Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4149/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/4149/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання, замінити призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та норм міжнародного права, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки викладеним в його заяві доводам на користь можливості його звільнення на підставі вказаних в заяві норм права та практики Європейського суду з прав людини. Вказує, що подальше його ув`язнення є протиправним, оскільки порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України. Стверджує, що довічне позбавлення волі у зв`язку з нескоротністю покарання є нелюдським покаранням, яке суперечить людській гідності.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив вирок судової колегії у кримінальних справах Одеського обласного суду від 26.04.1999р. та ухвалу Верховного Суду України від 15.02.2001р. змінити та призначити йому покарання за п.п. «а, г, і» ст.93 КК України 1960 року у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання, оскільки цей строк він вже відбув.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком Одеського обласного суду від 26.04.1999 року за ст.ст.222 ч.1, 69, 93 п.п. «а,г,і» 17, 93 п.п. «а,г,і», 42 КК України 1960 року до смертної кари.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 15.02.2001 року вирок суду першої інстанції змінено. Призначене засудженому покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання визначено рахувати з дати фактичного затримання, тобто з 20.01.1997 року.
На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)».
З урахуванням того, що чинне законодавство України не дозволяє суду першої інстанції переглядати вирок іншого суду з підстав неправильного застосування закону, та не передбачає заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також того, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13.12.2007, заява N 39458/02) визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання, було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на 15 років з подальшим звільненням засудженого від відбування покарання.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Одеського обласного суду від 26.04.1999 року за ст.ст.222 ч.1, 69, 93 п.п. «а,г,і» 17, 93 п.п. «а,г,і», 42 КК України 1960 року до смертної кари.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 15.02.2001 року вирок суду першої інстанції змінено. Призначене засудженому покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Санкція ст. 93 КК України ( в редакції 1960 року), яка діяла на момент вчинення засудженим злочинів, передбачала покарання за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах у виді позбавленні волі на строк від 8 до 15 років або смертну кару.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 року №1483-III Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 КПК України на території України порядок кримінального провадження визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування такого покарання, чинним законодавством України не передбачена.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.

Доводи апелянта про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції, колегія суддів вважає безпідставними.

Аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:

- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;

- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може бути виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п.120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);

- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держава відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в клопотанні та апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.Така практика ЄСПЛ узгоджується з висновками Верховного суду у постанові від 08.07.2020 року.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Вимога апелянта про зміну або скасування вироку суду щодо нього не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та не може бути предметом судового розгляду при прийнятті рішення по заявленому клопотанню про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування покарання.

На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: