Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

27 лютого 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0007726 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Славути Хмельницької області, громадянина України, із повною вищою освітою, одруженого, не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Судом стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у даному кримінальному провадженні у розмірі 3258,08 грн.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що він 28.12.2018 року, близько 18 год. 40 хв., керуючи автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Гагаріна зі сторони вул. Академіка Грушевського в напрямку вул. Уласа Самчука в м. Рівне, навпроти будинку № 3 на вул. Гагаріна в м. Рівне, в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі по тексту - ПДР), при виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по ходу руху транспортного засобу, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування із зупинкою транспортного засобу до місця наїзду.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесне ушкодження у вигляді перелому малогомілкової кістки лівої гомілки у верхній третині без зміщення уламків, яке відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров`я.
Порушення ОСОБА_5 п.18.1 ПДР, який передбачає, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить вказаний вирок змінити в частині призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік скасувати.
На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що диспозиція ч.1 ст.286 КК України не передбачає обов`язковість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, при цьому суд не мотивував необхідності застосування до нього даного додаткового покарання.
Обвинувачений зазначив, що у кримінальному провадженні встановлено сукупність пом`якшуючих обставин, відомостей про особу обвинуваченого, інших обставин, які, на його переконання, свідчать про відсутність підстав для призначення додаткового покарання.
Зокрема, апелянт вказав на те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення необережного злочину середньої тяжкості, ніколи не притягався до адміністративної відповідальності, не порушував Правил дорожнього руху. Зазначив, що повністю визнав свою вину, розкаявся у вчиненому злочині, давав правдиві показання, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, потерпіла не має до нього претензій матеріального та морального характеру, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. При цьому, обвинувачений покликався на те, що позбавлення його права керування транспортними засобами несе негативні наслідки для нього та членів його сім`ї, оскільки його робота пов`язана зі службовими роз`їздами, а тому не зможе виконувати свою роботу. Також вказав, що стан його здоров`я є важким, самостійне пересування утруднене, а його дружина хворіє на цукровий діабет та потребує постійного медикаментозного лікування, тому для полегшення пересування вони використовують автомобіль. При цьому, апелянт зазначив, що через скрутний фінансовий стан користуватись послугами таксі вони не можуть.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, міркування прокурора ОСОБА_4 про безпідставність апеляційних вимог, думку потерпілої ОСОБА_6 , яка також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для її задоволення не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Так,відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
За роз`ясненнями Верховного Суду України, які містить п.20 Постанови Пленуму від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначені ОСОБА_5 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, і зокрема те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягався, характеризується позитивно, на «Д» обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, пом`якшуючі обставини, до яких суд відніс визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, відсутність обтяжуючих обставин. Також судом було взято до уваги позицію потерпілої, яка наполягала на призначенні винному додатковокого покарання. На підставі наведених даних місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на мінімально можливий строк - 1 рік.
Таким чином, місцевим судом вже було враховано більшість з обставин, на які покликався обвинувачений в апеляційній скарзі, однак вони не були визнані достатніми для не призначення йому додаткового покарання, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Щодо доводів обвинуваченого про те, що його робота пов`язана з постійними роз`їздами, а отже і керуванням транспортними засобами, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_5 не було надано доказів того, що керування автомобілем є засобом для його існування, а позбавлення такого права призвело до втрати ним роботи, джерела доходу або інших, пов`язаних з цим, негативних наслідків.
Не було доведено обвинуваченим і необхідності саме керування ним транспортним засобом в особистих цілях, оскільки надані ним довідки з медичних установ не підтверджують беззаперечно вказаної обставини.
При цьому, колегія суддів враховує конкретні обставини вчинення злочину, характер та спосіб його скоєння. Зокрема обвинувачений ОСОБА_5 допустив наїзд на потерпілу ОСОБА_6 у той час, коли вона перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода. Окрім того, потерпіла ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду заперечувала проти зміни вироку в частині скасування призначеного додаткового покарання обвинуваченому.
За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки воно буде сприяти виправленню обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3