Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6569/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.358 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:

секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/6569/13-к за апеляційною скаргою прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, та виправдано.
Речові докази рецепти форми №1, залишено в матеріалах провадження.
Судові витрати за проведення експертизи в сумі 1173,60 віднесено за рахунок держави.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 згідно обвинувального акту від 02.10.2017 року обвинувачується в тому, що перебуваючи на посаді медичної сестри наркологічного кабінету Коростенської центральної міської лікарні Житомирської області у період часу з 21.09.2012 року по 10.01.2013 року, порушуючи правила, встановлені наказами МОЗ України від 19.07.2005 року №360 «Про затвердження правил виписування рецептів та вимог-замовлень на лікарські засоби і вироби медичного призначення, порядку відпуску лікарських засобів і виробів медичного призначення з аптек та їх структурних підрозділів, інструкції про порядок
зберігання, обліку та знищення рецептурних бланків та вимог-замовлень», діючи умисно, неодноразово та повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_11 , провадження відносно якої ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.05.2019 року закрито, склала, видала та підписала підписом лікаря ОСОБА_11 за невстановлених слідством точних обставин рецепти Форми №1 на право придбання підконтрольних отруйних та сильнодіючих лікарських засобів. Діючи умисно, в особистих інтересах та інтересах третіх осіб, неодноразово та повторно, у період з 21.09.2012 року по 10.01.2013 року, з метою використання іншою (третьою особою), видала та посвідчила печаткою лікаря ОСОБА_11 , а саме заповнила, підписала та проставила відбиток особистої печатки лікаря ОСОБА_11 за невстановлених слідством точних обставин рецепти форми №1, які являються офіційними документами на право придбання підконтрольних отруйних та сильнодіючих лікарських засобів таблеток димедролу (дифенгідрамін) та сонат (зопіклон), на ім`я пацієнтів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які не отримували і не могли отримувати рецепти, так як відбували покарання у виді позбавлення волі, за наступних обставин: 21.09.2012 видала рецепт №214687 на ім`я ОСОБА_12 на придбання 20 таблеток димедролу, 24.11.2012 р. видала рецепт №223140 на придбання 30 таблеток димедролу на ім`я ОСОБА_12 , 10.12.2012 року видала рецепт №225975 на придбання 10 таблеток сонату та рецепт №225976 на придбання 20 таблеток димедролу на ім`я ОСОБА_12 , 14.12.2012 року видала рецепт №226316 на придбання 10 таблеток сонат на ім`я ОСОБА_12 та рецепт №226318 на придбання 20 таблеток димедролу, повторно видала невстановленим слідством особам рецепти на ім`я ОСОБА_14 , а саме: 09.12.2012 року видала рецепт №225962 на придбання 10 таблеток сонат на ім`я ОСОБА_14 , 09.12.2012 року рецепт №225963 на придбання 20 таблеток димедролу, 04.12.2012 року видала рецепт №224267 на придбання 10 таблеток сонат на ім`я ОСОБА_14 , 04.12.2012 року видала рецепт №224268 на придбання 10 таблеток димедрол на ім`я ОСОБА_14 , 10.01.2013 року видала рецепт №228237 на придбання 10 таблеток сонат на ім`я ОСОБА_14 , за якими невстановлені особи в період з 21.09.2012 року по 10.01.2013 року в аптеках м.Коростень Житомирської області за невстановлених слідством обставин придбавали та використали сильнодіючі лікарські препарати таблетки димедрол та сонат.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.3 ст.358 КК України як умисні дії, які виразились у підробленні, посвідченні офіційного документа, який видається і посвідчується установою чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його іншою особою, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_15 ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, яким просить визнати ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 рік. Відповідно до ч.1 п.2 ст.49 КК України та ч.5 ст.74 КК України просить звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання у зв`язку із закінчення строків давності. Вказує, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та немотивованим і підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням кримінального процесуального закону. Прокурор вказує, що зібрані докази, зокрема рецепти, виписані на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які вилучені з аптеки №1 КП «Коростенська ЦМА» та відповідно висновок експерта №1/698 від 17.05.2013, яким досліджувались такі рецепти є належними та допустими доказами, а вина ОСОБА_9 є доведеною в сукупності зібраних доказів у їх взаємозв`язку. В обґрунтування своїх вимог вказує, що ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомир від 03.04.2013 року надано тимчасовий доступ до речей та документів, а саме рецептів з аптеки №1 КП «Коростенська ЦМА» слідчому ОСОБА_16 , який письмовим дорученням від 04.04.2013 доручив виконання вказаної ухвали оперативному підрозділу. Серед перелічених в ухвалі слідчого судді рецептів, з аптеки вилучені також, рецепти на прізвища ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Вважає, що проведення тимчасового доступу є одним із способів пов`язаним із збирання (отримання) доказів. Рецепти в подальшому оглянуті та приєднані до провадження в якості речового доказу. Також зазначає, що зі сторони володільця клопотань щодо повернення вилученого майна не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора, просила вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України, однією з підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.
На думку апеляційного суду, за встановлених фактичних обставин провадження, виходячи із закріпленого в ст.63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 370, 374 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд першої ухвалив законне та обґрунтоване рішення про невинуватість ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України та виправданні її при обставинах, викладених у вироку, є обґрунтованим і підтверджується доказами, повно перевіреними в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачується у підробленні та посвідченні офіційного документа, який видається і посвідчується установою чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його іншою особою, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченої ОСОБА_17 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, суду першої інстанції були надані наступні докази: наказ №103 від 08.08.1995 року про прийняття ОСОБА_17 на посаду сестри медичної наркологічного кабінету поліклініки, наказ №13 від 07.02.2012 року про призначення ОСОБА_11 на посаду лікаря-нарколога наркологічного кабінету поліклініки, посадову інструкцію медичної сестри наркологічного кабінету ОСОБА_9 , перелік сильнодіючих препаратів, затверджений наказом МОЗУ №481 від 20.08.2008 року, довідки про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , оригінали рецептів на придбання сильнодіючих лікарських засобів димедрол та сонат, виписані на імена ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , висновок експерта №1/698 від 17.05.2013 року, відповіді установ відбування покарання.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_9 винною себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України не визнала та пояснила, що з 1995 року працює на посаді медичної сестри наркологічного відділення, з 2012 року-з лікарем ОСОБА_11 . На виконання своїх обов`язків вела та заповнювала медичну документацію, в її обов`язки входила виписка рецептів. Профільний наказ не забороняє можливості видачі рецептів родичам хворих. Вона заповнювала рецептурний бланк, а лікар його перевіряв.

ОСОБА_11 дала показання про те, що у 2012-2013 роках працювала на посаді лікаря-нарколога Коростенської центральної міської лікарні, займалась замісною терапією з наркозалежними особами. Для зменшення негативних наслідків на організм після припинення вживання наркотиків, таким хворим виписувались препарати Сонат та Димедрол. Коли хворі особи потрапляли до слідчого ізолятора чи установи відбування покарання, за заявами їх родичів таким хворим виписувалися рецепти на придбання вказаних препаратів. Хворому ОСОБА_18 рецепти виписувались за зверненням його матері, ОСОБА_19 чоловіка. Про це в амбулаторній картці хворого робився запис. Рецепт виписував або лікар, або медична сестра, а лікар перевіряв його. Видача рецепту не особисто хворому не заборонена.

Крім того, на виконання апеляційних вимог прокурора, з метою перевірки доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду під час апеляційного розгляду, відповідно до приписів ст.404 КПК України, досліджено: ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 03.04.2013 (т.2 а.38-39), доручення слідчого на проведення слідчих (розшукових дій) від 04.04.2013 (т.2 а.58-59), протокол тимчасового доступу до речей і документів від 05.04.2013 (т.2 а.75-81), рецепти на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_14 (т.3 а.157-163, а.170, 224, 261-263, 267-277), постанову про визнання рецептів речовими доказами (т.3 а.10-23), протокол огляду предметів та документів (т.3 а.1-9), рапорт слідчого про виявлення кримінального правопорушення від 08.07.2013 (т.4 а.212), витяг з ЄРДР від 08.07.2013 (т.4 а.214-215), постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 08.07.2013 (т.4 а.218-222).

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими.
Виходячи з положень ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.
Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Апеляційний суд вважає, що твердження прокурора про те, що судом безпідставно визнано недопустимими доказами рецепти на придбання сильнодіючих лікарських засобів димедрол та сонат, виписані на імена ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та висновок експерта №1/698 від 17.05.2013 року є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
Згідно ст.159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

При цьому, п.19 ч.1 ст.3 КПК України визначає, що стороною кримінального провадження з боку обвинувачення є слідчий, дізнавач, керівник органу досудового розслідування, керівник органу дізнання, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст.164 КПК України, в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів має бути зазначено, серед іншого, прізвище, ім`я та по батькові особи, якій надається право тимчасового доступу до речей і документів.

Так, в цьому кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 03.04.2013 року слідчому відділу ОВС, ОГ та ЗО СУ ГУМВС України в Житомирській області ОСОБА_16 було надано тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходились у володінні аптеки №1 КП Коростенська центральна міська лікарня та дозвіл на вилучення рецептів на сильнодіючі лікарські препарати сонат та димедрол, виписані на ім`я наступних громадян: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 .

В той же час, тимчасовий доступ до речей і документів, на підставі вищезазначеної ухвали слідчого судді, було проведено не слідчим відділу ОВС, ОГ та ЗО СУ ГУМВС України ОСОБА_16 , що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 05.04.2013 року, а старшим оперуповноваженим ВБНОН УМВС України ОСОБА_30 , який не є стороною кримінального провадження.

Посилання прокурора на те, що відповідно до п.3 ч.2 ст. 40 КПК України, слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам та під час виконання таких доручень на підставі ч.2 ст.41 КПК України співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого, на переконання апеляційного суду, в даному випадку не заслуговують на увагу.

Тимчасовий доступ до речей і документів не є слідчою чи негласною слідчою дією, а є заходом забезпечення кримінального провадження, виконання якого, враховуючи положення вищезазначених норм, не може бути проведено за дорученням слідчого. Протилежне є порушенням принципу законності, передбаченого ст. 9 КПК України.

Такий висновок апеляційного суду також ґрунтується на положеннях ч.1 ст.165 КПК України, яка прямо передбачає надання доступу до документів саме особі, зазначеній в ухвалі: «Особа, зазначена в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів як власник речей або документів, зобов`язана надати тимчасовий доступ до зазначених в ухвалі речей і документів особі, зазначеній у відповідній ухвалі слідчого судді, суду».

Тимчасовий доступ може бути надано виключно до речей і документів, конкретно вказаних в ухвалі.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У справі Ісмаїлов проти Росії від 06.11.2008 (пункт 31, заява № 20110/13) Європейський суд наголошує на тому, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним»: у пункті 2 встановлено, що держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з підвалин демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (пункт 39 рішення від 09.06 2005 № 68443/01 у справі Бакланов проти Росії; пункт 33 рішення від 24.03.2005 № 58254/00 у справі Фрізен проти Росії). Отже, в першу чергу Суд має визначитись чи було втручання в мирне володіння майном засноване на законі.

Разом з тим, ухвала слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 03.04.2013 року не містила дозволу на вилучення в аптеці №1 КП Коростенська центральна міська лікарня рецептів на сильнодіючі лікарські препарати сонат та димедрол, виписаних на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Надане слідчим ОСОБА_16 доручення стосувалося (т.2 а.с.58) виконання ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 04.04.2013, тоді як згідно матеріалів справи така ухвала в межах даного кримінального провадження не постановлялася, а тимчасовий доступ до речей і документів було вирішено ухвалою слідчого судді від 03.04.2013.

Апеляційний суд звертає увагу на положення ч.1 ст.167 КПК України, відповідно до яких, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. На думку апеляційного суду, вилучення речей та документів, не вказаних в ухвалі слідчого судді про тимчасовий доступ фактично є тим же тимчасовим вилученням, оскільки по факту, що при вилученні згідно ч. ч.1 і 2 ст.168 КПК, що при вилученні згідно ч.7 ст.163 КПК, відбувається все теж саме позбавленням особи, у володінні якої майно перебуває, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Крім того, таке твердження підтверджується й змістом ч.7 ст. 236 КПК України, за якою тимчасово вилученим майном вважаються вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу.

