Провадження №11-кп/824/2948/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі -ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21 вересня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Обвинувачений ОСОБА_7 до початку розгляду провадження по суті заявив клопотання про відмову від поданих апеляційних скарг та просив закрити апеляційне провадження за апеляційними скаргами його захисників - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Відповідно приписів ч. 1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. У такому випадку суд апеляційної інстанції закриває провадження за такою апеляційною скаргою. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного. обвинуваченого чи потерпілого.
Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого який просив закрити апеляційне провадження, думку прокурора, який не заперечував проти закриття апеляційного провадження, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за поданими апеляційними скаргами підлягає закриттю.
Таким чином, враховуючи, що відсутні апеляційні скарги від інших учасників судового процесу, відповідно до положень ст.403 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження за поданими апеляційними скаргами.
Керуючись ст.ст. 403, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21 вересня 2020 року - закрити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року продовжено тримання під ватрою обвинуваченого ОСОБА_7 до 28 липня 2020 року включно.
Таке рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого багатоепізодного злочинів, за які у разі визнання винуватим за пред`явленим обвинуваченням, може бути призначено покарання до дванадцяти років позбавлення волі. Врахував суд і дані про особу обвинуваченого, а також ту обставину, що ОСОБА_7 оголошувався в розшук, отже дійшов висновку, що залишається актуальним ризик ухилення обвинуваченого від суду, а матеріали провадження не містять відомостей про стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Як вважає захисник, судове рішення є безпідставним, необґрунтованим та невмотивованим, воно ухвалено з істотними порушеннями кримінального процесуального законодавства та ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з порушенням права на свободу (презумпція невинуватості).
На обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд під час розгляду питання щодо продовження строку тримання під вартою не виконав вимог КПК України, врахував лише пояснення прокурора, в яких не було викладу фактичних обставин, що свідчать про наявність або зміну ризиків, які існували раніше. Прокурор не вказав на конкретні докази і не надав їх суду, хоча оцінка та врахування їх вагомості суттєво впливає на прийняття відповідного рішення судом та є обов`язком прокурора. Разом із цим, суд безпідставно залишив поза увагою заперечення сторони захисту щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , а також твердження щодо відсутності ризиків, які ґрунтуються на тому, що в обвинуваченого є постійне місця проживання в місті Києві та сталі соціальні зв`язки (дружина, дитина, матір), він не має судимостей та позитивно характеризується, отже відсутня необхідність надалі тримати його під вартою та є можливість застосувати до нього домашній арешт і надати право внесення застави в прийнятному для обвинуваченого розмірі. Проте суд безпідставно не зважив на доводи сторони захисту, прийняв однобічну позицію та упереджено став на сторону державного обвинувачення.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що розшук обвинуваченого ОСОБА_7 був фіктивним, оголошувався по сфабрикованим слідством документам, а сам обвинувачений, маючи змогу покинути країну, продовжив жити звичайним життям та не змінював ні адресу проживання, ні номер телефону. До того ж досліджені судом докази не вказують на вчинення обвинуваченим злочину і на даний час він є потерпілим в іншому кримінальному провадженні.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу та змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
За змістом ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Водночас ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Як убачається з матеріалів провадження, Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 307 КК України.
Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, врахувавши тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, а також ту обставину, що ОСОБА_7 перебував у розшуку, визнав наявність високої ймовірності переховування ОСОБА_7 від суду, тому дійшов висновку, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя та постановив ухвалу про продовження тримання ОСОБА_7 під вартою.
З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, які мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, яка ОСОБА_7 загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого в сукупності з відомостями щодо його перебування в розшуку, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою. Отже цілком вмотивованим є висновок суду першої інстанції про те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.
При цьому колегія суддів бере до увагу, що відомості про те, що від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою зменшився ризик, який врахував суд, у провадженні відсутні.
Доводи захисника, які він пов`язує з недоведеністю, на його думку, висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, не заслуговують на увагу та не досліджуються колегією суддів.
Так, однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч. 1 ст. 178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом із тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та з урахуванням обставин, передбачених пунктами 2 - 12 ч. 1 ст. 178 КПК України, оцінити ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Що стосується законності розшуку ОСОБА_7 , то це питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягає з`ясуванню та перевірці в суді першої інстанції під час судового розгляду. А наявні у провадженні дані про особу ОСОБА_7 , на які посилається захисник і які, на його думку, не взяті судом до уваги, не можуть бути безумовними підставами для скасування судового рішення, оскільки не спростовують висновків суду про те, що обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що відсутні достатні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника та прийняття рішення про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.
Разом із цим, колегією суддів встановлено, що при вирішенні питання про продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції не врахував вимог ч. 1 ст. 197 КПК України, відповідно до яких строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів та помилково визначив такий строк на 62 дні, що тягне за собою на підставі ст.ст. 408, 409 КПК України зміну судового рішення шляхом уточнення строку його дії.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року продовжено тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 09.06.2020 включно.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину і особливо тяжкого багатоепізодного злочину, за які, у разі визнання винуватим за пред`явленим обвинуваченням, може бути призначено покарання до дванадцяти років позбавлення волі.
Крім того, як зазначено в ухвалі суду, судом прийнято до уваги і дані про особу обвинуваченого, стосовно якого оголошувався розшук, а тому, вважає, що залишається актуальним ризик ухилення обвинуваченого від суду, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стимулюючі фактори, які б свідчили про протилежне.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09.04.2020 щодо обрання обвинуваченому ОСОБА_7 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» та ухвалити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 міру запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що ухвала щодо обрання міри запобіжного заходу ОСОБА_7 була ухвалена з істотними порушеннями кримінального процесуального законодавства, порушенням права на свободу (презумпція невинуватості), а також є не обґрунтованою, не вмотивованою та упередженою, а тому підлягає скасуванню.
Як зазначає апелянт, суд мав би надати оцінку доказам, які істотно впливають на прийняття ухвали.
Зокрема, як вказує апелянт, клопотання прокурора зовсім не містить викладу обставин, які свідчать про наявність та зміну ризиків, також прокурор не вказав на докази та не додав їх до клопотання, хоча оцінка та врахування їх вагомості суттєво впливає на прийняття рішення судом.
Крім того, як звертає увагу апелянт, під час засідання сторона захисту вкотре наголошувала на відсутність ризиків, наявність постійного місця проживання в місті Києві та сталі соціальні зв`язки (дружина, дитина, матір), позитивні характеристики, відсутність судимостей, та посилались на інші доводи, які підтверджували, що немає крайньої необхідності надалі тримати під вартою ОСОБА_7 , а як, альтернативу можливо застосувати домашній арешт та надати право внесення застави в прийнятному для обвинуваченого розмірі, проте, незважаючи на це, суд прийняв однобічну позицію при розгляді клопотання, під час якої упереджено став на сторону державного обвинувачення.
yle='tag3:14.0pt'>Як вважає апелянт, розгляд клопотання прокурора в суді відбувався таким чином, що ОСОБА_7 заздалегідь вважався винуватим у вчиненні злочину.
Також, як зазначає апелянт, суд не звернув уваги на те, що розшук обвинуваченого ОСОБА_7 був фіктивним, оголошувався по сфабрикованим слідством документам, а сам обвинувачений маючи змогу покинути країну продовжив жити звичайним життям та не змінював ні адресу проживання, ні номер телефону, а досліджені судом докази не вказують на вчинення обвинуваченим злочину, і на даний час, як звертає увагу апелянт, ОСОБА_10 є потерпілим в іншому кримінальному провадженні.
З огляду на вищевикладене, на думку апелянта, судом першої інстанції, при постановленні ухвали також були допущені порушення, що визначені ст. ст. 410, 411 КПК України, а також були порушені ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисників обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року про продовження, а не обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.
З огляду на це, посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, судом першої інстанції були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також право обвинуваченого на свободу, виходячи з принципу презумпції невинуватості, не можуть бути визнані обґрунтованими та служити підставами для скасування ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для визнання її незаконною або необґрунтованою.
При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції, приймаючи до уваги обставини справи, дані про особу обвинуваченого щодо якого оголошувався розшук, дійшов обґрунтованого висновку про залишення актуальним ризику ухилення обвинуваченого від суду, оскільки в матеріалах провадження відсутні достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне.
Доводи захисника обвинуваченого щодо span style='font-size:14.0pt'>відсутності ризиків, пов`язаних з можливістю ухилення обвинуваченого від суду, з огляду на наявність постійного місця проживання в місті Києві, сталі соціальні зв`язки (дружина, дитина, матір), позитивні характеристики, відсутність судимості та інші обставини, так само як і про те, що розшук обвинуваченого ОСОБА_7 був фіктивним та оголошувався по сфабрикованим слідством документах, також не можуть служити достатніми підставами для скасування оскаржуваного судового рішення та зміни обвинуваченому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, оскільки, з урахуванням того, що судове провадження не було завершено, вони не спростовують правомірності повторного продовження обвинуваченому строку його тримання під вартою.
Що ж стосується законності розшуку обвинуваченого то це питання, за наявності для цього відповідних підстав, може та повинно бути перевірено під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких він прийняв відповідне судове рішення.
У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,