УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.10.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого Київського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

31.10.2019 року відносно ОСОБА_5 направлено обвинувальний акт до Київського районного суду м. Одеси за ч.1 ст.309, ч.3 ст.307 КК України,

підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, слідчим відділом Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001472 від 25.05.2020, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 23.05.2020, приблизно о 20:30 годині, біля будинку №40 по вул. Офіцерській в м. Одесі ОСОБА_7 , побачив раніше незнайомого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в правій руці тримав свій мобільний телефон марки «IPhone XR» чорного кольору. В цей час у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння особистого майна ОСОБА_8 , а саме вказаним мобільним телефоном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, визначивши об`єктом свого злочинного посягання зазначений мобільний телефон та рюкзак, який при собі також мав потерпілий ОСОБА_8 , переслідуючи мету незаконного збагачення, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на заволодіння майна, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_8 та застосував до останнього насильство, яке є небезпечним для його життя та здоров`я, яке виразилось в нанесенні одного удару в потиличну ділянку голови ОСОБА_8 , від чого останній впав лівою частиною тіла на асфальтне покриття тротуару біля вказаного будинку та втратив свідомість, отримавши згідно до акту судово-медичної експертизи наступні тілесні ушкодження: забійна-рвана рана спинки носа, синці повік обох очей, садна лобної області, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Скориставшись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_8 , який знаходився в непритомному стані, ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_8 , а саме: мобільним телефоном марки «IPhone XR», в корпусі чорного кольору, вартістю 17 000 гривень, пристроєм для куріння марки «Iqos» в корпусі чорного кольору, вартістю 1000 гривень, навушниками марки «Marshall Major III BT» вартістю 2 700 гривень, джойстиком «Microsoft Xbox One Black», вартістю 1 600 гривень, гаманцем світло-коричневого кольору, вартістю 200 гривень, грошовими коштами в сумі 600 гривень, парасолькою зеленого кольору, яка матеріальної цінності для потерпілого ОСОБА_8 .

Після цього, ОСОБА_7 , з місця вчинення кримінального правопорушення з вищевказаним викраденим майном і викраденими грошовими коштами зник, розпорядившись ними на власний розсуд, чим спричинив матеріальний збиток ОСОБА_8 на загальну суму 23 100 грн.

Таким чином, встановлено достатньо доказів для підозри ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, за кваліфікуючими ознаками напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

Слідчий звертається з клопотанням, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину. Санкцією ч. 1 ст. 187 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до семи років.

Таким чином, тяжкість покарання, яка інкримінується підозрюваному може привести до його переховування від органів досудового розслідування та суду, тобто існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Слід також прийняти до уваги, що ОСОБА_7 , самостійно в правоохоронні органи про скоєне ним кримінальне правопорушення не повідомляв, що вказує про його бажання уникнути відповідальності.

Крім того, існують ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 , може здійснити дії, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України, з перешкоджанням кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, у якому підозрюється.

Вивченням характеристики підозрюваного встановлено, що він офіційно не працевлаштований, родини та утриманців немає, крім того, встановлено, що 31.10.2019 відносно ОСОБА_7 направлено обвинувальний акт до Київського районного суду м. Одеси за ч. 1 ст. 309 ч. 3 ст. 307 КК України.

Також, встановлено наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що за відсутності менш суворого запобіжного заходу, підозрюваний, перебуваючи на свободі, матиме можливість незаконно впливати на свідків, схиляючи їх до викривлення показань.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи.

Захисник та підозрюваний не заперечували проти клопотання.

Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При розгляді клопотання слідчого, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Згідно п.32 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, та відповідно до п.219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст.5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Суд також постановив, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Разом з тим, згідно п.99 рішення ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні органі державної влади зобов`язані розглянути також альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Дослідивши долучені до клопотання матеріали, слідчий суддя приходить до переконання про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Таким чином, враховуючи вагомість наявних доказів та обґрунтованість підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_7 тяжкого злочину, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у його вчиненні, враховуючи спосіб, у який злочин був вчинений, а також те, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру у іншому кримінальному правопорушенні, слідчий суддя приходить до переконання про доведеність в судовому засіданні наявність ризиків передбачених п.1, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України, що з урахуванням обґрунтованості клопотання слідчого вказує на доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу в судовому засіданні встановлено не було.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Piruzyanv. Armenia», п.п. 104-105-794, автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На підставі встановленого, керуючись ст.ст. 176-178, 182-184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого Київського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали обчислюється з моменту проголошення ухвали 07.10.2020 року та припиняє свою дію 05.12.2020 року.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1