Справа № 509/1269/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року Овідіопольський райсуд Одеської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в селищі Овідіополь Одеської області клопотання слідчого Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурорам Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000780 від 03.12.2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчим відділом Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000780, відомості про яке 03.12.2013 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 190 КК України на підставі заяви ОСОБА_5 щодо вчинення протиправних дій посадовими особами Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та заволодіння земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .
17.03.2020 на адресу слідчого надійшло клопотання ОСОБА_5 , якого у кримінальному провадженні визнано потерпілим, просив слідчого у порядку визначеного законному накласти арешт на оспорювану земельну ділянку площею 0,1380 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи свої клопотання ОСОБА_6 зазначив, що відповідно до рішення Прилиманської сільської ради № 598-XVI від 29.04.2005 «Про безкоштовну передачу у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» передана земельна ділянка площею 0,1380 га у приватну власність за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку судової будівельно технічної експертизи № 4404 від 27.02.2015- мається накладання земельних ділянок по площі в розмірі 0,0417 га землі за адресою: АДРЕСА_1 .
Як йому відомо на теперішній час земельну ділянку площею 0,1380 га АДРЕСА_1 . виставлено у продаж.
Відповідно до ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх не застосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
На підставі викладеного слідчий просив винести ухвалу про арешт майна, якою заборонити будь яким особам, організаціям, підприємствам, нотаріусам, державним реєстраторам регіональних бюро державних реєстраторів України вчиняти будь які дії пов`язані із реєстрацією, перереєстрацією, відчуженням, окрім скасування державної реєстрації речових прав про право власності та речові права на земельну ділянку площею 0,1380 га під АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:001:0166.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
У відповідності до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Судом встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а зазначено лише формально, що з клопотання потерпілого вбачається що земельна ділянка виставлена на продаж вбачається наявність достатніх підстав вважати, що незаконні дії пов`язані з перереєстрацією прав власності на майнові права на земельну ділянку призвести до перешкоджання в розслідування кримінального провадження, у тому числі вирішення долі цивільного позову, однак судом встановлено, що в матеріалах кримінального провадження відсутній цивільний позов.
Враховуючи, що слідчим не надано жодних доказів того, що майно, на яке він просить накласти арешт підпадає під критерії, зазначені у ч. 2 ст. 167 КПК України, а також той факт, що саме вказівки слідчому стали підставою для звернення із клопотанням про накладання арешту на майно ( корпоративні права), не обґрунтовуючи свою ініціативу у накладанні арешту на майно, що в даному випадку буде втручанням влади в право на мирне володіння майном, та порушенням ст. 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання та у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.132, 167, 170, 172 КПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 погодженого з процесуальним керівником прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження, відомості про яке 03.12.2013 року, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду на протязі 5 днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1