Дата документу 05.08.2020 Справа № 321/65/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 321/65/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1421/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань № 11»),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Михайлівського районного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року, якою у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тимошівка Михайлівського району Запорізької області, українця, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 01.08.201 р. Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 81 КК України;

2) 15.04.2003 р. Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України;

3) 14.08.2008 р. Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 393 КК України;

4) 25.06.2012 р. Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України;

5) 26.09.2017 р. Ірпінським міським судом Київської області за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у вигляді 3 років 180 днів позбавлення волі. Звільнився 05.12.2017 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 12 вересня 2020 року включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Михайлівського районного суду Запорізької області перебуває на розгляді об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12 вересня 2020 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що на час розгляду провадження продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким не може жоден з більш м`яких запобіжних заходів.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати частково, та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень. передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України, офіційно не працює, джерел доходу не має, що вказує, на те, що перебуваючи на волі, він може без перешкод залишити своє місце проживання.

Крім того, обвинувачений відбував покарання в місцях позбавлення волі та був засуджений за ст. 393 КК України (втеча з місць позбавлення волі з-під варти), тому існує ризик переховування від органів досудового розслідування. Також суд врахував, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисних злочинів, що доводить наявність існування ризику вчинення нових кримінальних правопорушень. А все наведене, на переконання суду, у сукупності доводить неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування іншого, ніж тримання під вартою запобіжного заходу.

Разом з тим захисник вважає, що судом при постановленні оскаржуваного рішення були порушені вимоги процесуального та матеріального права.

Захисник вважає, що докази, на які посилається в своєму клопотанні прокурор і які врахував суд, не є вичерпними та мають інквізиційний ухил.

Захисник вважає, що суд не навів доказів, чи будь-яких аргументів, що ОСОБА_7 може ухилятись від суду, окрім того що він більше 10 років тому був засуджений за ч. 1 ст. 393 КК України.

Захисник вказує, що на момент затримання ОСОБА_7 мав постійне місце проживання, мешкав разом з батьками та братом, має у власності земельні ділянки, від яких отримує дохід, не вчиняв дій, які б свідчили про можливість переховування від суду.

Вказує, що ОСОБА_7 тривалий час хворіє, перебуваючи в ДУ Вільнянський СІЗО № 11 отримав тілесні ушкодження, з якими перебував на лікуванні у Вільнянській районній лікарні.

Вважає, що наведене свідчить про те, що суд обрав надто суворий запобіжний захід, який не відповідає наявним ризикам, передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який рішення суду вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які відносяться до категорії умисних злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів проти власності, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі до 10 років з конфіскацією майна, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, факт неодноразового відбування ним покарання в місцях позбавлення волі в минулому, втечі, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, дружини та неповнолітніх дітей на утриманні, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та суду.
Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
На думку колегії суддів, матеріальне становище ОСОБА_7 , а також те, що він має реальну можливість вільної зміни свого місця перебування, підвищує ймовірність його переховування від суду, а у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Таким чином, факт притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст. 393 КК України в минулому є не єдиною, а однією з обставин, яка свідчить про наявність вищевказаного ризику та схильність обвинуваченого до переховування.

Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, в тому числі, корисливих тяжких злочинів проти власності, а маючи не зняті та не погашені судимості, знову обвинувачується у вчиненні умисних корисливих злочинів проти власності, він не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела доходу, що вказує на те, що вчинення корисливих злочинів і є джерелом його існування, та у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів.

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання та має у власності земельну ділянку, від якої отримує дохід, встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді цілодобового домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що підозрюваний проживає разом з батьками та братом, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки родинні та соціальні зв`язки виявились не настільки міцними та впливовими на його поведінку, щоб гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Що стосується доводів обвинуваченого з приводу того, що він тривалий час хворіє та отримав тілесне ушкодження під час тримання під вартою, то висновків слідчого судді про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вони також не спростовують, оскільки відповідно до п.1.1 розділу Х «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року, у слідчих ізоляторах функціонує медична частина, що в свою чергу не перешкоджає лікуванню ОСОБА_7 у слідчому ізоляторі.
Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12 вересня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4