Справа № 631/1276/19
Провадження № 1-кп/631/19/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2021 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,
з боку сторони обвинувачення:
з боку сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
Тітова Віктора ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, освіта середня, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, учасника операції об`єднаних сил (ООС), зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу Українине судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 289, частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України,
27 жовтня 2019 року близько 13 години 00 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 , знаходився біля магазину ФОП « ОСОБА_6 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де спільно із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вживав спиртні напої.
- деформації крила переднього лівого у вигляді вигину та вм`ятини металу;
- зруйнування бічного покажчика поворотів переднього лівого;
- пошкодження у вигляді тріщини і розривів матеріалу блок-фари лівої;
- деформації поперечини рамки радіатора у вигляді вигинів, вм`ятин та розривів металу;
- деформації панелі облицювання радіатора у вигляді вигинів, вм`ятин металу;
- пошкодження бамперу переднього в зборі у вигляді вигинів, подряпин, розривів і вм`ятин металу і матеріалів;
- пошкодження захисту арки колеса переднього лівого у вигляді вигинів і розривів матеріалу;
- деформації кузову у вигляді перекіс прорізу капоту.
Отже, вказаними умисними діями ОСОБА_4 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом.
У вказаний час та у вказаному місці у ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, виник злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна.
Викрадене майно ОСОБА_4 незаконно обернув на свою користь та розпорядився ним за власним розсудом, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збитокна зазначену вище суму.
Вказаними діями ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміновані йому в вину кримінальні правопорушення при вищевикладених обставинах.
Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_4 .
Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловила думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюють ся.
Потерпілий ОСОБА_11 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України.
Через канцелярію суду потерпілий, ОСОБА_11 , надав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 6389/20 вх. від 18 листопада 2020 року, відповідно до якої не заперечував проти розгляду справи судом в порядку, передбаченому положеннями частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорює, дана позиція його є добровільною, розгляд справи просив провести за його відсутності.
У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь - якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованим йому органом досудового розслідування кримінальним правопорушенням, погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).
Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що 27 жовтня 2019 року близько 13 години 00 хвилин, більш точного часу не пам`ятає він знаходився разом з друзями біля магазину ФОП « ОСОБА_6 » у селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, де вони вживали алкогольні напої, а саме горілку та пиво. У вказаний час до магазину під`їхав легковий автомобіль марки «ВАЗ» білого кольору, з якого вийшли чоловік та жінка й пішли до приміщення магазин. Оскільки, як пояснив обвинувачений, він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, вирішив покататися на даному автомобілі. Впевнившись, що нікого поруч не має, ОСОБА_4 підійшов до транспортного засобу, дверцята якого не були зачинені, та присівши за кермо, запустив двигун автомобіля, ключі від якого знаходились у замку запалення та поїхав на ньому у провулок за магазином в бік селища Палатки Нововодолазького району Харківської області. Обвинувачений пояснив, що під час поїздки на автомобілі через те, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, він не впорався з керуванням та вчинив наїзд на дерево, скоївши тим самим дорожньо-транспортну пригоду. Потім приїхавши на даному автомобілі в селище Палатки, Нововодолазького району Харківської області, в район залізодорожнього вокзалу, він побачив в автомобілі два телефони «SAMSUNG» та зарядний пристрій до телефону, та вирішив їх забрати собі, поклавши їх до карману свого одягу, щоб потім продати. Обвинувачений повідомив, що вийшовши з салону автомобіля, він був зупинений працівниками поліції, після цього він повернув викрадені телефони та зарядний пристрій ОСОБА_11 , якого знав до цієї події. Також ОСОБА_4 повідомив, що збирається повністю відшкодувати потерпілому шкоду, завдану в результаті дорожньо транспортної пригодиавтомобілю. Про свій вчинок обвинувачений дуже шкодує, щиро розкаюється у скоєному та запевнив суд, що такого більше ніколи не допустить.
Покази ОСОБА_4 , які надані останнім у судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).
В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.
З зберігаючої розписки, складеної 27 жовтня 2019 року ОСОБА_11 вбачається, що останній отримав від працівників поліції належний йому автомобіль марки «ВАЗ 2104», держаний номерний знак НОМЕР_1 , з пошкодженнями лівого переднього крила бамперу, капоту та зобов`язався зберігати без проведення ремонтних та відновлюваних робіт до вирішення питання по суті.
