У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2020 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 25 серпня 2016 року Дорогомиловським районним судом м. Москви ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації,

- якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації стосовно ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
захисник ОСОБА_6

Встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційних скаргах засуджений та його захисник просять ухвалу суду змінити. Привести у відповідність із законодавством України вирок Дорогомиловського районного суду м. Москви від 25.08.2016р. та постанову Президії Московського міського суду від 02.10.2018 року, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації та засудженого до позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. Визначити положенням Кримінального кодексу України, яким передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винним, а саме ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 КК РФ відповідає ч.2 ст. 307 КК України. Визначити засудженому ОСОБА_5 покарання, що підлягає відбуванню за вироком Дорогомиловського районного суду м. Москви від 25.08.2016р. та постанови Президії Московського міського суду від 02.10.2018 року у виді 9 років позбавлення волі без конфіскації майна. В решті увалу залишити без змін.
Крім того, засуджений просить новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.10.2020р., клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України задоволено.
Приведено у відповідність із законодавством України вирок Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25 серпня 2016 року, з урахуванням постанови Президії Московського міського суду від 02.10.2018 року, яким громадянин України ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 КК РФ та засуджений до позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму.
Визначено положення КК України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винним, а саме: ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 КК РФ відповідає ч.3 ст.15, ч.2 ст.307 КК України.
Визначено засудженому ОСОБА_5 покарання, що підлягає відбуванню на території України за вироком Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25 серпня 2016 р. та постанови Президії Московського міського суду від 02.10.2018 року, з урахуванням положень ч.3 ст. 68 КК України, у виді 6 (шести) років і 8 (восьми) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст.72 КК України, засудженому ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 06 травня 2016 року по 25 жовтня 2016 року (дату набрання вироком законної сили) включно в розрахунку: один день перебування під вартою дорівнює двом дням позбавлення волі.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник зауважує, що діючим законодавством України, протиправні дії за які визнаний винним ОСОБА_5 , а саме за ч.3 ст. 30, п. «г» ч.4 ст. 228.1 КК РФ відповідають ч.2 ст. 307 КК України, а не ч.3 ст.15, ч.2 ст. 307 КК України. Вважає, що суд, при вирішенні питання приведення вироку РФ у відповідність із законодавством України, повинен був врахувати приписи національного законодавства та обґрунтувати належним чином розмір призначеного покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі та визначити покарання відповідно до вироку Російської Федерації.

Вказує, що всупереч п.6 ч.1 ст. 368 КПК України, судом першої інстанції не вірно було визначено кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_5 та міру покарання.

Засуджений ОСОБА_5 в апеляційний скарзі підтримав доводи, викладені в апеляційний скарзі свого захисника та просив направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

11.07.2017 року до Корабельного районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність до чинного законодавства України вироку Дорогомиловського районного суду м. Москви від 25.08.2016 року, для подальшого відбування покарання засудженим ОСОБА_5 на території України відповідно до Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року.

Ухвалою судової колегії апеляційної інстанції в кримінальних справах Московського міського суду від 25 жовтня 2016 року вказаний вирок залишений без змін. 25 жовтня 2016 року вирок набрав законної сили та звернутий до виконання. ОСОБА_5 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія №6 УФСВП Росії по Липецькій області»; кінець строку відбування покарання 05 листопада 2026 року. 11 квітня 2017 року, після засудження, ОСОБА_5 звернувся із заявою про переведення його в Україну для подальшого відбування покарання, посилаючись на те, що він є громадянином даної держави.
Міністерством юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну ОСОБА_5 для подальшого відбування покарання.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2017 року, задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України. Рішення у даній справі скасоване ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, матеріали клопотання повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.10.2020р., клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України задоволено. Приведено у відповідність із законодавством України вирок Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25 серпня 2016 року, з урахуванням постанови Президії Московського міського суду від 02.10.2018 року, яким громадянин України ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 КК РФ та засуджений до позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. Визначено положення КК України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винним, а саме: ч.3 ст.30, п. г ч.4 ст. 228.1 КК РФ відповідає ч.3 ст.15, ч.2 ст.307 КК України. Визначено засудженому ОСОБА_5 покарання, що підлягає відбуванню на території України за вироком Дорогомиловського районного суду міста Москви від 25 серпня 2016 р. та постанови Президії Московського міського суду від 02.10.2018 року, з урахуванням положень ч.3 ст. 68 КК України, у виді 6 (шести) років і 8 (восьми) місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.72 КК України, засудженому ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 06 травня 2016 року по 25 жовтня 2016 року (дату набрання вироком законної сили) включно в розрахунку: один день перебування під вартою дорівнює двом дням позбавлення волі.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважає ухвалу суду законною, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч.l ст.602 КПК України, вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний та території У країни у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом b) частини 1 статті 9 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, встановлено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст.11 Конвенції.

Пунктами а), d) статті 11 цієї Конвенції зазначено, що замінюючи вирок, компетентний орган повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи.

Крім того, умови передачі засуджених осіб і їх прийняття для відбування покарання визначені у ст. 606 КПК України, а порядок розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України регламентований положеннями ст. 610 КПК України, відповідно до яких під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави. При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:
1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим аніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;
2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, аніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті КК України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

При цьому суд, як це визначено у ч.3 ст.603 КПК України, не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 30, п. «г» ч.4 ст.228.1 КК Російської Федерації (вчинення замаху на незаконний збут наркотичних засобів групою осіб за попередньою змовою у великому розмірі), що також є карним діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність та відповідає кваліфікації за ч.3 ст.15, ч.2 ст. 307 КК України.

Кримінальним законом України відповідальність за вчинення замаху на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, у великих розмірах передбачена ч.2 ст.307 КК України, максимальний строк покарання вказаною нормою закону передбачено 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Частиною 3 ст. 68 КК України визначено, що за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найсуворішого виду покарання, передбаченого санкцією статті.

Тому рішення суду першої інстанції про те, що громадянин України ОСОБА_5 при продовженні відбування покарання на території України повинен відбувати покарання за скоєний злочин, передбачений ч.3 ст. 15, ч.2 ст.307 КК України, з урахуванням положень ч.3 ст. 68 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років 8 місяців без конфіскації майна відповідає нормам національного та міжнародного законодавства.

За такого, доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно визначено частину статті закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України ОСОБА_5 , і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави є неприйнятними, оскільки вони суперечать положенням національного та міжнародного законодавства.

Крім того, слід зауважити, що відповідно до положень ч.5 ст. 421 КПК України ухвала суду першої інстанції може бути скасована з метою погіршення становища особи, щодо якої вона постановлена, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник. Тоді як з тексту апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , яка зазначає що вона діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , вбачається, що апелянт фактично ставить питання про погіршення становища засудженого, оскільки, зазначає в апеляційній скарзі про необхідність визначення засудженому частини статті закону України про кримінальну відповідальність за більш тяжким злочином ніж той, за яким ОСОБА_5 було засудженого за вироком Дорогомиловського міського суду від 02.10.2018р. та визначення більш суворого покарання ніж те яке зазначено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали, а відтак, і для задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника.

Керуючись ст.ст 376, 404, 405, 407, 419, 532, 603, 610 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2020 року, якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації стосовно ОСОБА_5 у відповідність із законодавством України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді