233 № 233/7952/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого

судді: ОСОБА_1 ,

за

участю

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (відеоконференція),

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка Донецької області у кримінальному провадженні за №0001189 від 03 жовтня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчинені злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - «питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою», -

В С Т А Н О В И В:
В провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001189 від 03 жовтня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , з підстав, викладених в письмовому клопотанні та доданих документах, зважаючи на те, що ризики, передбачені п. п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України станом на теперішній час не перестали існувати.

Потерпілий ОСОБА_4 просив не застосовувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, обумовлюючи свої заперечення тим, що не має намірів переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Захисник ОСОБА_5 підтримав думку свого підзахисного, вказав на необґрунтованість існуючих ризиків та зазначив, що цілком можливе застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а саме домашній арешт за місцем мешкання його матері.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, суд встановив наступне.
Відповідно до ч.1 та 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого(ч.1). Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу(ч.2)
Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24 січня 2020 року включно.

На поточний час судове провадження відносно ОСОБА_6 не завершено, строк тримання під вартою останнього, закінчується 24 січня 2020 року.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно до ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною 1 вказаної статті Закону.

Обговоривши з учасниками кримінального провадження питання доцільності продовження відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та можливості його зміни на більш м`який, суд вважає, що на час розгляду справи не зникли підстави вважати про існування ризику, передбаченого п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, що підтверджується тим, що суворість покарання за тяжке кримінальне правопорушення, за вчинення якого обвинувачується ОСОБА_6 , у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років може бути визнане обвинуваченим більш небезпечними ніж втеча, а до того ж, ОСОБА_6 місця реєстрації у м. Костянтинівка не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, останній до затримання офіційно не мав стійких соціальних зв`язків, офіційно не був працевлаштований, підтримував стосунки с особами, які ведуть антигромадський спосіб життя; незаконно впливати на свідка ОСОБА_7 , що підтверджується тим, що остання є сусідкою ОСОБА_6 та схилити останню до дачі показань на свою користь;

До того ж суд вважає, що ризик передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме в частині незаконного впливу на потерпілого в кримінальному провадженні, об`єктивно перестав існувати, оскільки потерпілий ОСОБА_4 , безпосередньо надав особисті свідчення в судовому засіданні та змусити його змінити свідчення не може вплинути на подальший хід судового розгляду.
Враховуючи обставини інкримінованого злочину та особу, яка до нього причетна, приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого, позицію потерпілого та заперечення сторони захисту, суд вважає, що на даний час прокурор в судовому засіданні довів наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку, коли така особа обвинувачується у вчиненні злочину: ризик того, що особа не з`явиться до суду; ризик того, що підозрюваний (обвинувачений), у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (справа «Пірузян проти Вірменії»).

Існуючі вищенаведені ризики, передбачені ст.177 КПК України, які суд оцінює у сукупності, а не окремо, унеможливлюють зміну обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу на більш м`який, який, як і раніше так, і на зараз, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Зазначені ризики виправдовують продовження обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Обґрунтовуючи доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під варто, суд враховує, правову позицію Європейського суду з прав людини викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, де Суд вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Крім того у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не можливо запобігти вищевказаним ризикам, оскільки всі вони передбачають перебування на волі, що дає можливість вчинити дії вказані у наведених ризиках, тим самим негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні та, як зазначалося раніше, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

При цьому суд зазначає, що усні посилання сторони захисту, на те, що ОСОБА_6 не має наміру приховуватись від суду, впливати на свідка і може перебувати під домашнім арештом за місцем мешкання своєї матері, самі по собі не свідчать про можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який.
Оцінивши в сукупності обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватими; вік обвинуваченого, стан його здоров`я, тим самим ретельно перевіривши відомості щодо особи останнього, враховуючи заяви сторони захисту, позицію потерпілого, зважаючи, що кримінальне провадження неможливо завершити до закінчення строку дії ухвали про застосування запобіжного заходу до обвинуваченого, тобто до 24 січня 2020 року, суд, не роблячи передчасних висновків, щодо вини обвинуваченого ОСОБА_6 не даючи оцінки зібраним доказам та приймаючи до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, дійшов висновку, що усунення існуючих ризиків і забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого буде можливе при продовженні строку дії обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності наведених ризиків не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_6 , судом на теперішній час не встановлено.
При цьому продовження застосованого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, постала перед компетентними органами.
З урахуванням положень ч.4 ст.183 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення злочину із застосуванням насильства, відсутні підстави для визначення розміру застави у кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 176-178, 182-184, 193-198, 331 КПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дрогобич, Львівської області на строк 60 днів до 14 березня 2020 року включно.
ОСОБА_6 - тримати від вартою в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6)».
Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору, а також направити начальнику ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6)».
Контроль за виконанням ухвали доручити прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом семи днів з моменту проголошення, а особою, яка тримається під вартою з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1