У Х В А Л А
Іменем України
28 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю представника заявника ОСОБА_3

розглянувши клопотання ОСОБА_4 , який є директором ТОВ «МОНА», про скасування арешту майна, в межах кримінального провадження № 0008986 від 19.07.2016 року,-

ВСТАНОВИВ:
В провадженні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває вищевказане клопотання.

Заявник обґрунтовує клопотання тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_5 від 21.12.2016 у судовій справі № 761/44919/16-к (провадження № 1-кс/761/27407/2016) у кримінальному провадженні № 0008986 від 19.07.2016 накладений арешт на об`єкти нерухомого майна, що належать ТОВ «МОНА», в тому числі на групи нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Київ, провулок Фізкультури, 2.

Заявник зазначає, що на даний час в подальшому застосуванні даного заходу забезпечення кримінального провадження - арешті майна відпала потреба, а відтак просить слідчого суддю скасувати арешт, який накладений на нежитлові приміщення, А загальною площею 719,1 кв. м., нежитлові приміщення, Б загальною площею 266,7 кв. м., нежитлові приміщення, В загальною площею 746,5 кв. м., нежитлові приміщення, Г загальною площею 353,7 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 .

Представник заявника в судовому засіданні клопотання підтримав, просив слідчого суддю його задовольнити.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду клопотання в судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду.

Заслухавши думку представника заявника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України, клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Отже, клопотання подано до належного суду.

З ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2020 р., по справі № 761/44919/16-к, вбачається, що арешт на майно було накладено з метою збереження речових доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно до ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.
У слідчого судді відсутні підстави вважати, що майно, на яке накладено арешт, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як це визначено ст. 98 КПК України.
Також в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості, сліди містить арештоване майно.

Крім того, на час розгляду клопотання, органом досудового розслідування не надано жодних доказів, що арештоване майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України.

В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «МОНА» є єдиним та законним власником зазначених вище об`єктів нерухомого майна - виробничої бази за адресою: м. Київ, пров. Фізкультури, 2, що підтверджується наданими до клопотання документами.

14.11.2006 між КБ «ХРЕЩАТИК» та ТОВ «МОНА» укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 643 (Генеральний кредитний договір) та в той же день на забезпечення виконання зобов`язань за даним Договором укладено Договір іпотеки №4362, за умовами якого ТОВ «МОНА» передало в іпотеку банку зазначені об`єкти нерухомого майна.

З урахуванням усіх змін та доповнень шляхом укладення між Банком та ТОВ «МОНА» додаткових угод (усього - 19 додаткових угод) кредитний договір набув назву «Генеральний кредитний договір № 643/14-11-2006 від 14.11.2006 року».

В подальшому, як встановлено досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, організованою групою раніше засуджених осіб, які використовуючи завідомо підроблені документи на нерухомість (біржові угоди, договори купівлі-продажу, технічні паспорти, довідки БТІ, ухвали і постанови судів, підроблені паспорти громадян України із вклеєними фотокартками підставних осіб) шляхом обману здійснено заволодіння рядом об`єктів нерухомості, розташованих у м. Києві та Київській області, в тому числі і зазначеним вище нерухомим майном ТОВ «МОНА», яке шляхом використання завідомо підроблених документів було перереєстровано на інших осіб.

Заявник зазначає, що 23.10.2017 року між ВАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО» () укладений договір про відступлення прав вимог №2017/4-Ю, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЛОКО» набуло прав вимоги за Кредитним договором №643 із всіма змінами та доповненнями. Право вимоги за договором іпотеки №4362 є похідним від права вимоги про Кредитному договору, а отже, також передане ТОВ «ФК «ЛОКО».

Однак, за наявності вказаного арешту ТОВ «Мона» не має можливості виконати перед новим кредитором свої зобов`язання.

Крім того, 17.10.2018 року Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/7669/18 скасовано рішення державного реєстратора ОСОБА_6 про реєстрацію права власності за ТОВ «Версум» на виробничу базу, а заочним Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20.06.2019 у судовій справі № 757/30764/18-ц, яке набрало законної сили, скасовано реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна та таким чином повернуто законне право власності на майно ТОВ «МОНА» у цивільному порядку.

Таким чином, в даний час відпала потреба у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт нерухомого майна ТОВ «МОНА», оскільки відсутні ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна ТОВ «МОНА», розташованого за адресою: м. Київ, пров. Фізкультури, будинок 2.

Крім того, подальше застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження - арешту майна ТОВ «МОНА» порушує як загальні засади кримінального провадження та вимоги КПК України, так і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права мирно володіти своїм майном.

Отже слідчий суддя вважає що арештоване майно не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, які ставляться до речових доказів, оскільки орган досудового розслідування не зазначає, які сліди злочину містять вилучені речі та документи та яке вони мають доказове значення у кримінальному провадженні. Відтак, слідчим не доведено, що вилучені речі та документи мають доказове значення саме стосовно фактів чи обставин, які є предметом розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу та тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції (ВП), заява №31107/96, п. 58 ЕСНР. 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 у справі «Спорронгта Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Натомість, при розгляді клопотання про скасування арешту слідчий суддя оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

Також, слід зазначити, що відповідно до абз. 2 п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014, щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченого ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудного, які вчинили суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Вирішуючи питання про скасування арешту майна слідчий суддя враховує загальні засади застосування заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до Розділу ІІ КПК України, якими передбачено обґрунтування необхідності такого ступеню втручання у права і свободи особи потребами досудового розслідування, принцип співмірності.
Проте, зі змісту наявних у справі матеріалів не вбачається даних, які б свідчили, що вказані заходи забезпечення кримінального провадження є співмірними та пропорційними завданням кримінального провадження, оскільки обмежено право власності законного власника, який не має жодного відношення до розслідуваного кримінального провадження.
Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні даного заходу забезпечення кримінального провадження - арешті майна відпала потреба, а тому клопотання підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 174, 376, 532 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
Клопотання ОСОБА_4 , який є директором ТОВ «МОНА», про скасування арешту майна, в межах кримінального провадження № 0008986 від 19.07.2016 року задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_5 від 21.12.2016 у судовій справі № 761/44919/16-к (провадження № 1-кс/761/27407/2016) у кримінальному провадженні № 0008986 від 19.07.2016, на наступне майно, що на праві власності належить ТОВ «МОНА»:
- нежитлові приміщення, А загальною площею 719,1 кв. м., нежитлові приміщення, Б загальною площею 266,7 кв. м., нежитлові приміщення, В загальною площею 746,5 кв. м., нежитлові приміщення, Г загальною площею 353,7 кв. м., за адресою м. Київ, пров. Фізкультури, 2.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1