Відповідно до зберігаючої розписки, складеної 28 жовтня 2019 року ОСОБА_11 встановлено, що останній отримав від працівників поліції належне йому майно, а саме мобільний телефон марки «SAMSUNG GALAXY J4+» модель SM-J415FZKNSEK, у корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 , з номером мобільного терміналу № НОМЕР_5 , флеш картою «SAMSUNG EVO Plus» на 32 GB», мобільний телефон «SAMSUNG» модель GT-C6712 (VHC), у корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_6 , IMEI 2: НОМЕР_7 , з СІМ картою мобільного оператора Приватного акціонерного товариства «МТС», якій присвоєно номер НОМЕР_12 та з СІМ картою мобільного оператора мережі Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», якій присвоєно номери НОМЕР_12 , та СІМ карта мобільного оператора Приватного акціонерного товариства «Київстар», якій присвоєно номери НОМЕР_13 та НОМЕР_14 , а також зарядний пристрій до мобільний телефон марки «SAMSUNG GALAXY J4+».
Згідно результатів токсилогічного дослідження № 3607, виданого 01 листопада 2019 року Комунальним некомерційним підприємством «Нововодолазька центральна районна лікарня» вбачається, що в крові громадянина ОСОБА_4 виявлено етанол в концентрації 1,96 г/л (%).
Оцінюючи висновки експертів з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать іншими доказам у справі.
Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).
Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно правового акту України.
Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.
Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_19 інкримінованих йому в вину кримінальних правопорушень, оскільки він дійсно 27 жовтня 2019 року своїми умисними діями скоїв незаконне заволодіння транспортним засобом та таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
Таким чином, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як незаконне заволодіння транспортним засобом, а також кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, суд виходить з класифікації злочинів, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України (з врахуванням правил статті 5 Кримінального кодексу України про дію закону у часі), особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєно нетяжкий злочин та кримінальний проступок.
Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 офіційного працевлаштування не має, на життя заробляє випадковими заробітками, не одружений, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має. Стан здоров`я ОСОБА_4 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не належить. Військовозобов`язаний, проходив військову службу за контрактом у період з 29 липня 2017 року до 03 березня 2019 року, приймав безпосередню участь в антитетерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілостності України у місті Бахмут, Донецької області, що підтверджується довідкою за підписом командира військової частини НОМЕР_15 полковника ОСОБА_20 від 05 червня 2018 року № 534. Відповідно до повідомлення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_21 від 28 листопада 2019 року № 1665, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час перебуває на обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 . Має постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де характеризується задовільно, що підтверджується довідкою сільського голови Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області ОСОБА_22 від 28 жовтня 2019 року № 1605.
В обвинувальному акті є посилання на те, що ОСОБА_4 раніше судимий, а саме 05 червня 2018 року вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області за частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України до 3 (трьох) років позбавлення волі, звільнений від відбуття покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України із встановленням іспитового строку 1 (один) рік.
З цього приводу слід зазначити, що приписами частини 1 статті 88 Кримінального кодексу України передбачено, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.
При цьому відповідно до частини 1 статті 78 Кримінального кодексу України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.
Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі (стаття 165 Кримінального виконавчого кодексу України).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 89 Кримінального кодексу України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.
Так, з системного аналізу кримінального закону, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі впливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Зазначений висновок зроблений колегією суддів Другою судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові ВОд 14 квітня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 344/8485/18 (провадження № 51-4529км19).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2018 року ОСОБА_4 був засуджений за частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) року та, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України, звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік. Даний набрав законної сили 06 липня 2018 року та направлений для виконання до Нововодолазького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України.
Підсумовуючи вищевикладене слід зазначити, що на момент вчинення кримінальних правопорушень у даній справі, у ОСОБА_4 вже закінчився іспитовий строк за попереднім вироком. Отже, враховуючи викладене, він є особою, що не має судимості відповідно до вимог статті 89 Кримінального кодексу України, тому неправильним є посилання сторони обвинувачення на те, що ОСОБА_4 є раніше судимою особою.
З досудової доповіді, складеної 24 березня 2020 року провідним інспектором Нововодолазького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України ОСОБА_23 щодо ОСОБА_4 , вбачається, що орган пробації вважає, що є високий ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити середній рівень небезпеки для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України та виконання заходів, передбачених пробаційними програмами.
В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає повне визнання вини та щире каяття, що проявилось у правдивій розповіді про всі обставини вчинених кримінальних правопорушень та висловлення жалю з приводу вчиненого, а також всебічне сприяння органу досудового слідства у розслідуванні кримінальних правопорушень.
Обставиною, що відповідно до пункту 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжує покарання ОСОБА_4 судом визнається вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
У свою чергу, суд не може врахувати у якості обтяжуючої вини обставину рецидив злочину ОСОБА_4 через наступне.
Відповідно до статті 34 Кримінального кодексу України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин. Залежно від характеру злочинів, що входять у рецидив, він поділяється на два види: загальний та спеціальний.
Тобто, для наявності рецидиву необхідно, щоб новий умисний злочин особа вчинила перебуваючи у стані судимості.
Як вже було зазначено вище, судом встановлено, що у відповідності до статті 89 Кримінального кодексу України ОСОБА_4 вважається таким, що не має судимості.
Фактичні обставини справи свідчать про те, що вчиняючи кримінальні правопорушення 27 жовтня 2019 року, які є предметом судового розгляду у даній справі, ОСОБА_4 діяв поза межами іспитового строку один рік, встановленого вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2018 року. Факт того, що ухвала Нововодолазького районного суду Харківської області, якою звільнено від призначеного покарання після закінчення іспитового строку ОСОБА_4 , засудженого вищенаведеним вироком, була постановлена лише 21 листопада 2019 року, не свідчить про рецидив злочину, оскільки, як вже неодноразово зазначалося вище у вироку, засуджений протягом іспитового строку, встановленого вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2018 року, закінчується у день закінчення такого строку та не пов`язаний (не ставиться від залежності) з постановленням відповідного судового рішення.
При визначенні покарання обвинуваченому, суд також враховує наступне.
25 вересня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до статті 289 Кримінального кодексу України щодо протидії незаконному заволодінню транспортним засобом» від 03 вересня 2020 року № 875-ІХ, яким було внесені зміни до санкції частини 1 статті 289 Кримінального кодексу України в частині посилання кримінальної відповідальності.
За загальним правилом кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (частина 2 статті 4 Кримінального кодексу України).
Відповідно до приписів частин 1, 2 та 3 статті 5 Кримінального кодексу України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України вчинено ОСОБА_4 27 вересня 2019 року.
Оскільки Законом України «Про внесення змін до статті 289 Кримінального кодексу України щодо протидії незаконному заволодінню транспортним засобом» від 03 вересня 2020 року № 875-ІХ посилено кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України, то з урахуванням приписів вищенаведених норм права, зокрема статтей 4 та 5 Кримінального кодексу України, цей Закон зворотної дії не має, і при призначенні покарання ОСОБА_4 слід застосувати санкцію частини 1 статті 289 Кримінального кодексу України у редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 289 Кримінального кодексу України щодо протидії незаконному заволодінню транспортним засобом» від 03 вересня 2020 року № 875-ІХ.
Крім того, з 01 липня 2020 року набрали чинності зміни, зокрема до Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII та відповідно до частини 2 статті 12 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України, у вчиненні якого також обвинувачується ОСОБА_24 , є кримінальним проступком.
З 01 липня 2020 року санкція частини 1 статті 185 Кримінального кодексу України (із останніми змінами, внесеними згідно із «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII) не передбачає покарання у виді позбавлення волі, а особа, винна у скоєнні такого кримінального проступку карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.
Отже, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, який інтегровано до Кримінального кодексу України, дещо пом`якшує кримінальну відповідальність за вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України (відсутній такий вид покарання як позбавлення волі на певний строк) та відповідно має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, один із яких відноситься до нетяжкого злочину, а інший до проступку, особу винного, який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, часткове відшкодування завданої шкоди потерпілому (добровільне повернення викраденого майна), а також враховує позицію прокурора, яка просила призначити покарання обвинуваченому за частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України у виді 4 років обмеження волі, за частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України у виді 1 року обмеження волі та остаточно призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді обмеження волі на строк 4 роки, із застосуванням положень статті 75 Кримінального кодексу України щодо звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку 2 роки.
Виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідно призначити ОСОБА_4 покарання в межах, встановлених санкціями частини 1 статті 289 та частини 1 статті 185 Кримінального кодексу України, у виді обмеження волі на певний строк, із застосуванням приписів статті 75 Кримінального кодексу України про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався, ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи не надходило, тому до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 запобіжний захід не обирати.
Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному пунктом 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.
Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.
Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 4, 5, 12, 50, 51, 61, 65 67, частиною 1 статті 70, статтями 75, 76, частиною 1 статті 185 та частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України, а також статтями 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд
ЗАСУДИВ:
Тітова Віктора ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 289 та частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:
- за частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки;
- за частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки.
Відповідно до частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити Тітова Віктора ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання у виді обмеження волі із встановленням іспитового строку на 2 (два) роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілому та прокурору.
Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.
Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.
На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1