Дата документу 10.11.2020 Справа № 336/3054/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1502/20
Єдиний унікальний № 336/3054/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія 610 КПК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 липня 2018 року,

якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Желєзнодорожного районного суду м. Барнаула Російської Федерації від 22.08.2017 року за
ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 та п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації відносно ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засуджено до покарання у вигляді семи років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 та п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації приведено у відповідність із законодавством України.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено вважати, засудженого до покарання у вигляді семи років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, ч.2 ст.307 КК України, ч.2 ст.15, ч.3 ст.307 КК України.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено рахувати з 22.08.2017 року, зарахувавши при цьому в строк відбуття покарання період тримання під вартою з 08.02.2017 року по 21.08.2017 року.

Згідно зі змістом ухвали, вирок Желєзнодорожного районного суду м. Барнаула Російської Федерації від 22.08.2017 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним і засуджено до покарання у вигляді семи років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 та п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації приведено у відповідність із законодавством України.
Міністерство юстиції України звернулося до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя з клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, в якому просить визначити норми (статті, частини статей) Кримінального Кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнаний винуватим вказаним вище вироком суду Російської Федерації, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим на підставі цього вироку.
Суд розглянувши матеріали провадження задовольнив клопотання Міністерства юстиції України і привів вирок іноземної держави у відповідність із законодавством України.

В апеляційній скарзі, засуджений, не оспорюючи правильність кваліфікації його дій за кримінальним кодексом України, вважає, що при вирішенні питання про строк покарання, суд помилково не застосував ст.69 КК України, ст.15 КК України, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Засуджений вважає рішення суду суворим, тому він просить пом`якшити йому покарання, оскільки він має малолітню дитину та мати похилого віку, які потребують догляду і утримання.

Просить суд враховувати ст.69 та ст.15 КК України, призначити більш м`яке покарання.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.602 КПК України, вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Положенням ч.3 ст.603 КПК України визначено, що суд не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.
Відповідно до ст.610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
На переконання колегії суддів, ухвала суду відповідає вказаним вимогам та вони були дотримані судом першої інстанції.

Колегією суддів встановлено, що процедура розгляду судом вказаного питання (приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України), судом першої інстанції дотримана.

Дії ОСОБА_7 за вчинення яких останнього засуджено вироком суду РФ за ч.3 ст.30, ч.5 ст.228.1 та п. «г» ч.4 ст.228.1 КК РФ, за Українським законом про кримінальну відповідальність кваліфіковані правильно за ч.2 ст.307 КК України, ч.2 ст.15, ч.3 ст.307 КК України.

Пунктом b) частини 1 статті 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст.11.
Пунктами а), d) статті 11 вказаної Конвенції встановлено, що при заміні вироку мають враховуватися зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не може посилюватися кримінальне покарання засудженої особи.
З аналізу положень Конвенції «Про передачу засуджених осіб» від 21 березня 1983 (ст.ст.10, 11) випливає, що покарання за своєю тривалістю не може бути більш чи менш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку; у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Підсумовуючи вказане, колегія суддів вважає правильними висновки місцевого суду про необхідність визначення покарання ОСОБА_7 саме у виді позбавлення волі на сім років, адже суд першої інстанції не вправі переглядати вирок суду іноземної держави, про що фактично йдеться у доводах апелянта.

Разом з тим, надаючи оцінку доводам засудженого щодо необхідності призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки згідно з вимогами ст.610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, до якої віднесено ст.69 КК України.
Отже, з нормативного розуміння цих вимог закону України про кримінальну відповідальність об`єктивно вбачається, що суд застосовує положення ст.69 КК України лише тоді, коли призначає покарання.
За таких обставин, з огляду на те, що в межах наданих повноважень під час приведення вироку у відповідність з вимогами закону України про кримінальну відповідальність суд не вправі призначати самостійно покарання, підстави для визначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої ч.2 ст.307 КК України, у суду відсутні.
В той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до оскарженої ухвали, Шевченківський районний суд м. Запоріжжя зарахував ОСОБА_7 в строк відбутого покарання строк його тримання під вартою у період з 08.02.2017 по 21.08.2017.

Відповідно до закону України про кримінальну відповідальність, попереднє ув`язнення обчислюється з моменту затримання особи до набрання вироком законної сили.

Однак суд першої інстанції не звернув на це уваги та не прийняв рішення про зарахування ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення в строк визначеного покарання відповідно ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII, тим самим не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню в даному випадку, що є підставою для зміни ухвали суду відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України.

Оскільки на час апеляційного розгляду у суду відсутні дані щодо наявності рішення суду про зарахування засудженому ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення в порядку визначеного ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII, тому колегія суддів вважає, що строк перебування ОСОБА_7 під вартою у період з 08.02.2017 по 21.08.2017 підлягає зарахуванню з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги засудженого, та необхідність зміни ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 липня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 09 липня 2018 року, про приведення вироку у відповідність із законодавством України щодо ОСОБА_7 , змінити.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIIIстрок тримання під вартою ОСОБА_7 з 08.02.2017 по 21.08.2017 зарахувати в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3