Ухвала

Іменем України
09 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 2-80/2001

провадження № 51-1930зно19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року,
встановив:
За вироком Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року ОСОБА_4 засуджено:
- за п.п. «б», «з» ст. 93 Кримінального кодексу України (далі КК) до довічного позбавлення волі;
- за ст. ст. 17, 93 п.п. «б» «ж» «з» КК до позбавлення волі на строк 10 років;
- за ч. 3 ст. 141 КК до позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна;
- ч. 3 ст. 140 КК до позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна;
- ч. 3 ст. 143 КК до позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього належного йому майна, а за сукупністю злочинів на підставі ст. 42 КК до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, визнанням на підставі ст. 26 КК особливо небезпечним рецидивістом та з відбуванням покарання у тюрмі сурового режиму.
Ухвалою Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5 задоволено частково. Вирок судової колегії з кримінальних справ Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року щодо ОСОБА_4 приведено у відповідність з КК від 05 квітня 2001 року: виключено з вироку рішення суду про визнання ОСОБА_4 особливо небезпечним рецидивістом; перекваліфіковано дії ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 143 КК на ч. 2 ст. 190 КК в редакції 05 квітня 2001 року, за якою визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 КК в редакції 05 квітня 2001 року, ст. 93 п. «б, з», ст. ст. 17, 93 п. «б, ж, з», ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141 КК, засудженому остаточно визначено основне покарання призначене судом довічне позбавлення волі. У решті вирок залишено без змін.
Не погоджуючись із вказаним рішенням засуджений ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із заявою, в якій просить переглянути вищевказану ухвалу Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року щодо нього за нововиявленими обставинами. В обґрунтування своїх вимог зазначає про наявність даних в протоколі відтворення обстановки та обставин події слідчого прокуратури Миколаївського району Одеської області ОСОБА_6 від 25 грудня 2000 року, які не були відомі Верховному Суду України.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) нововиявленими обставинами визнаються:
- штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;
- скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;
- інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Отже, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду при прийнятті судового рішення, а також спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
За змістом наведених норм процесуального закону, роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Однак суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, у тому числі шляхом дачі відповідних судових доручень, лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують.
Належних доводів на необхідність перегляду ухвали Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року за нововиявленими обставинами засуджений у своїй заяві не навів.
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.
Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого і неспростовного характеру.
Таких обставин суттєвого і неспростовного характеру, які б не були відомі суду на час судового розгляду під час ухвалення судового рішення і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність ухвали, що належить переглянути, не встановлено.
Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 522/14170/17, положення ч. 2 ст. 464 КПК про те, що «суддя … вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами» слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами та ухвалити рішення про відкриття такого провадження або відмову у його відкритті.
Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що обставини, на які покликається у заяві засуджений не є підставами для відкриття кримінального провадження за його заявою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року за нововиявленими обставинами, а тому слід відмовити у відкритті кримінального провадження.
Керуючись ч. 2 ст. 464 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті кримінального провадження за заявою засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3