ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 766/7088/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/900/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А
іменем України
29 липня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження №0001150 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 30 червня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.345 КК України,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 на строк 60 днів до 28.08.2020 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 вказує на те, що згідно медичної довідки, він є інвалідом II групи та з цих підстав не може працювати. Висунуте його обвинувачення за ст.345 КК України вважає тиском сторони обвинувачення відносно нього. Стверджує про недоведеність його вини у вчиненні вказаного злочину. Посилаючись на обставини забезпечення ним належної процесуальної поведінки, наявність позитивної характеристики за місцем проживання, відсутність судимості, яка погашена, вважає, що до нього має бути застосований більш м`який запобіжний захід.
Просить застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

У запереченнях прокурор Херсонської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 указують на необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , просять її залишити без задоволення. Вказують, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні вимоги обвинуваченого, позицію потерпілого ОСОБА_7 та думку прокурора, які вважали апеляційну скаргу обвинуваченого такою, що має бути залишена без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

Судом першої інстанції під час підготовчого судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.345 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо нього на строк 60 днів до 28.08.2020 року.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме переховування від суду, впливу на потерпілого, свідків, існують і на даний час.

Вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , суд врахував, що він обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1,2 ст.345 КК України, за які законом передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі на строк до 5 років, і враховуючи, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі доведеності його вини, дані про його особу, що він офіційно не працевлаштований, а отже не має стабільного та законного джерела доходу, перебуває на обліку у лікаря нарколога, раніше притягував до кримінальної відповідальності за умисний особливо тяжкий злочин (вбивство), на даний час обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, яке перебуває на розгляді у суді, що в сукупності свідчить про його негативну репутацію.
Суд також врахував, що у матеріалах провадження відсутні дані щодо неможливості утримання обвинуваченого в місцях попереднього ув`язнення за станом здоров`я.
Зазначені вище обставини, дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, шо він, перебуваючи на свободі, може вчинити активні дій, спрямовані на переховування від суду, впливу на потерпілого та свідків, які ще не допитані судом, з метою зміни ними показаній задля уникнення кримінальної відповідальності, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів,враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 , його негативну репутацію, і це жодним чином не свідчить про його належну процесуальну поведінку на сьогодні та не спростовує відомості про його негативну репутацію.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що рішення суду відповідає положенням ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Тому твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими, з огляду на характер та обставини вчинення злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_9 , негативну репутацію його особи, які у своїй сукупності, не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчиєв проти Молдови».

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про недоведеність висунутого йому обвинувачення, то такі доводи не грунтуються на законі, оскільки під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо особи настадії судового розгляду суд не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність чи недоведеність винуватості обвинуваченого, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, так як ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акту, а не під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, де перевіряється наявність ризиків та необхідність продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 триває, питання про доведеність його вини судом першої інстанції не вирішено, а тому доводи апелянта не є предметом розгляду у даному апеляційному провадженні та відповідно до ст.392 КПК України можуть бути зазначені в апеляційній скарзі при оскарженні судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті.

Не приймаються до уваги вказівки апелянта про наявність обставин, які перешкоджають його утриманню під вартою, зокрема те, що він є інвалідом II групи і з цих підстав не може працювати, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які докази, зокрема, медичні висновки, якими підтверджено обставини неможливості утримання обвинуваченого в місцях попереднього ув`язнення з підстав незадовільного стану його здоров`я.
Посилання обвинуваченого на упередженість сторони обвинувачення, недотримання практики Європейського Суду з прав людини, є надуманими та не підтверджуються жодними об`єктивними доказами та є вираженням незгоди апелянта з прийнятим судовим рішенням.

Безпідставними є доводи апелянта про наявність позитивних даних про його особу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 є наркозалежною особою та перебуває на обліку у лікаря-нарколога, що підтверджено відповідною медичною довідкою (а.п.115), раніше притягувався до кримінальної відповідальності, будь-яка позитивна характеристика з місця його проживання, в матеріалах провадження відсутня. ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, в межах іншого кримінального провадження, що жодним чином не характеризує його як особу здатну до дотримання належної процесуальної поведінки, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, не сприятиме належному виконанню ОСОБА_9 процесуальних обов`язків.
На підставі вище викладеного, а також враховуючи суспільну небезпечність злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , негативні дані про його особу, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, колегія суддів дійшла висновку про доведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 30 червня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Херсонського
апеляційного суду (підпис) ОСОБА_2