Ухвала

Іменем України
10 лютого 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-660 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2018 року за ч. 3 ст. 185,

ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
засуджено: за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначеним вироком Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2018 року ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання за цим вироком, покарання відбуте ним за вироком Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2018 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк призначеного ОСОБА_5 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.
Вироком вирішено цивільний позов, питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Відповідно до змісту оскаржуваного судового рішення, за обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій та детально викладених у вироку,

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у період від 31 березня 2017 року до 05 січня 2018 року на території м. Харкова то Харківської області, діючи повторно, вчинив 19 епізодів таємного викрадення майна, поєднаного з проникненням у інше сховище, заподіявши ПАТ «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» матеріальну шкоду на загальну суму 167389,43 гривень.

Крім того, 01 вересня 2017 року у ранковий час, ОСОБА_5 , діючи повторно, таємно викрав з фасаду будинку 35/2 по вул. Танкопія у м. Харкові, майно, заподіявши ПАТ «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» матеріальну шкоду на суму 625,80 гривень.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги прокурора про те, що обраний судом першої інстанції розмір покарання ОСОБА_4 не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню нових злочинів з огляду на наявні в справі дані про особу останнього, а також тяжкість вчинених злочинів та кількість епізодів злочинної діяльності. Крім того, не погоджується з обраним принципом визначення остаточного покарання, передбаченого ч. 1 ст. 70 КК України, оскільки на його думку, враховуючи конкретні обставини справи та заподіяну матеріальну шкоду злочинами, суду слід було призначити остаточне покарання із застосуванням принципу складання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_4 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цих обвинувачень та кваліфікація діянь за ч. 2 ст. 185,

ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора у касаційній скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегія суддів є безпідставними.

З огляду на положення статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Частиною 1 ст. 70 КК Українивизначено, що при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд, спростовуючи доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, які за своїм змістом, в частині ст. 414 КПК України, є аналогічні доводам касаційної скарги, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував, що він вчинив ряд умисних, корисливих тяжких злочинів та злочин середньої тяжкості, конкретні обставини вчиненого, кількість та вартість викраденого майна. При обранні ОСОБА_4 заходу примусу судом враховано те, що він раніше судимий, не працює, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має дитину 2011 року народження. Судом визнано та взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції та вважає, що визначене районним судом засудженому ОСОБА_4 остаточне покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням частин 1, 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та відповідає принципам законності, індивідуалізації, співмірності та справедливості призначеного покарання, з огляду на вимоги статей

50, 65, 66 КК України.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності, на його думку, призначення засудженому ОСОБА_4 більш суворого покарання, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, прийняв правильне рішення про безпідставність вимог прокурора та обґрунтовано визнав їх такими, що задоволенню не підлягають. При цьому, апеляційний суд врахував також позицію прокурора, який у судовому засіданні не підтримав доводи апеляційних вимог сторони обвинувачення, а також обраний судом принцип його остаточного визначення. Постановлена за результатами розгляду апеляції прокурора ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання, а також обраний судом принцип його остаточного визначення є обґрунтованим, законним, справедливим, та таким, що сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги прокурора та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3