ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3549/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/1241/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2020 року м . Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року, якою частково задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001410, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 вересня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Старший слідчий СВ Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 за погодженням із прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме, на нежитлове приміщення, літ. А-7, загальною площею 135,5 м., яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перша Ливарна, буд. 8.

В обґрунтування клопотання зазначив, що в провадженні СВ Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001410 від 18 вересня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України.
Досудовим розслідування встановлено, що до Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, надійшла заява від директора ТОВ ТПФ «Авангард» ОСОБА_8 , яка просить притягнути до відповідальності, особу, яка шахрайським шляхом, під час, на її думку, незаконної ліквідації вказаного товариства, заволоділа майном підприємств, а саме, комерційною нерухомістю, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перша Ливарна, буд. 8 приміщення А-7.
В ході проведення подальшого досудового слідства встановлено, що 21.02.1997 року було створено товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА ФІРМА «АВАНГАРД».
В подальшому згідно протоколу №1 загальних зборів учасників вказаного товариства було перерозподілено частини статутного капіталу підприємства наступним чином:
- ОСОБА_13 54680 грн., що становить 1367 часток,
- ОСОБА_14 24320 грн., що становить 608 часток.
В подальшому підприємство проводило свою діяльність, згідно статуту та основним джерелом прибутку підприємства було надання в оренду нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
24.02.2016 ОСОБА_8 , було призначено директором товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА ФІРМА «АВАНГАРД».
25.02.2016 один з учасників вказаного підприємства, а саме ОСОБА_13 , який мав 1367 часток вказаного підприємства, помер.
22.03.2016 Запорізькім міським приватним нотаріусом зареєстровано спадкову справу в якій вказано спадщину, на яку видано свідоцтво та яка складається з прав ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВО-ПРОМИСЛОВА ФІРМА «АВАНГАРД» у розмірі 1367 часток статутного фонду.
В подальшому встановлено, що 30 липня 2020 ОСОБА_16 , діючи на підставі довіреності від ОСОБА_14 , провів (формальні) збори учасників ТОВ «ТПФ «Авангард», на якому було вирішено про ліквідацію підприємства та призначено ліквідатора ОСОБА_16 , а фактично останній одноосібно прийняв рішення про ліквідацію підприємства в якому мав лише 608 часток проти 1367 часток якій йому не належать, та призначив себе ліквідатором підприємства.
Після чого, ОСОБА_16 , не попередивши про свої дії директора підприємства та спадкоємців особи, якій належить більша частина статутного фонду підприємства, почав процедуру ліквідації підприємства та всупереч статуту та з порушенням процедури ліквідації незаконно розпорядився майном підприємства, а саме 09.02.2020 року одноосібно продав майно підприємства, а саме приміщення А-7 яке розташована за адресою: АДРЕСА_2 за грошові кошти в сумі 721 000 грн., що явно не відповідає ринковій вартості вказаного приміщення.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, № 223349649 від 09.09.2020 року встановлено, що нежитлове приміщення, літ.А-7, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_11 , реєстраційна картка платника податків: НОМЕР_1 , який набув право власності на підставі договору купівлі продажу від 09.09.2020.
В обґрунтування клопотання слідчий посилався на те, що з метою збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення є необхідність у накладенні арешту на нежитлове приміщення літ. А-7, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_11 , реєстраційна картка платника податків: НОМЕР_1 .
Слідчий суддя частково задовольнив клопотання про накладення арешту, а саме, наклав арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження на нежитлове приміщення загальною площею 126,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вказане майно може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, подальша зміна права власності на цей об`єкт нерухомого майна може суттєво утруднити проведення досудового розслідування та неможливе відшкодування збитків, нанесених кримінальним правопорушенням, в частині заборони користування об`єктом нерухомого майна відмовив.

В апеляційній скарзі представник власника майна адвокат ОСОБА_7 вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, прийнятою судом першої інстанції в результаті невірного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що слідчим суддею фактично не було проаналізовано клопотання слідчого на предмет обґрунтованості та співрозмірності, наявності дійсної (фактичної) необхідності накладання арешту на майно третіх осіб, а лише описано фактичні обставини, зазначені в клопотанні слідчого. Матеріалами справи не доведено необхідності виконання завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його приховання, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Вказує на те, що обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, наслідком чого стало прийняття ним необґрунтованого рішення.

Апелянт зазначає, що висновок досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише на підставі постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення. Формальне зазначення слідчим у клопотанні підстави арешту майна відповідність критеріям, визначеним ст. 98 КПК України не може бути визнано достатніми для висновку, що це майно є речовим доказом, з огляду на відсутність у доданих до клопотання матеріалах постанови про визнання майна речовим доказом та відповідного обґрунтування. Отже вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно саме з метою збереження речових доказів, оскільки слідчим та прокурором не надано достатніх доказів того, що вказане майно є речовим доказом.

Крім того, вказує про те, що оскільки станом на теперішній час у вказаному кримінальному провадженні жодній особі не було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, наведені обставини безумовно свідчать про відсутність у органу досудового розслідування обґрунтованих підстав, достатніх для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно скаржника.

Також, апелянт зазначає, що із матеріалів справи неможливо встановити того, яке відношення до здійснюваного досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001410 має нерухоме майно, яке належить ОСОБА_11 на праві приватної власності та на підставі чого правоохоронними органами було зроблено висновок про заволодіння вищевказаним майном у шахрайський спосіб.

