УХВАЛА
Іменем України

19 січня 2021 року

м. Київ

справа № 369/4040/20
провадження № 51-190ск21

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року,

встановила:
1. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, без постійного проживання на території Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки.
2. Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 02 березня 2020 року приблизно о 16 год. 35 хв., перебуваючи в АДРЕСА_2 , підійшов до будинку за вищевказаною адресою та впевнившись у відсутності власників будинку та сторонніх осіб, шляхом розбиття вікна проник до приміщення лазні, звідки повторно таємно викрав дві пляшки білого вина марки «MOLINOS» та одну пляшку коньяку марки «Шустов Десна», загальною вартістю 353 грн. 99 коп., що належать власнику будинку ОСОБА_5 , після чого намагаючись залишити місце вчинення злочину, був затриманий працівником охоронної фірми.
3. Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
4. Не погодившись із ухвалою апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, засуджений ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою.
5. У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання.
6. На думку засудженого, суд першої інстанції, призначаючи йому покарання, безпідставно не застосував ч.1 ст.75 КК та не звільнив від відбування покарання з випробуванням, оскільки ОСОБА_4 має не погашену судимість.
7. Засуджений вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та за своїм видом є явно несправедливим через свою суворість. Просив призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; застосувати ч.1 ст.75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.
8. Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
9. Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
10. Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
11. При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
12. Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
13. Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
14. Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.
15. Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до засудженого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема не застосування положень ч.1 ст. 75 КК при призначенні йому покарання за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК, не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.
16. Згідно з ч.1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
17. Як убачається із долучених копій оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно ст. 12 КК, є тяжким, та обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_4 , який, будучи раніше неодноразово судимий, вчинив новий тяжкий злочин, за місцем проживання характеризується позитивно, а також наявність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття у вчиненому та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст. 185 КК. При цьому, питання про можливість застосування ч.1 ст.75 КК при призначенні покарання ОСОБА_4 не вирішувалось.
18. Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, апеляційний суд дійшов висновку, що достатніх умов і підстав для застосування до ОСОБА_4 вимог, передбачених ст. 75 КК, захисником не наведено, а його посилання на те, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суд мав право застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК, врахувавши мотиви вчинення ним даного кримінального правопорушення, його щире каяття, повне визнання своєї вини та визнання цивільного позову, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначені захисником пом`якшуючі обставини були враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку, а визнання обвинуваченим цивільного позову потерпілого не може бути безумовною підставою для звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
19. Тож, суд апеляційної інстанції обґрунтовано довів, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстави вважати його явно несправедливим через суворість відсутні.
20. Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
21. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
22. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

23. Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3