КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000056 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року змінити, виключити призначене ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом та зменшити розмір стягнення моральної шкоди з 50 000 грн. до 5 000 грн.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнено на користь ОСОБА_9 з ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В доводах апеляційної скарги захисник вказує, що вирок суду в частині призначення додаткового покарання та розміру грошового відшкодування моральної шкоди є незаконним та необґрунтованим.
Апелянт зазначає, що в поданій позовній заяві стверджується, що потерпілій було завдано моральної шкоди, яка полягала у постійних нервових навантаженнях, стресі, неврозах, безсонні, страху переходити дорогу, кошмарах, неможливості бути працездатною, наявності раптових емоційних спалахів, що свідчить про наявність досить серйозних стійких психофізіологічних травм, фобій.
В той же час, як вказує захисник, ні судово-медичною експертизою, ні будь-якими доказами по справі не встановлено та не підтверджено факт виникнення психологічних травм і цей факт не був предметом будь-якого медичного обстеження.
Щодо втрати ОСОБА_9 працездатності апелянт зазначає, що потерпіла є пенсіонеркою, і тому не є особою працездатного віку a priori. На момент ДТП вона ніде не працювала.
Захисник зазначає, що до позовної заяви як єдиний доказ долучено копію листка огляду сімейним лікарем від 13 червня 2019 року, в якому згадується про «безсоння, крики, страх переходити дорогу» однак, даний доказ не є допустимим та не може бути взятий до уваги з огляду на наступне.
Даний листок має очевидні дописи від руки, зокрема дописано «безсоння, крики, страх переходити дорогу», що є симптомами наявності моральної шкоди та, відповідно, підставою для звернення з позовом.
Апелянт вказує, що вищевказані симптоми є скаргами, тобто тим, що надано лікарю зі слів пацієнта, а не було встановлено в результаті якогось медичного обстеження.
Також захисник звертає увагу на ліки, які були виписані за результатами огляду, жодні із яких не мають відношення до симптомів, які свідчать про наявність моральної шкоди.
Зазначає, що оригінал медичної картки або оригінал листка огляду суду надано не було, у зв`язку з чим неможливо перевірити достовірність даного документу. Долучена до матеріалів копія завірена не лікарем, який був підписантом самого документу, а самою потерпілою.
Захисник звертає увагу на той факт, що у листку огляду сімейним лікарем відсутні будь-які скарги та ознаки наявності ускладнень після ДТП, що свідчить про те, що потерпіла повністю пройшла лікування та на даний час будь-які негативні наслідки ДТП відсутні.
Крім того, даний листок огляду сімейного лікаря датується 13 червня 2019 року, тобто він складений вже після скерування обвинувального акту до суду та співпадає з часом виникнення у потерпілої необхідності у зверненні з цивільним позовом і підтвердження наявності факту моральної шкоди якимись доказами. До цього в жодних оглядах не були встановлені вказані в позовній заяві ознаки наявності моральної шкоди.
Таким чином, у сторони захисту є обґрунтовані підозри вважати, що дані анамнезу були надані лікарю з метою штучного створення доказів та подальшого використання даного документу в суді, відтак жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань потерпілої надано не було, як і не було надано судом належної оцінки вищевказаному.
Крім того, захисник зазначає, що обвинувачений та його дружина ОСОБА_10 під час лікування потерпілої зробили все можливе, аби нівелювати негативні наслідки ДТП, опікувалися потерпілою, допомагали їй в побуті, купували речі і т.д.
У зв`язку з цим взагалі незрозуміло та з оскаржуваного вироку не вбачається, чим керувався суд при констатації факту наявності та встановленні глибини душевних страждань потерпілої, і, відповідно, визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.
Апелянт звертає увагу на те, що навіть допитаний за клопотанням потерпілої свідок ОСОБА_11 не стверджувала про наявність глибоких страждань у ОСОБА_9 , підтвердивши лише факт постійної допомоги обвинуваченим та його дружиною потерпілій у побуті та докладання з їх боку зусиль до якнайшвидшого одужання потерпілої.
Таким чином, судом незаконно та необґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 гривень, що суперечить засадам справедливості та розумності і не відповідає дійсним обставинам справи.
Щодо призначення додаткового покарання, то захисник зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи додаткове покарання, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України.
Так, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_6 вперше вчинено кримінальне правопорушення, та до того ж з необережності, і він вперше був учасником ДТП, веде добропорядний спосіб життя, жодних обтяжуючих покарання обставин встановлено не було. Зазначає, що ОСОБА_6 залишився на місці пригоди і надав всю можливу допомогу слідству і потерпілій, відшкодував заподіяну шкоду, вчинив всі можливі дії для нівелювання наслідків ДТП для ОСОБА_9 .
Крім того, його поведінка на етапі досудового розслідування та в ході судового провадження свідчить про те, що він зробив належні висновки і в подальшому допускати порушень ПДР не буде.
Таким чином, сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_6 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами не є доцільним, очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як ним, так й іншими особами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 19 січня 2019 року приблизно о 13 годині 36 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «JAC J5» з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався по крайній лівій смузі проїзної частини вул. Д. Щербаківського у м. Києві, зі сторони проспекту Перемоги в напрямку вул. Стеценка.

Наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» та інформаційно - вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 ПДР України - «Пішохідний перехід», розташованому навпроти будинку № 68 по вул. Д. Щербаківського в м. Києві ОСОБА_6 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , не вибрав безпечну швидкість, не урахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2, дорожньої розмітки 1.14.1 та транспортних засобів, водії яких надавали дорогу пішоходу ОСОБА_9 , не переконавшись у відсутності пішоходів на ньому, не зменшив швидкість свого автомобіля і не зупинився перед пішохідним переходом та не надав дорогу пішоходу, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, та вчинив наїзд на ОСОБА_9 , заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правої стопи: переломи дистальних кінців діафізів 2-5 плеснових кісток правої стопи (зі зміщенням уламків); закритої травми правого передпліччя: рана: (вказана клінічними лікарями як забійна, 1x0,5 (см)) у середній третині правого передпліччя (дном якої є м`язи); уламкові переломи правої променевої кістки в середній третині (зі зміщенням уламків) та уламкові переломи в середній і дистальній третинах правого ліктьової кістки (зі зміщенням уламків), які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_12 знаходяться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_9 .

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягаєз наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій та призначеного основного покарання ніким не оскаржуються.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Таким чином, колегія суддів переглядає вирок суду лише в частині призначеного додаткового покарання, а також розміру моральної шкоди.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання в повній мірі дотримався вимог закону.
Так, призначаючи основне покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_6 вчинив необережний злочин невеликої тяжкості, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, працює, добровільно відшкодував в повному обсязі матеріальні витрати потерпілої, пов`язані з лікуванням, в розмірі 79 851,64 грн., сприяв її реабілітації.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
Суд першої інстанції врахував ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою вину в повному обсязі та щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдану шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілої, що вірно розцінено судом першої інстанції, як обставини, що пом`якшують покарання.
На підставі цього суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у вигляді штрафу у мінімальному розмірі, установленому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, суд першої інстанції, враховуючи обставини та обсяг грубих порушень Правил дорожнього руху, які призвели до наїзду на пішохода в межах нерегульованого пішохідного переходу, та наслідки, які сталися після дорожньо-транспортної пригоди, вважав за необхідне застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами
В той же час, суд першої інстанції враховуючи особу обвинуваченого, який раніше не судимий, раніше не притягувався до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, його поведінку після події, направлену на усунення негативних наслідків, добровільне відшкодування потерпілій на стадії досудового розслідування матеріальної шкоди у повному обсязі, призначив додаткове покарання на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.
Із вищевказаними висновками погоджується колегія суддів.
Відтак доводи захисника, щодо залишення поза увагою характеризуючих даних обвинуваченого при призначенні додаткового покарання, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки всі перераховані ним обставини були враховані судом першої інстанції, що і відображено у вироку суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007, відповідно до якого, будь - яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
При цьому, як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, грубе порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України, перебуває у прямому причинному зв`язку із наслідками, які настали внаслідок таких порушень, а саме у спричиненні потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відтак, судом першої інстанції при призначенні, як основного так і додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, дотримано вимог ст. ст.50, 65 КК України, таке покарання відповідає особі обвинуваченогота ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, та є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.
Щодо доводів апелянта про необґрунтованість розміру стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 суми моральної шкоди, то апеляційний суд зазначає наступне.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_9 завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження, що не заперечується стороною захисту.
Положеннями п. 1 ч.2 ст. 23 ЦК України визначено, щоморальна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Так, вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 в межах вимог та підстав, наведених у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що, у зв`язку із отриманням внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості, ОСОБА_9 були спричинені суттєві фізичні та душевні страждання, оскільки у зв`язку із отриманими травмами внаслідок дорожньо-транспортної пригоди її звичайний уклад життя було порушено.
Так, у зв`язку із отриманими травмами, потерпіла тривалий час проходила лікування, відчувала фізичний біль та моральні страждання, не могла вільно пересуватись, самостійно обслуговувати себе у побуті.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність у потерпілої суттєвих фізичних та душевних страждань безпосередньо підтверджується отриманими нею внаслідок ДТП травмами, а саме: тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правої стопи: переломи дистальних кінців діафізів 2-5 плеснових кісток правої стопи (зі зміщенням уламків); закритої травми правого передпліччя: рана: (вказана клінічними лікарями як забійна, 1x0,5 (см)) у середній третині правого передпліччя (дном якої є м`язи); уламкові переломи правої променевої кістки в середній третині (зі зміщенням уламків) та уламкові переломи в середній і дистальній третинах правого ліктьової кістки (зі зміщенням уламків), які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Щодо доводів апелянта про недопустимість наявного у матеріалах справи листка огляду сімейним лікарем від 13 червня 2019 року, як єдиного доказу на підтвердження фізичних та душевних страждань потерпілої, то апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції у своєму вироку на вказаний листок не посилається, при цьому наявність у потерпілої моральної шкоди є очевидною та не потребує її підтвердження іншими доказами, а ніж отриманими ОСОБА_9 тілесними ушкодженнями, відповідно до висновку експерта № 042-267-2019.
Відтак, суд першої інстанції, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості задовольнив цивільний позов потерпілої частково, стягнувши на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 гривень, що на думку колегії суддів є достатнім та співмірним із отриманими потерпілою моральними стражданнями.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4