У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2020 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Київ, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, за жодною адресою не зареєстрованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України та йому за цим законом призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Із ОСОБА_6 стягнуто на користь:

- ОСОБА_8 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15758,34 грн., моральної шкоди 100000 грн., а всього 115758,34 грн.;

- держави судові витрати за проведення експертиз у розмірі 3146 грн.

Вирішено питання речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в тому, що 23 січня 2019 року близько 13 год. 09 хв., він, керуючи автомобілем «OPEL ASTRA-G CARAVAN», реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , у якого на колесах перебували неморозостійкі шини літнього типу, рухаючись по засніженій із ожеледицею проїзній частині на 32 км+550 м автодороги «Р-01» сполученням «Київ - Обухів», що на території Обухівського району Київської області, у напрямку міста Київ, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1 та примітки до пункту 31.4.5 Правил дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, технічним станом транспортного засобу і станом проїзної частини дороги, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобілем, та допустив його виїзд за межі проїзної частини на зустрічне узбіччя, а саме: заїхав у карман автобусної зупинки, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 28 від 29 лютого 2019 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді розриву печінки, розриву плеврального зрощення сліпої кишки, внутрішньочеревної кровотечі, шоку 2-го ступеню, які утворилися від дії тупого(-их) твердого(-их) предмета(-ів) з обмеженою травмуючою поверхнею, за часом та обставинами утворення відповідають вище вказаним обставинам, і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.
Допущені порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 1.5, 2.3.(б), 12.1 та примітки до пункту 31.4.5 Правил дорожнього руху перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій, просить вирок Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2019 року стосовно обвинуваченого скасувати та призначити ОСОБА_6 покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, яке не буде пов`язане із реальним його відбуванням в місцях позбавлення волі.

Сторона захисту вважає, що при призначенні покарання, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, його особи, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, його щире каяття та відсутність обтяжуючих обставин, суд першої інстанції не був позбавлений можливості призначити ОСОБА_6 покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, зокрема у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, оскільки призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.

Звертає захисник увагу і на те, що обвинувачений ОСОБА_6 після винесення вироку судом першої інстанції добровільно частково відшкодував потерпілому заподіяну шкоду, що свідчить про його бажання усунути негативні наслідки від вчиненого злочину та про те, що він став на шлях виправлення.

Вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 , які доводи апеляційної скарги змінили та просять з урахуванням щирого каяття обвинуваченого, перебування на його утриманні малолітнього сина, повного відшкодування потерпілому на час розгляду справи апеляційним судом заподіяної злочином матеріальної і моральної шкоди, вирок суду першої інстанції змінити та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на 3 (три) роки з випробуванням та покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, міркування прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, думку потерпілого ОСОБА_8 , який не заперечував проти задоволення апеляційних вимог, вважаючи за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то при вирішенні цього питання судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховано: ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу винного, який не судимий, раніше допускав порушення Правил дорожнього руху, не має офіційного місця роботи та джерела доходу, не має зареєстрованого місця проживання, стан його здоров`я, вік, сімейний стан, думку потерпілого, та правильно, на думку колегії суддів, визначено йому основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

З огляду на уточнення в суді апеляційної інстанції обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_5 апеляційних вимог, вид та розмір основного покарання стороною захисту не оспорюється.

Одночасно, враховуючи конкретні обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, що даний злочин пов`язаний з грубим порушенням обвинуваченим ОСОБА_6 Правил дорожнього руху, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за необхідне застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення його права керування транспортними засобами, законність призначення якого стороною захисту також не ставиться під сумнів.

Разом з тим, доводи захисника в апеляційній скарзі про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України заслуговують на увагу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України,покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації.

За змістом оскаржуваного вироку суд першої інстанції вважав неможливим застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. ст. 75, 76 КК України, дійшовши висновку про неможливість його виправлення без реального відбування покарання. При цьому суд виходив із тяжкості та обставин вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, який офіційно не має місця роботи та джерела доходу, не має зареєстрованого місця проживання, а також думки потерпілого, який наполягав на суворому покаранні.

Проте, поза увагою та належною оцінкою суду залишилось те, що ОСОБА_6 має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_10 , 2011 року народження, якого він виховує самостійно разом зі своїми батьками.

Не прийнятий до уваги судом і висновок органу пробації про низький ризик вчинення ОСОБА_6 повторного злочину і можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Що стосується особи ОСОБА_6 , то як слідує з матеріалів провадження, він вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, не перебуває на спеціальних обліках, хоча офіційно не працевлаштований, але за твердженням обвинуваченого постійно працює неофіційно та утримує сім`ю. За його ж поясненнями проживає разом з батьками в належному їм дачному будинку разом з сином та наразі ними інвестовані кошти в нове житло.

Крім того, на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції обвинуваченим ОСОБА_6 повністю відшкодована потерпілому ОСОБА_8 заподіяна злочином матеріальна та моральна шкода, що підтверджується наданими розписками та поясненнями потерпілого, який крім іншого, просив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. При цьому іспитовий строк слід визначити тривалістю 2 роки, бо саме такий термін є достатнім для того, щоб ОСОБА_6 довів своє виправлення.

Враховуючи наведене, призначення обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі в розмірі, визначеному судом першої інстанції, із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України, на переконання колегії суддів, буде відповідати меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Таким чином, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначеного покарання із звільненням ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2019 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3