В своїй апеляційній скарзі вказує на те, що з урахуванням норм чинного ЦК України, укладений між ОСОБА_11 та ТОВ ТПФ «Авангард» договір містить усі істотні ознаки цивільного договору, має письмову форму та нотаріально посвідчений, як це передбачено ст. 657 ЦК України. Таким чином, доводи слідчого судді стосовно недійсності цього договору є безпідставними, оскільки недійсність вказаного правочину у судовому порядку не було визнано, тому зазначений договір є дійсним та створює права та обов`язки для обох сторін.

Крім того, апелянт зазначає, що питання щодо виконання сторонами умов договору купівлі-продажу не може бути предметом розгляду у кримінальному провадженні.

Крім вищевказаного, представник адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що вартість продажу майна за умовами договору більше у 8 разів його балансової вартості, а отже продаж не може вважатись суто формальним, про що зазначає слідчий суддя.

Також спростовує той факт, що поточний рахунок ТОВ «ТПФ «Авангард» закрито, оскільки матеріали досудового розслідування та матеріали клопотання слідчого не містять доказів того, що поточний рахунок дійсно закрито, які реквізити цього рахунку, чи має ТОВ «ТПФ «Авангард» один чи декілька рахунків тощо. Зазначає, що ТОВ «ТПФ «Авангард» має рахунок, який відкрито в АТ «Альфа-Банк» і цей рахунок станом на цей час не закрито, його розпорядником як раз і є ОСОБА_8 .

Вказує, що слідчий суддя фактично погодився з висновком слідчого про порушення загальної процедури ліквідації ТОВ «ТПФ «Авангард», що не входить в його повноваження.

Крім того, згідно відомостей про ТОВ «ТПФ «Авангард», що міститься в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань рішення про ліквідацію пройшло процедуру державної реєстрації внаслідок чого до вказаного реєстру внесені відомості про перебування ТОВ «ТПФ «Авангард» в стані припинення, тобто державний реєстратор фактично визнав факт законності цього рішення.

Також, поза увагою слідчого судді залишилась та обставина, що протокол допиту свідка ОСОБА_17 не є належним доказом вчинення кримінального правопорушення, оскільки вказана особа не є а ні стороною відповідного правочину, а ні директором чи іншим чином уповноваженою особою ТОВ «ТПФ «Авангард».

Просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно нежитлове приміщення літ. А-7, загальною площею 126,5 м2 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_11 .

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити, вказавши, що процедура банкротства ТОВ «Авангард» продовжується відповідно до чинного законодавства, відчуження майна товариства було здійснено з метою погашення заборгованості товариства у відповідності до процедури банкрутства, а порушень закону допущено не було, досудове розслідування здійснюється безпідставно і відповідно відсутні підстави для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду рішення слідчого судді вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, досудове розслідування триває.

Представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, в заперечення на апеляційну скаргу вказав, що підприємство здійснювало господарську діяльність, а продане нежитлове приміщення було його єдиним активом, який надавав прибуток. Після смерті ОСОБА_13 ОСОБА_16 впевнював його спадкоємців, що підприємство буде працювати, але розробив схему, направлену на позбавлення спадкоємців можливості отримати спадкове майно. Отримавши довіреність від особи, яка проживала у США та дублікати документів, які були наявні у іншого засновника товариства, переоформив це товариство та розпорядився його єдиним активом, який надавав прибуток.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_18 підтримали адвоката ОСОБА_10 , прокурора та у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити.

Заслухавши доповідь судді, представника власника майна, потерпілих та представника потерпілої ОСОБА_8 , прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України, арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З матеріалів провадження вбачається, що Олександрівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001410 від 18 вересня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (а.с. 5).

На переконання колегії суддів, майно, на яке слідчий суддя наклав арешт, має істотне значення для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, оскільки може бути предметом, який був об`єктом кримінально протиправних дій, набутого кримінально протиправним шляхом, а тому існує необхідність забезпечення його збереження шляхом накладення на нього арешту, оскільки в іншому випадку дане майно може втратити властивості, які важливі для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, що буде мати негативні наслідки для кримінального провадження, які можуть настати саме в результаті не накладення арешту на таке нежитлове приміщення.
Необхідність використання вказаного майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні, можливе проведення певних слідчих дій, необхідність його збереження задля недопущення пошкодження, втрати чи знищення, виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність у кримінальному провадженні постанови про визнання речовим доказом майно, на яке накладено арешт, не спростовують висновків слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, що має місце у даному випадку.
Аргументи апелянта з приводу того, що на теперішній час жодній особі не було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, відсутні підстави для накладення арешту на таке майно, судова колегія знаходить невмотивованими.
Так, з огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 170 КПК України, на майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, накладається арешт незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнуто мети застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню всіх обставин у кримінальному провадженні.

Крім того, арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає наявності підозри певної особи у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Також слідчий суддя при винесенні рішення про часткове задоволення клопотання про арешт майна, керувався зібраними на той час доказами, які у сукупності вказують на можливе вчинення кримінального правопорушення, предметом якого є нерухоме майно, на яке накладено арешт.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна здійснено на початковій стадії кримінального провадження, а обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено в порядку ст. 174 КПК України, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.

Крім того, слід зазначити, що слідчий суддя наклав арешт на нежитлове приміщення тільки шляхом заборони його відчуження та розпорядження, відмовивши при цьому у задоволенні клопотання в частині використання, що не спричинить значних негативних наслідків для третіх осіб.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2020 року, якою частково задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001410, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 вересня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 331/3549/20