ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/850/20 Справа № 175/152/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001168 за апеляційнимискаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02вересня 2019 року щодо

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Дніпропетровську, громадянина України, неодруженого, працюючого менеджером ТОВ «Інтранс», проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м. Дніпропетровську, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_2 , проживаючого по АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у м. Чернігові, громадянина України, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився у м. Дніпропетровську, громадянина України, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_6 , проживаючого у тому ж населеному пункті по АДРЕСА_7 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
В с т а н о в и л а:
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02вересня 2019 року:
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.
Строк покарання ухвалено обчислювати з 20 жовтня 2017 року.
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.
Строк покарання ухвалено обчислювати з 02 вересня 2019 року.

Судом також вирішено долю речових доказів, питання розподілу процесуальних витрат та заходи забезпечення кримінального провадження.

За цим же вироком засуджено ОСОБА_12 ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, та ОСОБА_11 ч.3 ст.185 КК України, судове рішення щодо яких не оскаржується в апеляційному порядку, а тому у відповідності до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряється.

Вироком суду ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 визнано винними за наступних обставин.
26 липня 2017 року приблизно о 23.00 годині ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 знаходилися поблизу в`їзду до садового товариства «Рубін», розташованого на території смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, де на пропозицію ОСОБА_17 вступили між собою у злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна.
З цією метою 27 липня 2017 року близько 00.30 години, залишивши автомобіль «ВАЗ-2115» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у користуванні ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_16 на автомобілі «Volkswagen-Polo» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився у користуванні останнього, направилися до будинку АДРЕСА_8 , а ОСОБА_15 залишився у автомобілі «ВАЗ-2104» реєстраційний номер НОМЕР_3 спостерігати за навколишньою обстановкою та очікувати на повідомлення від співучасників злочину про необхідність прибуття на місце події для вивезення частини викраденого майна.
Упевнившись у тому, що за їх діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_13 , вчиняючи злочин повторно, разом із ОСОБА_19 і ОСОБА_20 за допомогою невстановленого органом досудового розслідування предмета пошкодили запірні пристрої одного з вікон будинку АДРЕСА_8 , через яке незаконно проникли всередину будинку, звідки діючи умисно, за попередньою змовою у групі з ОСОБА_21 , який у цей час спостерігав за навколишньою обстановкою, з корисливих мотивів, таємно викрали приналежне ОСОБА_22 майно, а саме: - мікрохвильову піч «LG MS 2041 C» білого кольору вартістю 1137,50 грн.,
-цепну електропилку «БРИГАДИР» вартістю 1231,13 грн.,
-індукційну панель «Valore Vbr-CIC-2,1 LED» вартістю 1515,80 грн.,
-витяжку «VENTOLUX Astro 60 BK (600)» вартістю 1286,79 грн.,
-тепловентилятор спіральний «UnderPrice FH-2010» вартістю
164,26 грн.,
-пральну машину «Indesit IWSC 4105» вартістю 2737,50 грн.
Усе викрадене майно ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_16 склали на подвір`ї будинку, після чого ОСОБА_14 під`їхав до в`їзду в садове товариство, де повідомив ОСОБА_23 про необхідність їхати за ним.
Прибувши до будинку АДРЕСА_8 обвинувачені близько 04.00 години того ж дня завантажили вищезазначене майно до автомобілів «ВАЗ-2104» реєстраційний номер НОМЕР_3 , «ВАЗ-2115» реєстраційний номер НОМЕР_1 і «Volkswagen-Polo» реєстраційний номер НОМЕР_2 , на яких з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_24 матеріальну шкоду на загальну суму 8072,98 грн.
Крім того, 27 липня 2017 року приблизно о 04.00 ОСОБА_25 , перебуваючи на подвір`ї дачного будинку АДРЕСА_8 побачив моторолер, після чого у нього виник раптовий умисел на незаконне заволодіння зазначеним транспортним засобом.
З цією метою у вказаний час він, не повідомляючи про свій намір співучасників крадіжки ОСОБА_26 , ОСОБА_27 і ОСОБА_23 , діючи умисно, вчиняючи злочин повторно, за допомогою ключа запалення запустив двигун приналежного ОСОБА_22 моторолера «SYM» з номером двигуна НОМЕР_4 вартістю 11734,28 грн., на якому з місця скоєння злочину зник, тим самим незаконно заволодів зазначеним транспортним засобом, але реальних збитків не спричинив, оскільки моторолер повернуто потерпілому

ОСОБА_22 апеляційних скаргах:

-обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02вересня 2019 року як незаконний та необґрунтований, ухвалений однобічно з порушенням його права на захист, та такий, що містить суперечності, які не знайшли свого підтвердження у матеріалах провадження.
- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року відносно ОСОБА_9 та визнати його невинуватим у пред`явленому обвинувачені та виправдати у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. У випадку, якщо апеляційна інстанція не погодиться з позицією захисту про виправдування ОСОБА_9 , то просить врахувати, що він не притягувався до кримінальної відповідальності, на утриманні має малолітню дитину та пом`якшити йому міру покарання шляхом застосування ст. 75, 76 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторона захисту не погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно покладення у висновки про винуватість ОСОБА_27 пояснень свідка ОСОБА_28 в судовому засіданні 25.04.2019 р., який був понятим під час проведення вищевказаних слідчих дій в кримінальному провадженні, зокрема слідчого експерименту та перегляду відеозапису за участю ОСОБА_10 від 09.01,2018 р., оскільки його покази є недостовірними щодо того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_9 йому відомі та саме з ними проводились вказані слідчі дії, зйомка проводилась стаціонарно відеокамерою (в протоколі вказано камера мобільного телефону, що також підтвердила свідок ОСОБА_29 ), що свідчить про дискредитацію його показів та виключну некомпетентність, як теперішнього співробітника органу поліції.
Зазначає, що стосовно пояснень свідка ОСОБА_30 , допитаного в суді 18.09.2019 р„ то суд не надав його показам належної оцінки, не звернувши увагу на їх неправдивість та недостовірність в частині того, що нібито ОСОБА_31 ,, ОСОБА_16 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 привезли до нього до дому пральну машину (розміром 85x60x60) та моторолер в багажнику автомобіля «Folkswagen-Polo», який не є вантажним, що є неможливим з огляду на розмір автомобіля, кількості осіб на ньому приїхавши та розміру багажника транспортного засобу і які він власноруч переніс до своєї квартири без сторонньої допомоги та зберігав там понад три місяці на балконі. Заява ОСОБА_30 , що міститься в матеріалах кримінального провадження не містить дату її складання, що унеможливлює її ідентифікацію та правильність її подання.
Вказує, що суд першої інстанції необгрунтовано вважає допустимими доказами: компакт диск біло-синього кольору RIDATA DVD-R 4.7|120min, протоколу перегляду відеозапису за участю ОСОБА_11 від 06.12.2017 р. та протокол перегляду відеозапису за участю ОСОБА_10 від 09.01.2018 р.. Дані докази в порядку ст. 89 КПК України є недопустимими з огляду на той факт, що проведення в цьому провадженні з 17.11.2017 р. здійснювалось нібито слідчим відділом Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, де на той час і знаходились всі матеріали кримінального провадження, але заяву про доручення диску відео з камер спостереження при виїзді з кооперативу потерпілий ОСОБА_22 надавав 04.12.2017 р. слідчому Дніпровського районного відділу поліції (селище Слобожанське) ДВП ГУНП в Дніпропетровській області - ОСОБА_34 , що він і підтвердив під час допиту в суді, яка на той час не мала повноважень у даному кримінальному провадженні в розумінні вимог ст. 40 КПК України, тобто дані докази були отримані незаконним способом в порушені вимог КПК України.
Звертає увагу, що матеріали кримінального провадження, долучені стороною обвинувачення у якості доказів у кримінальному провадженні № 0001168 від є недопустимим доказами в порядку ст. 89 КПК України, оскільки під час відкриття матеріалів в порядку ст. 209 КПК України і під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано постанови про призначення слідчого (слідчих) керівником слідчого відділу Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, що є порушенням вимог ст.ст. 39,110 КПК України та свідчить про незаконне проведення досудового розслідування.
- обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02вересня 2019 року як незаконний та необґрунтований, оскільки при призначенні покарання суд не врахував всі характеризуючи його обставини, та застосувати до нього ст. 75 з урахуванням ст. 66 КК України.
-захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок Дніпропетроського районного суду Дніпропетровської області від 02.09.2019 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 змінити з урахуванням вимог ст.. 75 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, не оспорюючи кваліфікації дій та обґрунтованість засудження ОСОБА_10 , вважає, що вирок суду підлягає зміні через те, що покарання, призначене ОСОБА_10 , не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що судом не було враховано те, що ОСОБА_10 фактично проживає упродовж тривалого часу по АДРЕСА_5 , за час проживання зарекомендував себе позитивно, не зловживав алкогольними напоями та не вживав наркотичні речовини, з сусідами вів себе доброзичливо, заяви та скарги за час проживання його не надходили, проживає за даною адресою без офіційної реєстрації шлюбу з ОСОБА_35 , яка є його цивільною дружиною. Відповідно до відповіді на адвокатський запит з Новокодацького ВП ДВП разом з ними проживає їх спільна дочка ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позбавлення ОСОБА_10 волі призводить до того, що їх сім`я фактично залишається без засобів існування, оскільки цивільна дружина ОСОБА_10 - ОСОБА_35 є інвалідом 3 групи з дитинства (з 1993 року), а з 01.07.2019 їй присвоєно 2 групу інвалідності через вади тазостегнового суглобу та вона є непрацездатною і не може пересуватись на великі відстані без сторонньої допомоги.
Звертає увагу, що донька ОСОБА_10 - ОСОБА_36 хоч і працездатного віку, проте навчається за контрактом (на платній формі) на 1 курсі факультету менеджменту Національного технічного університету «Дніпропетровська політехніка», у зв`язку з чим потребує постійної допомоги та підтримки від батька. Також на утриманні ОСОБА_10 перебуває його батько - ОСОБА_37 , 1947 року народження, який після смерті дружини (матері ОСОБА_10 ) проживає сам та близькі родичі, окрім ОСОБА_10 , які йому можуть допомагати у побуті, у нього відсутні.
До початку судового розгляду на адресу Дніпровського апеляційного суду від потерпілого ОСОБА_22 надійшла заява, в якій він апеляційний розгляд за поданими апеляційними скаргами проводити без нього та його представника. Також вказав на свою незгоду з даними апеляційними скаргами, просив відмовити у їх задоволенні, а вирок суду як законний та обгрунтований залишити без змін.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 підтримав свою апеляційну скаргу та захисника ОСОБА_8 , просив їх задовольнити. Зазначив, що визнає вину у повному обсязі та просив застосувати до нього ст.. 75 КК України.
Захисник ОСОБА_8 підтримав апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та свою в інтересах останнього, просив їх задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу свого захисника ОСОБА_7 в частині зміни оскаржуваного вироку та застосування до нього ст.. 75 КК України, вказавши при цьому, що визнає вину у повному обсязі та готовий повністю відшкодувати потерпілому шкоду.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 на підставі ст.. 403 КПК України після узгодження позиції зі своїм підзахисним відмовилась від апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_9 , в частині ухвалення апеляційним судом виправдувального вироку щодо останнього, оскільки її підзахисний не підтримав її апеляцію в цій частині. Підтримала апеляційну скаргу в частині зміни вироку суду стосовно ОСОБА_9 шляхом застосування до нього ст.. 75 КК України, оскільки, на її думку, судом призначено обвинуваченому надто суворе покарання, оскільки останній не є ані організатором, ані підбурювачем у даному злочині, має неповнолітню доньку, скоїв злочин вперше, від його дій не настали тяжкі наслідки, шкоду потерпілому було частково відшкодовано, на даний час ОСОБА_9 свою провину визнає у повному обсязі, щиро кається та не оскаржує кваліфікацію своїх дій за ч.3 ст. 185 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_11 не бажав висловити думку з приводу поданих апеляційних скарг.
Прокурор проти задоволення апеляційних скарг захисників та обвинувачених заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, а вирок суду залишити без змін.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так, суд першої інстанції провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченогоч. 3 ст. 185 КК України, при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 185 КК України, відповідають вимогам закону та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, та ніким з учасників кримінального провадження з урахуванням позицій апелянтів під час апеляційного розгляду не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.
Колегія суддів, вивчивши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судових засідань в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та провівши апеляційний розгляд, вважає, щовисновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація їх дій за ознаками ч. 3 ст. 185 КК України яктаємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло,грунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях потерпілого, свідків, експерта та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів в наданих поясненнях перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Що ж стосується призначення ОСОБА_38 та ОСОБА_10 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини кримінального провадження, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 414 КПК насамперед передбачає з`ясування питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, наведена в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який двічі притягався до кримінальної відповідальності за умисні злочини, але в порядку, передбаченому ст.89 КК України, вважається не судимим, фактично має сім`ю, зі слів - працює неофіційно, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 18.11.2013 року перебуває під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання інших стимуляторів, включно з кофеїном. Синдром залежності», а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого. Також суд першої інстанції взяв до уваги ставлення обвинуваченого до злочину, думку потерпілого та позицію прокурора щодо виду і міри покарання.
При обранні обвинуваченому ОСОБА_9 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий і не притягався до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_6 , за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та наявність малолітньої дитини, яку визнав обставиною, яка пом`якшує покарання останнього. Також суд першої інстанції взяв до уваги ставлення обвинуваченого до злочину, який вчинив умисний тяжкий злочин проти власності, в якому не розкаявся та всіляко намагався уникнути покарання, думку потерпілого та позицію прокурора щодо виду і міри покарання.
В даному випадку колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , кожному окремо, необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі строком на 4 роки, саме з реальним його відбуттям, в умовах ізоляції від суспільства, за відсутності підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України. Зазначений висновок суду є обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та для запобігання вчиненню ними нових злочинів.
Що ж стосується посилань обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та їх захисників в суді апеляційної інстанції про повне визнання вини та щире каяття, колегія суддів вважає, що дані обставини не знайшли свого підтвердження як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, оскільки щире каяття у вчиненому злочині передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, всупереч твердженням обвинувачених та їх захисту, у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження вищевказаних обставин з урахуванням не визнання своєї вини обвинуваченими протягом судового розгляду та не відшкодування добровільно тривалий час шкоду потерпілому, а тому колегія суддів приходить до висновку, який цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в його постанові №759/7784/15-к від 22.03.2018 року, про неможливість визнати каяття обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 таким, що є щирим в розумінні ст. 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання як повного визнання вини, так і щирого каяття обвинувачених в якості обставин, які пом`якшують покарання останніх.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані по особи ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових злочинів, у зв`язку з чим доводи поданих апеляційних скарг про наявність підстав для звільнення обвинувачених від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Отже, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а подані апеляційні скарги залишенню без задоволення.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою зміну чи скасування вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02вересня 2019 року щодо ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4