Як вбачається з матеріалів провадження, тридцять три рецепти на сильнодіючі лікарські препарати сонат та димедрол, виписаних на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_14 18.04.2013 року були оглянуті слідчим відділу ОВС, ОГ та ЗО СУ ГУМВС України ОСОБА_16 та постановою останнього визнані речовими доказами і приєднані до матеріалів кримінального провадження.

Однак, в порушення ч.5 ст.171 КПК України ні слідчим ні прокурором не було подано до слідчого судді у встановлений строк клопотання про арешт тимчасово вилученого майна.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з врахуванням того, що тимчасовий доступ до речей і документів, в ході якого було отримані речові докази, а саме рецепти на сильнодіючі лікарські препарати сонат та димедрол, виписаних на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , було здійснено неуповноваженою особою на здійснення такої процесуальної дії, без судового дозволу і в подальшому, на що додатково звертає увагу апеляційний суд, на них не було накладено арешт, тому така процесуальна дія не може вважатись такою, що здійснена з дотриманням порядку, встановленого КПК України, а отримані в результаті її докази допустимі.

Відповідно до сформованої практикою ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52 рішення у справі «Шабельник проти України (№ 2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Враховуючи похідний характер висновку експертизи №1/698 від 17.05.2013 року, оскільки предметом дослідження комплексної експертизи документів, були рецепти виписані на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_14 отримані органом досудового розслідування з порушенням порядку, передбаченого кримінально процесуальним законом, то даний висновок експерта судом першої інстанції також обґрунтовано визнано як недопустимий доказ.

Також матеріалами кримінального провадження спростовано доводи прокурора, заявлені в ході апеляційного розгляду про порушення судом першої інстанції вимог ст. 23 КПК України. Апеляційний суд вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 , суд першої інстанції безпосередньо, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані стороною обвинувачення під час досудового розслідування докази, що підтверджується журналом судового засідання (т.7 а.232), оцінив їх згідно з положеннями ст. 94 КПК з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності.
Посилання прокурора в суді апеляційної інстанції на те що, суд першої інстанції безпосередньо не дослідив ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 03.04.2013 року про тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходились у володінні аптеки №1 КП Коростенська центральна міська лікарня і на яку суд першої інстанції послався у вироку, до уваги апеляційним судом не беруться, оскільки вказана ухвала є процесуальною підставою для отримання доказів, а не самим доказом у кримінальному провадженні.

Під час судового провадження в суді першої інстанції, ніхто з учасників процесу, в тому числі і прокурор, не заявляли будь-яких клопотань, які б вказували на неповноту чи неправильність судового розгляду провадження в частині дослідження судом наданих сторонами доказів.

Іншими доказами стороною обвинувачення винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 358 КК, поза розумним сумнівом не доведено.

Відповідно до ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, покладається на прокурора.

Оцінюючи вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду у сукупності враховує позицію Європейського суду з прав людини, наведену в п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» від 10.07.2001, заява №25657/94, в якій суд зазначив: «оцінюючи докази, Суд приймає стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Такий доказ може випливати із співіснування досить сильних, чітких і супутніх висновків або подібних необґрунтованих припущень факту. У цьому контексті слід враховувати поведінку сторін щодо отримання доказів (рішення Ірландія проти Сполученого Королівства від 18 січня 1978 року, Серія А № 25, стор. 65, § 161)», а також висновок Касаційного кримінального суду Верховного Суду, вказаний у постанові від 19.11.2019 у справі №748/3070/15-к, згідно якого: «Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення».

Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінувалося органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченої є недоведеною, так як під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази для доведення винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення та вичерпано можливості їх отримати.
Згідно до ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.
Таким чином, суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченої ОСОБА_17 до кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, в якому вона обвинувачується, що в порядку п.3 ч.1 ст.284, п.2 ч.1 ст.373 КПК України є підставою для її виправдання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року відносно ОСОБА_9 без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :