Номер провадження: 11-сс/813/54/20
Номер справи місцевого суду: 501/3722/18 1-кс/501/1075/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

представника власника майна адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах власника майна ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2019 року по кримінальному провадженню № 0001088 від 02.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_12 про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені № 0001088 від 02.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України та накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді адвокат ОСОБА_9 в інтересах власника майна ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та скасувати арешт скасувати арешт автомобіля автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_10 . Апелянт вказує, що під час розгляду клопотання слідчий суддя не врахував, що ОСОБА_10 є добросовісним набувачем автомобіля, а вказаний автомобіль не відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України і не є речовим доказом у кримінальному проваджені.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника власника майна адвоката ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти апеляційної скарги при цьому адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи, які викладені в запереченнях на апеляційну скаргу; вивчивши матеріали судового провадження суду першої інстанції; перевіривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах особи, яка не має в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів судового провадження та апеляційної скарги убачається, що автомобіль, на який слідчим суддею накладено арешт, належить ОСОБА_10 , що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_10 , в інтересах якого подана апеляційна скарга, є таким, який може звернутись з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, оскільки відповідно до матеріалів справи ця особа може є власником майна, на яке накладено арешт.

Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена 14.11.2019 року.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику власника майна, на яке накладено арешт, а її копію отримано лише за клопотанням апелянта 05.12.2019 року. В клопотанні про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, апелянт вказує, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2019 року його апеляційну скаргу повернуто у зв`язку з пропуском строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді та відсутності окремого клопотання про поновлення такого строку.

Матеріали справи не містять відомостей про дату отримання апелянтом копії ухвали Одеського апеляційного суду від 09.12.2019 року. Апелянти стверджують про отримання копії цієї ухвали 19.12.2019 року та того ж дня подано апеляційну скаргу.

Тобто, слід констатувати, що первинна апеляційна скарга була подана у визначені ч.3 ст.395 КПК України строки, а рішення судді-доповідача, який повернув зазначену апеляційну скаргу не є преюдиційним для колегії суддів.

За таких обставин у апеляційного суду відсутні підстави ставити під сумнів твердження апелянта про подачу апеляційної скарги у визначені ч.3 ст.395 КПК України строки, у зв`язку з чим вважає, що скарга подана суд відповідно до положень процесуального закону.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, не було зазначено підстави для накладення арешту на автомобіль, який на час звернення слідчого з клопотанням належав ОСОБА_10 , який в свою чергу, згідно матеріалів провадження є добросовісним набувачем арештованого майна.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не містить вимоги щодо способу виконання арешту майна.

За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим положень ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду мав керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.

Разом з цим, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке не відповідає положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

В оскаржуваній ухвалі слідчий суддя не зазначив порядок виконання арешту майна, що суперечить принципу визначеності судового рішення, тягне за собою певні труднощі та суперечності під час виконання ухвали, що вказує на необґрунтованість ухвали та є підставою для її скасування.

З огляду на відсутність в клопотанні слідчого вимоги щодо визначення порядку накладення арешту на майно, що свідчить про невідповідність клопотання вимогам КПК України, апеляційний суд, а також з урахуванням відсутності уточнення прокурором вимог клопотання на стадії апеляційного перегляду, позбавлений можливості прийняти рішення по суті клопотання, що обумовлює необхідність повернення клопотання прокурору для усунення недоліків.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України,та приймаючи до уваги те, що кримінальне провадження на даний момент перебуває на стадії досудового розслідування, строк якого ще не закінчився, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно мотивувавши його належним чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах власника майна ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2019 року по кримінальному провадженню № 0001088 від 02.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, якою задоволено клопотання слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_12 про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені №0001088 від 02.12.2018 року, скасувати, а клопотання слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_12 про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені № 0001088 від 02.12.2018 року повернути прокурору для усунення недоліків протягом 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали апеляційного суду.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4