ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3051/20 Справа № 175/1546/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чумаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Запобіжний захід, обраний обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою строком до 30 серпня 2020 року, - продовжено на 60 днів, тобто до 23 жовтня 2020 року.

Клопотання захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт чи визначення розміру застави залишено без задоволення.

Рішення суду обґрунтовано тим, що обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину і його підвищена суспільна небезпечність, а також ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, не дозволяють застосувати до нього альтернативні (інші) види запобіжних заходів, у тому числі цілодобовий домашній арешт, які, на думку суду, не здатні забезпечити його належну процесуальну поведінку, оскільки ОСОБА_8 усвідомлює передбачену законом відповідальність, що загрожує йому у разі доведеності вини за вчинення інкримінованого особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, а тому може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання, тобто може здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а також, не визнаючи своєї провини, може незаконно впливати на недопитаних потерпілого ОСОБА_14 і свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на свою користь, тобто може здійснити дії, передбачені п.3 ч.1 ст.177 КПК України. Крім того, ОСОБА_8 , є особою раніше судимою, може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки не має офіційного джерела доходів, тобто може здійснити дії, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 не погодився з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій фактично просив змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки, на його думку, прокурором не було доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думки учасників судового провадження, перевіривши надані матеріали та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається у порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність необхідності продовження саме такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, і наявність підстав для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними і необґрунтованими.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Судом першої інстанції враховано обставини вчинення ОСОБА_8 злочину і його підвищена суспільна небезпечність, санкція якого передбачає покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, а також ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, тобто можливість переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання, незаконно впливати на недопитаних потерпілого ОСОБА_14 і свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на свою користь, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_8 є особою раніше судимою і не має офіційного джерела доходів.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку, що усе це не дозволяє застосувати до ОСОБА_8 альтернативні (інші) види запобіжних заходів, у тому числі цілодобовий домашній арешт, які, на думку суду, не здатні забезпечити його належну процесуальну поведінку, оскільки останній усвідомлює передбачену законом відповідальність, що загрожує йому у разі доведеності вини за вчинення інкримінованого особливо тяжкого злочину, а також будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено.

Апеляційний суд в даному випадку зважає на те, що продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності виправдовує подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, що відповідає і є співрозмірним тяжкості і характеру діяння, яке інкримінується останньому, та більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної її поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Таким чином, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4