Справа № 307/3832/15-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и
15.06.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/77/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 12.01.2018.

Цим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вербівці Заставнівського району Чернівецької області, мешканець АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одружений, що має на утриманні неповнолітню дитину, непрацюючий, не судимий, засуджений за ч.2 ст. 121 КК України на вісім років позбавлення волі.

Ухвалено: строк відбуття покарання обчислювати з моменту затримання, цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задовольнити, стягнути з ОСОБА_6 на користь кожної з них по сто тисяч гривень, речові докази знищити.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 16.10.2015 приблизно о 03:00, на подвір`ї по АДРЕСА_2 після спільного розпивання спиртних напоїв з ОСОБА_12 , під час сварки з ним, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, металевою трубою умисно наніс йому численні удари по голові та інших частинах тіла, спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, які потягли за собою його смерть.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок скасувати і визнати його невинуватим у вчиненні злочину. Твердить, що діяв у стані необхідної оборони, захищаючи себе і свою дружину, яка в той час перебувала в будинку. Вказує, що орган досудового розслідування не встановив і не вказав в обвинувальному акті всіх фактичних обставин події, зокрема мотиву його діяння, не сформулював у ньому обвинувачення, проте суд, на порушення вимог п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, призначив на його підставі судовий розгляд. Подання прокурором суду в подальшому іншого обвинувального акту, на його думку, суперечить ст. 338 КПК України, оскільки при цьому було порушено порядок зміни обвинувачення в суді і в ньому викладені фактичні обставини, які на стадії досудового розслідування встановлені не були. Вважає, що такі порушення кримінального процесуального закону обмежили його право на захист та привели суд до висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Захисник адвокат ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі також просить вирок скасувати і ухвалити судове рішення, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим. Вказує, що прокурор безпідставно змінив правову кваліфікацію діяння, в якому обвинувачує ОСОБА_6 зі ст. 119 на ч.2 ст. 121 КК України, а суд не виявив очевидних підстав для повернення обвинувального акту, який не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, та для застосування ст. 36 КК України. В обвинувальному акті, на думку захисника, не вказано мотиву кримінального правопорушення, неправильно кваліфіковані дії обвинуваченого, відсутнє формулювання обвинувачення і це виключало справедливий розгляд справи. Вважає, що висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом, оскільки слідчий не вилучив медичні документи з медичної установи і вони відсутні у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційних скаргах, пояснення обвинуваченого і захисника, які підтримали своє апеляційні скарги, заперечення прокурорки проти апеляційних скарг, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і вважає, що апеляційні скарги підлягають до задовільнення з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, і не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч.4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення .

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України ні надісланий до суду ні новий обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідають: в першому міститься тільки короткий виклад деяких фактичних обставин кримінального правопорушення, як вони встановлені слідчим, та правова кваліфікація діяння, в другому формулювання обвинувачення текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілих і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені статтями 42 і 56 цього Кодексу, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження (т.2 а.2-3, 100-104).

Згідно з вироком обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні вини не визнав, заявив, що вдарив потерпілого ліктем лівої руки в область ребер і відштовхнув його від себе, через те, що той непристойно висловився про його дружину, а потерпілий зробив два кроки назад, не встояв і впав зі сходів на бетонну доріжку. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_6 ці показання підтвердив.

Зі змісту доказів, які представив суду прокурор і навів у вироку суд вбачається, що показання обвинуваченого не узгоджуються тільки з висновком судово-медичної експертизи трупа, тілесні ушкодження на якому, в тому числі ті, наслідком яких стала смерть, характерні не для падіння, а для локальних ударів тупими твердими предметами продовгуватої форми.

Зміст решти доказів свідчить про те, що слідчий і прокурор зосередились на спростуванні показань ОСОБА_6 про механізм та локалізацію нанесених потерпілому тілесних ушкоджень, а розслідуванням інших обставин якщо і займались, то установленими їх не визнали і в обвинувальному акті, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, не вказали, обмеживши в такий спосіб можливість визначитись у фактичних обставинах кримінального правопорушення і суду, який виходити за межі, вказані у ст. 337 КПК України, не вправі.

В цьому кримінальному провадженні для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи потерпілого і обвинуваченого, їх взаємовідносини, події, які відбувались з моменту і впродовж їх зустрічі, передували їх конфлікту, призвели до нього, послідовність дій кожного з них та інших присутніх на місці події осіб, місце знаходження предмету, який вважається стороною обвинувачення знаряддям злочину, його належність, причина його знаходження в цьому місці, взаємне розташування потерпілого і обвинуваченого під час нанесення ударів, сліди на одязі обвинуваченого і наявні у нього тілесні ушкодження, а також всі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

Через відсутність в обвинувальному акті чіткого, підтвердженого доказами, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, враховуючи, що всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення органом досудового розслідування не досліджені і не відкинуті, апеляційний суд погоджується з твердженнями в апеляційних скаргах сторони захисту про те, що фактичні обставини кримінального правопорушення стороною обвинувачення не встановлені.

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону значення не надав, всупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувального акту вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи повного, відповідного вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості правильно визначити і зіставити межі обвинувачення з межами судового розгляду, внаслідок цього послався на обставин, які в обвинувальному акті не вказані і ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у статтях 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційних скаргах, як такі, що стосуються оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, доведеності чи недоведеності обвинувачення, цивільного позову, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не обирався, клопотань про його застосування апеляційному суду не подано.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 12.01.2018 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження у Тячівському районному суді зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, оскарженню не підлягає.

Судді: