до слідчого, оскільки постраждалий періодично приходив до храму, де йому допомагали їжею. Поховання загиблого організував храм, однак до храму від благодійної організації надійшли кошти на поховання.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він на початку січня 2020 року з ОСОБА_10 їхав у службовому автомобілі, здійснюючи інкасування торгівельних точок. Вони їхали броньованим автомобілем по вул. Келецькій у лівій смузі руху. Приблизно навпроти «Миру» на відстані 8-10 метрів попереду він побачив якусь тінь, після чого відбувся наїзд на перешкоду передніми і задніми колесами. Після цього ОСОБА_11 сказав, що вони наче наїхали на людину. Звідки на дорозі з`явилась зазначена людина він не помітив. Вважає, що зазначену людину збив автобус, який рухався у зустрічному напрямку.

Судом згідно з приписами частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотанням учасників судового процесу досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол огляду місця ДПТ від 26.01.2020 р., відповідно до якого зафіксовано місце ДТП, наявну слідову інформацію, розташування транспортних засобів, пошкодження на них, навколишню обстановку, а також розташування трупа;

-висновок експерта № 91 від 03.02.2020 р., відповідно до якого на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмівна система автомобіля Volkswagen-Transporter, д.н. НОМЕР_2 знаходились у працездатному стані; у деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмівної системи зазначеного транспортного засобу експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено;

-висновок експерта № 90 від 14.02.2020 р., згідно з яким на момент експертного огляду, робоча гальмівна система, рульове керування автобуса Богдан А-701.32, д.н. НОМЕР_1 знаходились в технічно працездатному стані, при якому були відсутні які-небудь несправності, що впливають на її вихідні параметри; у деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмівної системи зазначеного транспортного засобу експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено;

-висновок експерта № 92 від 28.01-13.02.2020 р., відповідно до якого встановлено, що при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_6 виявлена сполучна травма тіла: закрита черепно-мозкова травма у вигляді саден та рани голови, крововиливу в м`які покрови голови відповідно тім`яній ділянці зліва, субарахноїдального крововиливу в потиличних ділянках обох півкуль мозку та задньо-верхній поверхні мозочка, забою мозку; закрита тупа травма грудей у вигляді синця на лівій бічній поверхні, крововиливів в м`які тканини по лівій бічній та задній поверхням, перелому грудини, розриву грудино-ключичних з`єднань з обох боків, численних переломів ребер з обох боків по декільком анатомічним лініям з ушкодженнями пристінкової плеври, перелому хребта між 8 та 9 хребцями з розривом тіла 8-го хребця та спинного мозку на цьому рівні, розривів аорти, численних розривів серцевої сорочки та серця, розриву трахеї, численних розривів обох легень, забою легень, розриву стравоходу, обриву діафрагми, гематоракса до 600 мл; закрита тупа травма живота у вигляді рани на передній та лівій бічній поверхнях, крововиливу в м`які тканини по задній поверхні, гемоперитонеума об`ємом до 400 мл, геморагічної інфільтрації клітковини заочеревного простору, чисельних розривів печінки, розмічення селезінки, відриву лівої нирки, крововилив в брижу кішківника; закритий перелом правого плеча в верхній третині; синці та садна на кінцівках. Сполучна травма тіла виникла від дії тупих твердих предметів, можливо 26.01.2020 р. за обставин ДТП, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння та стоїть в причинному зв`язку зі смертю. Смерть ОСОБА_6 настала від сполучної травми тіла. При судово-токсилогічній експертизі крові трупа ОСОБА_6 етиловий спирт, інші спирти та їх ізомери не виявлено, це свідчить про те, що на момент смерті він був тверезий. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, які мали місце у ОСОБА_6 , можна висловитись про те, що на момент первинного контакту з транспортним засобом він знаходився в русі та контактував з транспортом задньою по верхньою тіла, з подальшим відкиданням та переїздом в ділянці грудей, в напрямку зліва направо;

-висновок експертів № 60-к від 18.03-22.06.2020 р., відповідно до якого виявлені згідно з висновком експерта № 92 у ОСОБА_6 тілесні ушкодження виникли на короткий проміжок часу в результаті однієї події (ДТП), тому їх слід розглядати і оцінювати як єдиний комплекс тілесних ушкоджень. Усі тілесні ушкодження виникли від дії тупого (тупих) предмету (предметів) за механізмом удар, тертя, стиснення та розтягання, можливо, в умовах ДТП, яка мала місце 26.01.2020 р. Виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження належать до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що являються небезпечними для життя в момент заподіяння. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_6 наявність синця на зовнішній поверхні правого плеча, закритого перелому правого плеча, поширеного крововиливу в м`які тканини спини справа н6а висоті 131 см від підошвової поверхні стоп, що характерно для зіткнення з автомобілем вагонної (безкапотної) компоновки кузова та удару вище центру маси тіла; ушкоджень, характерних для переїзду колесу автомобіля перелому грудини між тілом та рукояткою, розриву грудинно-ключичних зєднань з обох боків, чисельних переломів ребер з обох боків по декількох атомічних лініях, масивного крововиливу по лівій бічній поверхні грудної клітки з утворенням «кишені», а також наявність слабко-виражених слідів ковзання на підошвах взуття судово-медична експертна комісія вважає, що на момент первинного контакту з травмуючим предметом ОСОБА_6 перебував у вертикальному чи близькому до нього положенні, правою половиною задньої поверхні тіла. В подальшому мало місце відкидання тіла та переїзд через нього колесами автомобіля в ділянці грудей та живота в напрямку зліва направо. Індивідуальні особливості травмуючої поверхні, у тому числі відбитки протектора на одязі та тілесних ушкодженнях не відобразились;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 18.03.2020 р., згідно з яким старший слідчий відділу СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_12 в період часу з 18.25 год. до 18.40 год. в приміщенні ТЦ «Мир» ознайомився із відеозаписами з камер відеоспостереження ТЦ «Мир», на яких зафіксовано обставини ДТП та в подальшому вилучив їх;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 06.04.2020 р., згідно з яким старший слідчий відділу СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_12 в період часу з 11.20 год. до 11.40 год. в приміщенні Вінницької міської ради ознайомився із відеозаписами, зробленими камерами зовнішнього спостереження Вінницької міської ради, на яких зафіксовано обставини ДТП та в подальшому вилучив їх;

-протокол проведення слідчого експерименту від 13.02.2020 р. (18.45 19.25 год.), відповідно до якого ОСОБА_5 на місці події вказав на місце наїзду на пішохода ОСОБА_6 та зазначив в якому темпі рухався останній до місця зіткнення;

-протокол проведення слідчого експерименту від 13.02.2020 р. (19.30 20.20 год.), відповідно до якого на місці події за допомогою статиста було відтворено розташування та пересування пішохода ОСОБА_6 , а також зафіксовано відстані останнього до учасників ДТП;

-висновок експерта № 198 від 08.04.2020 р., відповідно до якого в даній дорожній обстановці дії водія автобуса Богдан А-701.32, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору регламентувалися вимогами пунктів 12.2, 12.3 ПДР. В даній дорожній обстановці дії водія автомобіля Volkswagen Transporter, д.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 з технічної точки зору регламентувались вимогами пунктів 12.2, 12.3 ПДР. Наїзд на пішохода ОСОБА_6 автобусом Богдан А-701.32 стався на проїзній частині вулиці Келецька в м. Вінниці на лівій смузі руху в напрямку проспекту Космонавтів перед початком осипу пластику та ЛФП. Встановити більш точно розташування місця наїзду на пішохода з розмірною прив`язкою до елементів дорожнього облаштування не видалось за можливе у зв`язку з відсутністю в наданих експерту матеріалах суттєвих (достатніх з експертної точки зору) слідових ознак трасо логічного характеру. Наїзд на пішохода ОСОБА_6 автомобілем Volkswagen Transporter стався на проїзній частині вулиці Келецька м. Вінниці на лівій смузі руху в напрямку проспекту Юності в районі початку осипу ґрунту. Швидкість руху автобуса Богдан А-701.32, яка відповідає довжині видимих зафіксованих слідів гальмування, визначається рівною біля 52.8 км/год. В ситуації, яка склалася, при заданих технічних параметрах, водій автобуса ОСОБА_13 А-701.32 ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування із зупинкою автобуса Богдан А-701.32 до смуги руху пішохода. В ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля Volkswagen Transporter ОСОБА_7 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування із зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода. В ситуації, яка склалася, в діях водія автобуса ОСОБА_13 А-701.32 ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам пункту 12.3 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події ДТП. В ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля Volkswagen Transporter ОСОБА_7 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події ДТП;

-висновок медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 20.01.2020 р., згідно з яким у ОСОБА_5 ознак сп`яніння не виявлено.

Аналізуючи показання обвинуваченого, свідків та інші докази, досліджені судом за клопотанням сторін кримінального провадження у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Обвинувачений в судовому засіданні факту зіткнення з пішоходом не заперечував, зазначивши, що пішохід перетинав проїзну частину у невстановленому для цього місці, а також зауважив, що він не міг різко гальмувати, щоб попередити травмування пасажирів керованого ним автобуса. Однак, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні також повідомив, що під час досудового розслідування з ним проводився слідчий експеримент, в ході якого він надавав слідчому правдиві відомості щодо швидкості руху керованого ним автобуса, його розташування тощо. Відомості, отримані в ході проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 , узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які повідомили в судовому засіданні, що пішохода під час руху вони не бачили, помітили якусь тінь у світлі фар зустрічного транспорту, після чого відбувся наїзд на пішохода. Також суд враховує, що під час проведення досудового розслідування встановлено, що автомобіль марки Volkswagen (висновок № 91 від 03.02.2020 р.) та автобус Богдан (висновок № 90 від 14.02.2020 р.) на час їх дослідження були у технічно справному стані. Крім того, під час проведення досудового розслідування встановлено, що водій автобуса ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування із зупинкою автобуса до смуги руху пішохода (висновок № 198 від 08.04.2020 р.). Суд вважає за доцільне зауважити, що відомості, викладені у зазначеному висновку, отримані на підставі дослідження протоколу огляду місця події, протоколів проведення слідчого експерименту, запису з камер зовнішнього відеоспостереження та показань ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . При цьому відомості, викладені у наведеному вище висновку, сторонами кримінального провадження у судовому засіданні не оспорювались.

Отже, аналізуючи надані суду докази, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні підтверджено факт порушення водієм автобуса обвинуваченим ОСОБА_5 пункту 12.3 ПДР. Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що застосування термінового гальмування могло призвести до травмування пасажирів керованого ним автобуса суд до уваги в якості обставини, що виключає відповідальність обвинуваченого, до уваги не приймає. Зокрема, пунктом 12.3 ПДР регламентовано, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Будь-яких застережень щодо можливості відступу від вимог зазначеного пункту при здійсненні пасажирських перевезень, у тому числі й автобусом, ПДР не містять. При цьому відомості щодо можливості травмування пасажирів при здійсненні термінового гальмування не були предметом дослідження ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду кримінального провадження. Зі змісту ж частини п`ятої статті 364 КПК випливає, що учасники судового провадження мають право в судових дебатах посилатися лише на ті докази, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні також встановлено, що від отриманих травм пішохід помер на місці події.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 суд враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 05.08.2020 р. (справа № 753/10028/18), згідно з яким порушення пішоходом правил дорожнього руху не звільняє водія від обов`язку вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього кримінального правопорушення, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили кримінальні правопорушення на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву кримінального правопорушення, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили кримінальне правопорушення, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення кримінального правопорушення чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю кримінального правопорушення, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічні висновки викладено і у постанові ВС від 13.08.2020 р. (справі № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальні правопорушення, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Суд також враховує роз`яснення викладені в пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з якими при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин з необережності (відповідно до класифікації, що була чинною на час вчинення кримінально караного діяння), винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення та щиро розкаявся у вчиненому. Суд також враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі. Суд дійшов до такого висновку, оскільки санкція кримінального закону передбачає безальтернативний вид основного покарання саме у виді позбавлення волі. При цьому при вирішенні питання щодо розміру зазначеного виду покарання суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

При вирішенні питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд вважає за доцільне зауважити наступне.

Згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 р. (справа № 361/2704/16-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Захисник обвинуваченого у виступі в судових дебатах просив суд не позбавляти ОСОБА_5 права керувати транспортними засобами, пославшись при цьому на ту обставину, що обвинувачений працює водієм і це є єдиним джерелом його доходу.

Стороною обвинувачення серед інших доказів було надано суду картки обліку адміністративних правопорушень (витяг з «Армор»), зі змісту яких вбачається, що на ОСОБА_5 накладались стягнення у виді штрафу за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) та статтею 124 КпАП. Разом з тим, суд враховує, що належним чином завірених копій постанов, якими було б підтверджено факт притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, суду надано не було. При цьому статтею 24 КпАП визначено види адміністративних стягнень, статтею 33 КпАП загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення, а пунктом 1 частини першої статті 284 КпАП що адміністративне стягнення накладається виключно постановою. Крім того, частиною першою статті 39 КпАП визначено, що у разі, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Отже, наявність у матеріалах кримінального провадження відповідних витягів «Армор» суд не може розцінити в якості доказу, оскільки підтвердженням відповідного факту у даному випадку притягнення до адміністративної відповідальності може бути лише процесуальний документ (зокрема, належним чином завірена копія постанови). Крім того, положення, яким регламентоване використання бази даних «Армор», не зареєстроване в Міністерстві юстиції України.

Як вже було зазначено судом вище, в судовому засіданні було встановлено що обвинувачений ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що є обставиною, яка пом`якшує покарання. Разом з тим, суд може не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому суд враховує, що в судовому засіданні також встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_5 вимог ПДР настала смерть потерпілого ОСОБА_6 . Тому, зважаючи на приписи статей 50, 65 КК, з метою попередження спричинення ОСОБА_5 шкоди здоров`ю іншим особам внаслідок порушення ним вимог ПДР, суд вважає за доцільне застосувати до нього додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже було зазначено судом, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, суд враховує ту обставину, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, проте у вчиненому розкаявся, надав суду чіткі та послідовні показання, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, а тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 р. (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважено, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 р. (справа № 364/8/16-к).

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк слід рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_5 судом окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначене і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 р. за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 р. за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 судом звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд приходить до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного на речові докази, суд приймає до уваги наступне.

З наданих суду матеріалів випливає, що постановою старшого слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_12 від 27.01.2020 р. автобус Богдан А-701.32, д.н. НОМЕР_1 та автомобіль Volkswagen Transporter, д.н. НОМЕР_2 , визнано речовими доказами і 11.02.2020 р. на підставі ухвали слідчого судді на зазначені транспортні засоби накладено арешт.

Згідно з приписами пункту 4 частини другої статті 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначені вище транспортні засоби були предметами кримінального правопорушення, арешт на які накладався з метою з`ясування дійсних обставин кримінального правопорушення, а також з метою унеможливлення відчуження майна на час досудового розслідування.

Враховуючи, що правові підстави накладення арешту відпали, відсутність цивільного позову у кримінальному провадженні, суд приходить до переконання, що арешт, накладений на автобус Богдан А-701.32, д.н. НОМЕР_1 та автомобіль Volkswagen Transporter, д.н. НОМЕР_2 підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази, а саме:

- автобус Богдан А-701.32, д.н. НОМЕР_1 , власником якого є Департамент енергетики, транспорту та зв`язку ВМР, який поміщено на зберігання автотранспортного парку (вул. Сабарівське Шосе, 19, м. Вінниця) повернути власнику або іншій уповноваженій особі;

- автомобіль Volkswagen Transporter, д.н. НОМЕР_2 , власником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», який поміщено на майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП у Вінницькій області (вул. Ботанічна, 28, м. Вінниця) - повернути власнику або іншій уповноваженій особі.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2020 р., на автобус Богдан А-701.32, д.н. НОМЕР_1 та автомобіль Volkswagen Transporter, д.н. НОМЕР_2 , скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 3342 (три тисячі триста сорок дві) гривні 29 копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: