Справа №295/6363/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в режимі відеоконференцзв`язку клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, про звільнення від покарання,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся засуджений з клопотанням про приведення вироку у відповідність з законодавством та заміні покарання на більш м`яке. Зазначає, що відповідно до вимог «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» застосування довічного позбавлення волі є порушенням його прав, а тому просить призначити покарання у виді 15 років позбавлення волі.

В судовому засіданні захисник та засуджений підтримали клопотання.

Прокурор вважає, що клопотання не підлягає до задоволення, оскільки права засудженого не порушені.

Дослідивши надані матеріали, заслухавши думку прокурора, захисника, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви.

ОСОБА_5 засуджений вироком Харківського обласного суду від 30.12.1998 року за ст.ст. 93 пп. «а, г, е», 142 ч. 3, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари з конфіскацією майна, яке є його власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 вирок суду змінила, замінила покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі. Ухвалою Харківського обласного суду від 20.10.2000 початок строку покарання визначено з 29.07.1997; відповідно до ухвал Богунського районного суду м. Житомира зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 29.07.1997 (дати затримання) по 25.05.2000 (день набрання вироком законної сили) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стаття 93 Кримінального кодексу України, яка діяла на момент вчинення злочинів (1998 рік) передбачала покарання за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах у виді позбавленні волі на строк від 8 до 15 років або смертну кару.

29.12.1999 року Конституційний Суд України визнав положення ст. 93 КК України, яка передбачає смертну кару як вид покарання таким, що не відповідає Конституції України. У зв`язку з цим 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Ст. 6 КК України (в редакції 1960 року), діючої на момент постановлення вироку суду, ухвали апеляційної інстанції, було передбачено, що закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Аналогічне зазначено і в ст. 5 КК України (в редакції 2001 року з відповідними змінами), при цьому в частині 4 вказаної статті зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Судом при призначенні покарання було застосовано покарання за вчинений злочин у виді довічного позбавлення волі, тобто було застосовано вимоги вказаної статті 5 КК України щодо пом`якшення покарання.

Відповідно до ст. 2 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» право кожного на життя охороняється законом. Захист цього права не поширюється на випадки коли це було необхідним заходом для: здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою. Окрім того, відповідно до ст. 5 Конвенції право на свободу та особисту недоторканність означає, що жодна людина не може бути позбавлена свободи, за винятком таких випадків і в порядку, передбаченому законом, зокрема: законне ув`язнення особи після засудження її судом.

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши 08.07.2020 заяву про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», зазначила, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.
Оскільки засуджений був визнаний винним у вчинені разом з іншою особою вмисного вбивства інших людей (двох жінок), щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначений законодавством України, тобто право засудженого на життя, свободу не були порушені, а тому підстав для заміни визначеного виду покарання засудженому немає.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_3 за вироком Харківського обласного суду від 30.12.1998 за ст.ст. 93 пп. «а, г, е», 142 ч. 3, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) у зв`язку з відсутністю підстав.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня оголошення, засудженим протягом того ж часу з дня отримання копії ухвали (повного тексту).

Суддя: