Справа № 739/500/20
Провадження № 1-в/739/29/20
УХВАЛА
Іменем України

27 квітня 2020 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника УВП №31 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання на період дії карантину,

В С Т А Н О В И В:

Захисник засудженого ОСОБА_5 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31», адвокат ОСОБА_6 , звернулася до суду з клопотанням про звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року та ухвалою Верховного суду України від 24 травня 2005 року на весь період дії на всій території України режиму надзвичайної ситуації, введеного у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, із зобов`язанням ОСОБА_5 на час дії карантинних заходів дотримуватись вимог самоізоляції, постійно перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 на даний час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) №43374/02 «Петухов проти України» встановлено порушення Україною відносно ОСОБА_5 статей 3,13, п.п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке на даний час не виконано. Також рішенням у справі «Петухова проти України (2)» ЄСПЛ констатував, що ненадання заявнику необхідної медичної допомоги в установах виконання покарань Україна порушила статтю 3 Європейської конвенції. При цьому розпорядженням КМУ від 25 березня 2020 року №338-р на всій території України введено режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення. Відповідно поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 створює нові реальні ризики для життя та здоров`я ОСОБА_5 .

Прокурор у судовому засіданні висловилася проти задоволення клопотання у зв`язку з його необґрунтованістю, зазначила, що законодавством передбачено можливість звільнення засуджених до довічного позбавлення волі лише внаслідок помилування, також вважала за можливе розглянути клопотання без участі засудженого та його захисника.

Представник УВП №31 також висловився проти задоволення клопотання та пояснив, що на даний час випадків захворювання на коронавірус в УВП №31 не зафіксовано, проти розгляду клопотання без участі засудженого та його захисника не заперечував.

Засуджений ОСОБА_5 брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовився, при цьому подав заяву про розгляд клопотання без його участі.

Захисника засудженого адвокат ОСОБА_6 у судове засідання також не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі.

Враховуючи наявність відповідних заяв засудженого та його захисника, а також позицію прокурора та представника УВП №31, судом було ухвалено здійснити розгляд клопотання без участі вказаних осіб.

Заслухавши думку учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, вироком Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 69, частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» статті 93, частиною другою статті 17, пунктами «г», «з» статті 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» статті 93, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 145, статтею 190-1, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною третьою статті 215-3 КК України (1960 р.), частиною першою статті 15, частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 263 КК України (2001 р.) та із застосуванням статті 70 КК України призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року відносно ОСОБА_5 змінено та ухвалено вважати його засудженим на підставі статті 42 КК України (1960 р.) за сукупністю злочинів, передбачених частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» статті 93, частиною першою статті 17, пунктами «а», «з», «і» статті 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» статті 93, частиною першою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 145, статтею 190-1, частиною першою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною третьою статті 215-3 КК України (1960 р.), частиною першою статті 15, частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 263 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. В решті вирок залишено без змін.

З наявного в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_5 протоколу затримання вбачається, що останній був затриманий 09 червня 2001 року. На даний час ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31».

Пунктом 14 частини першої статті 537 КПК України, на положення якого посилається захисник, передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Водночас, наведеним законодавчим положенням, як і будь-яким іншим положенням статті 537 КПК України, що визначає перелік питань, які суд вирішує у зв`язку з виконанням вироку, не передбачено можливості звільнення засуджених, зокрема й тих, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, від відбування покарання на період дії на території України чи окремих її територіях режиму надзвичайної ситуації, у тому числі й у зв`язку з поширенням інфекційних захворювань.

З приводу посилання захисника засудженого на порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань, що встановлені рішеннями ЄСПЛ у справах «Петухов проти України» «Петухова проти України (2)», як на підставу для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, суд зазначає, що вказаними рішеннями не передбачено вжиття державою Україна додаткових заходів індивідуального характеру відносно засудженого ОСОБА_5 у вигляді звільнення його від відбування покарання у випадку поширення на території України інфекційних хвороб.

Крім того суд зазначає, що згідно офіційних статистичних даних на час розгляду клопотання м. Київ, де відповідно клопотання має перебувати ОСОБА_5 у разі його звільнення, належить до населених пунктів з найбільшою кількістю заражень громадян на COVID-19, відповідно перебування там ОСОБА_5 становитиме для нього велику небезпеку зараження вказаною хворобою та загрожувати його здоров`ю та життю.

Натомість, на території Чернігівської області, порівняно з іншими областями, виявлено найменшу кількість хворих на COVID-19, при цьому на території Новгород-Сіверського району Чернігівської області, де розміщується ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31», взагалі не зафіксовано жодного випадку інфікування громадян даною хворобою.

Вказане вище свідчить про безпідставність побоювань захисника ОСОБА_6 щодо можливості зараження засудженого ОСОБА_5 на COVID-19 в ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31» та відповідно відсутність у зв`язку з цим загроз для його здоров`я та життя.

За таких обставин суд приходить до висновку, що клопотання є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 369-372, 392, 393, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання на період дії карантину відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено о 08 год. 30 хв. 27 квітня 2020 року.