Постанова

Іменем України
10 листопада 2020 року

м. Київ
справа №490/5119/15-к

провадження № 51-2523км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000085, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Добре Баштанського р-ну Миколаївської обл., жителя АДРЕСА_1 ,
виправданого за ч. 2 ст. 365, ст. 340 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ст. 340 КК, та виправдано за відсутністю в його діянні складу цих злочинів.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У цьому ж кримінальному провадженні були ухвалені такі судові рішення: вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2017 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ст. 340 КК, та виправдано за відсутністю в його діянні складу цих злочинів, а також ухвала Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2017 року, якою цей вирок скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, будучи службовою особою, полковником міліції, обіймаючи посаду начальника Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області, 22 листопада 2013 року під час виконання покладених на нього обов`язків зі здійснення загального контролю за організацією та забезпеченням громадського порядку і безпеки громадян під час проведення на площі ім. Леніна у м. Миколаєві мирної акції громадян на підтримку підписання угоди про асоціацію з Європейським Союзом «Я підтримую ЄС», розуміючи, що 3 намети встановлено активістами з метою проведення масової безстрокової акції протесту та є символом «Євромайдану», вчинив незаконні дії, які явно виходять за межі його повноважень.
Так, ОСОБА_7 , знаючи, що відсутня будь-яка небезпека порушення громадського порядку, загроза виникнення заворушень та заподіяння шкоди здоров`ю, правам та інтересам громадян при проведенні зазначеного мирного зібрання, діючи всупереч вимогам ст. 39 Конституції України, статей 2, 5 Закону України «Про міліцію», умисно перевищуючи свої службові повноваження, з метою зашкодити громадянам у реалізації їхніх прав на мирні зібрання, за відсутності для того законних підстав надав своєму підлеглому начальнику відділу громадської безпеки ММУ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_8 незаконний наказ згрупувати підпорядкованих працівників міліції у «коло» навкруги представника Інспекції з благоустрою Миколаївської міської ради ОСОБА_9 та невстановлених осіб у спеціальному одязі та, застосовуючи фізичний вплив, відтиснути рухом уперед мітингувальників від наметів з метою їх протиправного демонтажу, внаслідок чого працівниками міліції громадянам ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 було заподіяно фізичного болю та моральних страждань.
Оскільки через невелику чисельність працівників міліції у повному обсязі виконати наказ ОСОБА_7 не вдалося, останній 23 листопада 2013 року близько 00:00 особисто прибув на площу та, достовірно знаючи, що судові рішення про знесення установлених на площі ім. Леніна в м. Миколаєві наметів не приймались, згрупував увесь задіяний у заході особовий склад працівників міліції, яким надав незаконний наказ вишикуватись «клином», рухом уперед за допомогою фізичного впливу відтиснути громадян від наметів і надати до них незаконний доступ представнику Інспекції ОСОБА_9 та невстановленим особам з метою протиправного демонтажу наметів, у результаті чого їх було пошкоджено, що перешкодило можливості використання їх як символу «Євромайдану» та подальшому проведенню мирної акції протесту громадян.
Під час судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що належними та допустимими доказами не доведено вини ОСОБА_7 в обвинуваченні, пред`явленому йому за ст. 340 КК та ч. 2 ст. 365 КК, а тому він має бути виправданий за відсутністю в його діях складу злочинів, із чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки усім доказам у кримінальному провадженні, які, на думку прокурора, підтверджують, що через надання ОСОБА_7 незаконних наказів підлеглому ОСОБА_8 працівниками міліції застосовано фізичний вплив та здійснено незаконне відтискання громадян від наметів, що призвело до пошкодження символу акції протесту та завдання фізичного болю її учасникам. Вказує, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_7 , а залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, не мотивував свого рішення належним чином. Просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від захисника ОСОБА_6 , в якому він наводить доводи щодо обґрунтованості виправдання ОСОБА_7 .
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу. Захисник висловився проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Перевіряючи доводи прокурора про необґрунтованість висновку судів нижчих ланок щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованих йому злочинів, суд касаційної інстанції дійшов такого.
ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 та ст. 340 КК, а саме в тому, що він, будучи представником правоохоронного органу, умисно вчинив дії, які явно виходили за межі наданих йому прав чи повноважень, що заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, державним та громадським інтересам, що супроводжувалися насильством і були болісними й такими, що ображають особисту гідність громадян, а крім того, незаконно перешкодив організації та проведенню зборів, мітингів із застосуванням фізичного насильства.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, вичерпується діями, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень і містять принаймні одну з ознак: супроводжуються насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Що стосується ст. 340 КК, то цей злочин з об`єктивної сторони полягає у незаконному перешкоджанні організації або проведенню зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 ставилося у вину перевищення влади працівником правоохоронного органу, що полягало в наданні підлеглим працівникам міліції незаконного наказу про застосування фізичного впливу стосовно учасників мітингу за відсутності законних підстав шляхом відтиснення їх від наметів та надання до цих наметів доступу представникам Інспекції з благоустрою для їх протиправного демонтажу, а також перешкоджанні проведенню безстрокової акції протесту громадян із застосуванням фізичного насильства.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд зазначив, що докази не доводять його винуватості у перевищенні влади, і, відповідно, у перешкоджанні ним організації або проведенню зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій. Крім того, вказав на неконкретність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, яке, на переконання суду, не містило вказівки на конкретні дії ОСОБА_7 щодо організації, контролю та сприяння ним проведенню незаконного демонтажу наметів, застосування фізичного впливу, вчинення насильницьких дій у виді незаконного побиття, завдання фізичного болю та приниження особистої гідності громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зазначив про відсутність доказів заподіяння цим громадянам фізичного болю, тілесних ушкоджень, які могли утворитись від незаконних дій обвинуваченого ОСОБА_7 .
Суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції зробив свої висновки, не надавши доказам належної оцінки та не проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, як того вимагає ст. 94 КПК.
Зокрема, суд не дав оцінки тому, чи були у працівників міліції, які перебували на місці події з метою охорони громадського порядку, законні підстави для застосування щодо учасників мирного зібрання фізичного впливу і чи не були спровоковані сутички між учасниками акції та працівниками міліції діями останніх, які за наказом керівництва вишикувалися та рухом уперед почали відтискати громадян від наметів для їх подальшого демонтажу представником Інспекції з благоустрою та іншими особами.
Слід звернути увагу, що за показаннями потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , свідка ОСОБА_17 з боку працівників міліції відбулося два штурми, під час яких вони здійснювали наступ на учасників акції з метою відтиснути їх від наметів, причому другий наступ був потужнішим, ніж перший, та за участю більшої кількості працівників міліції. Суд не дав оцінки доказам з точки зору законності наказів щодо сприяння демонтажу наметів за відсутності підстав вважати, що учасниками акції їх було встановлено неправомірно.
Так, судом не з`ясовано, чи мали представники інспекції з благоустрою законні підстави для демонтажу наметів і, відповідно, чи мали працівники міліції право сприяти їм у цьому.
З матеріалів кримінального провадження видно, що потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що під час штовханини на мітингу йому було заподіяно тілесних ушкоджень.
Свідок ОСОБА_8 показав, що саме за вказівкою ОСОБА_7 він дав наказ працівникам міліції вишикуватися у ланцюг і коли вони ланцюгом підходили до учасників акції, то останні утворили свій ланцюг та почали відштовхувати працівників міліції, у результаті чого відбулась сутичка.
У матеріалах кримінального провадження також наявні фото та відеоматеріали, з яких убачається, зокрема, присутність під час зазначеної акції громадян автомобіля швидкої допомоги та надання особам, які там перебували, медичної допомоги.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Разом з тим касаційний суд зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів їх достатності для висновків суду.
Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо необхідності дотримання у кожному кримінальному провадженні стандарту доведення поза розумним сумнівом, який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт має застосовуватись у будь-якому випадку: і в разі, коли версію обвинувачення доведено, і в разі, коли таку версію спростовано, це питання має бути вирішено на підставі повного і всебічного дослідження судом усіх обставин справи та безстороннього й неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Проте суд першої інстанції не дотримався вищезазначеного стандарту при розгляді кримінального провадження, не дав належної оцінки доказам у сукупності та взаємозв`язку, а отже дійшов передчасного висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованих злочинів.
Поза увагою суду залишилося і те, що відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 365 КК перевищенням влади або службових повноважень є умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб. За ч. 2 ст. 365 КК кримінальна відповідальність настає за дії, передбачені ч. 1 цієї статті, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.
При цьому об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, вичерпується самим фактом вчинення дій, які явно виходять за межі наданих працівником правоохоронного органу прав чи повноважень і містять одну з ознак, визначених у вказаній нормі кримінального закону.
Така позиція повною мірою узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові № 13-57кс18 від 05 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к, згідно з яким об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, вичерпується діями, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень і містять принаймні одну з ознак: супроводжуються насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні п. 3 примітки до ст. 364 КК не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій за ч. 2 ст. 365 КК.
Наведене не було враховано судами першої та апеляційної інстанцій при постановленні судових рішень.
Зазначені порушення перешкодили ухваленню обґрунтованих вироку та ухвали суду апеляційної інстанції, що тягне їх скасування у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Слід урахувати, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 КПК, оскільки, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, не дав вичерпних відповідей на всі доводи останнього. Водночас касаційний суд бере до уваги те, що вимогою прокурора в апеляційній скарзі було призначення нового розгляду в суді першої інстанції, і така позиція унеможливлювала з огляду на положення статей 404, 415 КПК усунення всіх допущених місцевим судом порушень норм права.
За таких обставин судові рішення щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 438 КПК підлягають скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду необхідно належно виконати вимоги статей 91, 94 КПК та ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3