Справа № 754/8242/20
У Х В А Л А
Іменем України

01 вересня 2020 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу директора ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС» на бездіяльність слідчого слідчого відділу Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 , яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 КПК України,
ВСТАНОВИВ:
Директор ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС» в червня 2020 року звернувся до слідчого судді, в порядку ст. 303 КПК України, з вищевказаною скаргою, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 КПК України та просить зобов`язати слідчого повернути вилучене під час обшуку майно. Скарга вмотивована тим, що 23.04.2020 року під час проведення обшуку нежитлового приміщення по пр. Маяковського, 75/2 у Деснянському районі, м. Києва, яке на законних підставах використовується Товариством, слідчим слідчого відділу Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 було вилучено майно, яке на законних підставах належить ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС». Так, під час проведення вказаної слідчої дії було вилучено: 18 (вісімнадцять) системних блоків, 17 (сімнадцять) моніторів, 1 (одна) комп`ютерна миша, 1 (один) чайний стіл, 12 (дванадцять) барних стільців, 3 (три) шкіряних крісла, 83 (вісімдесят три) деталі для столів. У зв`язку із невиконанням слідчим вимог статті 169 КПК України, з метою повернення зазначеного майна, 14.05.2020 року на адресу слідчого, адвокатом ОСОБА_4 було направлено відповідну заяву яка, всупереч вимог КПК України, до цього часу не була розглянута та не виконана. Як вбачається з подальшого руху повідомлення про злочин, яке нібито стало підставою для проникнення до володіння особи, жодна особа не була затримана або врятована, а відтак, достатніх правових підстав для проникнення до володіння особи не існувало. Однак, станом на день подання вказаної скарги жодної інформації про арешт тимчасово вилученого майна-не надходило, а відтак, вказане майно підлягає обов`язковому негайному поверненню його законному власнику. Відтак, на виконання вказаної норми чинного законодавства України, слідчий ОСОБА_5 був зобов`язаний внести відомості про вчинене кримінальне правопорушення 24.04.2020 року до ЄРДР та повідомити заявника (потерпілого) із наданням витягу із ЄРДР. Проте, до цього часу власник вилученого майна, а саме Товариство, не було повідомлено про арешт тимчасово вилученого майна, про звернення до суду із клопотанням про проведення слідчої дії (обшуку або огляду) або про інші процесуальні дії/рішення щодо вилученого майна.

Сторони у судове засідання не з`явилися, в матеріалах скарги міститься заява представника ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС» - адвоката ОСОБА_6 , про розгляд скарги у його відсутність, тож слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 даного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті та дослідивши матеріали скарги, приходить до наступного.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 року у справі № 671/463/15-к).
Тож для того, аби урегулювати проблематику питання, яка порушена у даній скарзі у розрізі положень кримінального процесуального законодавство України в частині питання послідовності (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій, слід проаналізувати самі норми КПК України, які регулюють цю проблему.
Так, відповідно до ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:
1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;
2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;
3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;
4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (ч. 2 ст. 168 КПК України).
Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:
1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;
2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;
3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;
4) у разі скасування арешту.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено (ч.6 ст. 173 КПК України).

Згідно ч. 7 ст. 236 КПК України предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
При розгляді даної скарги судом було витребувано у слідчого слідчого відділу Деснянського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 матеріали кримінального провадження для огляду в судовому засіданні, для можливості розгляду скарги ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС» на бездіяльність слідчого, однак, станом на момент розгляду скарги ухвала слідчого судді виконана не була. Крім того, судом було повідомлено і Київську місцеву прокуратуру №3 (Деснянського району м. Києва) про наявну ситуацію стосовно ненадання слідчим слідчого відділу Деснянського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 матеріалів кримінального провадження, що у свою чергу призводило до необґрунтованого затягування розгляду скарги, однак, жодної інформації від Київської місцевої прокуратури №3 (Деснянського району м. Києва) на момент розгляду скарги не надійшло.

Також, КПК передбачає зобов`язання учинити відповідну дію з посиланням на певну подію.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 115 КПК, сроки можуть визначатися вказівкою на подію.
Зокрема, ч. 6 ст. 173 КПК України, передбачає саме таку ситуацію. Однак, під час цього провадження, було установлено, що визначена цією частиної статті Кодексу подія не настала у межах регламентованих нею строків, а тому відповідно до цієї норми тимчасово вилучене майно має бути повренути володільцю.
Стаття 16 КПК України імперативно передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.
Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами Глави 16 КПК України і ч. 7 ст. 236 КПК України.

Оскільки, в протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна згідно ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до моменту арешту.
У цій ситуації, на це майно не накладався арешт у порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Подія регламентована ч. 6 ст. 173 КПК у межах визначених цією нормою строків не настала.
При цьому, слідчий не повернув тимчасово вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Також, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).
В ході судового розгляду даної скарги не було встановлено жодного доказу, який б підвереджував законність дій суб`єкта оскарження та випливав зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), а саме така вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98), оскільки у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, а у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
За таких обставини, викладені у скарзі доводи є обґрунтованими, у зв`язку з чим слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга з даного питання підлягає задоволенню, оскільки, у даному випадку, втручання державного органу у право на мирне володіння майном порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить «особистий і надмірний тягар для особи» враховуючи його перебування у невизначеному стані, адже лише у даний спосіб, на цей час, є можливим усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII), шляхом повернення майна, яке було вилучено, а саме:18 (вісімнадцять) системних блоків, 17 (сімнадцять) моніторів, 1 (одна) комп`ютерна миша, 1 (один) чайний стіл, 12 (дванадцять) барних стільців, 3 (три) шкіряних крісла, 83 (вісімдесят три) деталі для столів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-29, 131-132, 167-169, 171, 303-307, 309, 310, 369-372, 376, 395 КПК України, слідчий суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Скаргу директора ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС» на бездіяльність слідчого слідчого відділу Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 , яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 КПК України задовольнити.
Зобов`язати слідчого слідчого відділу Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 повернути вилучене під час обшуку 12 квітня 2020 року нежитлового приміщення по пр. Маяковського, 75/2 у Деснянському районі м. Києва майно ТОВ «ЛОТО-ПЛЮС», а саме: 18 (вісімнадцять) системних блоків, 17 (сімнадцять) моніторів, 1 (одна) комп`ютерна миша, 1 (один) чайний стіл, 12 (дванадцять) барних стільців, 3 (три) шкіряних крісла, 83 (вісімдесят три) деталі для столів.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1