Ухвала
іменем України
20 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 554/726/17

провадження № 51-5038 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінально суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за пунктами 6, 13 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна; частиною 4 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього належного йому майна; частиною 1 статті 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; частиною 1 статті 263-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі частини 1 статті 70 КК остаточне покарання ОСОБА_4 призначено шляхом поглиненням всіх менш суворих покарань довічним позбавленням волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Відповідно до частини 1 статті 71 КК за сукупністю вироків остаточне покарання засудженому призначено шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2009 року довічним позбавленням волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вказаними судовими рішеннями щодо нього.
Перевіривши касаційну скаргу засудженого на відповідність вимогам статті 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), Суд дійшов висновку, що її подано без додержання вимог зазначеної норми процесуального закону.

Так, відповідно до вимог частин 2 статті 427 КПК у касаційній скарзі, крім іншого, зазначаються: найменування суду касаційної інстанції; найменування особи, яка подає касаційну скаргу, обґрунтування вимог особи із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, з урахуванням підстав для їх скасування судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК. Також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі статтею 436 КПК.
У частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно із частиною 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений фактично просить надати доказам у кримінальному провадженні іншу оцінку, ніж їм дано судами першої та апеляційної інстанцій, тобто посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.

При цьому, засуджений у своїй касаційній скарзі вказує на необ`єктивність та упередженість розгляду судами першої та апеляційної інстанцій цього кримінального провадження, що також не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім того, засуджений посилається на незаконність висновку експертизи, проте не зазначає її вплив на незаконність судових рішень, як і не вказує про недопустимість доказів у своїй касаційній скарзі.
Також, засуджений, зазначаючи у касаційній скарзі про порушення вимог статті 419 КПК, та, вказуючи, що апеляційним судом не викладено жодних мотивів на спростування доводів його апеляційної скарги, не конкретизує, які саме доводи цієї апеляційної скарги визнано судом апеляційної інстанції необґрунтованими.

Тобто у касаційній скарзі засуджений має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущено судами першої та апеляційної інстанцій при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи на обґрунтування кожної позиції.

До того ж, касаційна скарга засудженого адресована до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, тоді як, у відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року), судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Таким чином, недодержання засудженим вимог, передбачених статтею 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.

З урахуванням наведеного, керуючись частиною 1 статті 429 КПК, Суд

постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року щодо нього залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3