Справа № 748/1650/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/255/20
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 квітня 2019 року за № 0000337 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Ріпки Ріпкинського району Чернігівської області, громадянки України, з професійно-технічною освітою, не працюючої, не заміжньої, має на утриманні малолітнього сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

1) 23.06.2010 року Ріпкинським районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 121 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

2) 30.05.2011 року Ріпкинським районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, залишено без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня її затримання, а саме з 16 квітня 2019 року.

Заявлений цивільний позов прокурора задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Чернігівського обласного бюджету 41 900 (сорок одна тисяча дев`ятсот) грн. 88 коп. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_10 в Чернігівській обласній лікарні.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2019 року, близько 16 год. 00 хв., ОСОБА_8 , знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту, що виник з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та бажаючи їх настання, умисно нанесла ОСОБА_10 не менше трьох ударів металевим штирем в ділянку голови, чим спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: саден волосистої частини голови, крововиливів м`яких тканин волосистої частини голови, перелому очної пластинки лобної кістки зліва, субдурального крововиливу над лівою півкулею головного мозку, субарахноїдальних крововиливів та забоїв кори полюса правої лобної та основи обох лобних долей, які згідно висновку експерта відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , о 10 год. 45 хв., внаслідок внутрішньо-черепної травми з переломом лобної кістки, субарохноїдальними та субдуральними крововиливами, забою головного мозку, що призвело до набряку головного мозку.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 , не заперечуючи проти фактично встановлених судом обставин справи, правильності кваліфікації її дій, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості, та призначити їй більш м`яке покарання за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України. На думку апелянта, суд під час розгляду справи допустив однобічність та неповноту судового слідства, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженої. Вказує, що під час досудового слідства та судового розгляду вона повністю визнала свою вину, щиро розкаялася, попросила вибачення у потерпілої. Зауважує, що саме потерпілий ОСОБА_10 першим розпочав бійку, після чого вона, захищаючи себе та дитину, вдарила його металевим штирем по голові.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги та наполягав на законності і обґрунтованості вироку суду, позицію обвинуваченої та її захисника, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 місцевий суд зробив на підставі належно досліджених доказів у встановленому законом порядку і, згідно із ст.ст. 370, 374 КПК України, у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду матеріалів провадження судом першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю та підтвердила обставини, які викладені в обвинувальному акті.

Дії ОСОБА_8 , які виразились в умисному заподіянні тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання звертається увага суддів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Згідно роз`яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити із кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Згідно з вимогами ст. 50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статі (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Підстави для призначення більш м`якого покарання, як це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченій ОСОБА_8 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких, суспільна небезпечність якого визначається тим, що людина, її життя та здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю, особу винуватого, яка є раніше судимою за злочини проти життя та здоров`я особи, протягом 2018 року притягувалась до адміністративної відповідальності, її вік, стан здоров`я, соціальні зв`язки, сімейний та матеріальний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини, незадовільну характеристику за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, знаходиться на обліку у службі у справах дітей, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, врахував обставини, що його обтяжують, а саме, вчинення злочину повторно особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку, думку потерпілої, що не наполягала на суворому покаранні, дані, що характеризують її особу, особу потерпілого ОСОБА_10 , що фактично створив ситуацію, при якій ОСОБА_8 завдала йому тілесні ушкодження, кількість та спосіб нанесених ударів, поведінку ОСОБА_8 після нанесених ударів, і обгрунтовано прийшов до висновку, що їй має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів в умовах ізоляції від суспільства, в межах санкції інкримінованої їй статті Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що покарання обвинуваченій ОСОБА_8 призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченої, є необхідним і достатнім для її виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінально-караних діянь.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, а також роз`яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання від 24 жовтня 2003 року № 7, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування кримінального закону, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, рішення суду про встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному акті обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати зазначені в обвинувальному акті обставини такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції Закону № 4025-VI від 15.11.2011 р., остання редакція набула чинності 25.01.2015 р. з набранням чинності Закону № 1698-VII від 14.10.2014 р.) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

З огляду на ці положення закону суд при призначенні покарання повинен враховувати не тільки санкції статті Особливої частини КК України, а й ті норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, підстави та умови звільнення від покарання, в тому числі й тих положень, що передбачені ст. 69 КК України.

Тобто суд, при встановленні і визнанні декількох пом`якшуючих особі покарання обставин, повинен співставити їх кількісну та якісну характеристики, як таких, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з індивідуальних особливостей конкретного провадження, та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність переходу до більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тому колегія суддів приймає до уваги вказані норми закону і приходить до висновку, що в даному кримінальному провадженні відсутні підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Таким чином, на думку колегії суддів, покарання обвинуваченій ОСОБА_8 призначено відповідно до вищезазначених вимог.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 про призначення явно несправедливого покарання через суворість, адже вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 умисно вчинила кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, яке згідно ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, в ході судового розгляду не визнала умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, двічі раніше судима за злочини проти життя та здоров`я особи, враховуючи незадовільну характеристику за місцем проживання як особа, що зловживає спиртними напоями та перебуваючи в нетверезому стані не контролює свою поведінку, перебуває на обліку у службі у справах дітей (т. 2 а.п. 3), а тому вказані обставини не можуть слугувати достатньою підставою для пом`якшення обґрунтованого та справедливого покарання, призначеного судом першої інстанції.

У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, на думку колегії суддів, покарання за злочин проти життя і здоров?я особи, особливо в тих випадках, коли потерпілого було протиправно позбавлено життя, повинно бути адекватним скоєному.

Враховуючи вище перелічені обставини, з урахуванням принципів призначення покарання, а саме обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в даному випадку покарання є саме необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, а доводи в апеляційній скарзі про суворість покарання колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів не знаходить порушення місцевим судом вимог ст. 65 КК України, ст. 370 КПК України і вважає вирок законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Підстав для зміни вироку та призначення більш м`якого покарання, про що просить обвинувачена в скарзі, не встановлено.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Таким чином, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування або зміну судового рішення у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4