Дата документу 19.02.2020 Справа № 314/2542/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2542/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/572/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 4 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 6 червня 2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання характеризується посередньо, має 19 стягнень та 3 заохочення (які він отримав протягом короткого проміжку часу з 23 квітня 2019 року), що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив йому в задоволенні клопотання, оскільки наявна в матеріалах провадження характеристика не відповідає дійсності, характеризуючі матеріали містять неповну інформацію, не надано документи, які підтверджують факт його навчання у закладі освіти, до того ж, на теперішній час він продовжує навчатись та працювати.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги з тих підстав, що для застосування умовно-дострокового звільнення засуджений повинен проявляти себе з позитивної сторони весь час відбування покарання, а не лише після відбуття певної частини покарання, яка формально надає право на УДО, в даному ж випадку засуджений за весь час відбування покарання таким чином себе не провив, отримав 19 стягнень, які хоча і погашені на цей час, але надають адміністрації установи виконання покарань підстави цілком обґрунтовано стверджувати що умовно-дострокового звільнення він не заслуговував, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Маріуполя Донецької області, громадянин України, маючий середню освіту, не одружений, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)» за вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 липня 2017 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України та засуджений до остаточного покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 11 травня 2016 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Крім того, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 21 червня 2017 року по 28 серпня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, які відносяться, в тому числі, до категорії умисних тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 2 грудня 2016 року.

Під час тримання в Маріупольському слідчому ізоляторі з 2 грудня 2016 року характеризувався посередньо, порушень вимог режиму тримання не допускав, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)» відбуває покарання з 26 жовтня 2017 року, за період відбування покарання характеризується негативно, допускає порушення вимог режиму відбування покарання, має 19 стягнень та 3 заохочення.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)», засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 4 грудня 2019 року, засуджений ОСОБА_7 працевлаштований на виробництві в цеху № 3, до праці ставиться сумлінно, поставлені перед ним завдання виконує завжди вчасно та якісно. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Утримує спальне місце та приліжкову тумбочку в чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. Не приймає участі в роботах з благоустрою відділення та прилеглої території. Не завжди дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, не здійснює за ними належний догляд. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не приймає участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не приймає участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Фізична культура і спорт», «Підготовка до звільнення». Прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, займається самоосвітою, відвідує бібліотеку. Не бере участі у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціальну корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу самодіяльних секцій. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування, отримує посилки. Вину в скоєному злочині визнає, але не щиро (а.с. 25-26).

Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики засудженому ОСОБА_7 15 листопада 2017 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України; 2 липня 2018 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України; 31 січня 2019 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України (а.с. 26).

З наявної в матеріалах провадження довідки від 10 червня 2019 року вбачається, що засуджений ОСОБА_7 не залучався до роботи з благоустрою колонії та до поліпшення житлово-побутових умов засуджених (а.с. 9).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 19 стягнень у вигляді 7 доган, 6 суворих доган, 5 поміщень до ДІЗО та 1 попередження, а також лише три заохочення 23 квітня 2019 року, 22 липня 2019 року та 26 листопада 2019 року (а.с. 27-28).

Відсутність будь-яких заохочень за перші більш ніж 2 роки перебування в місцях позбавлення волі з грудня 2016 року по квітень 2019 року, наявність лише 3 заохочень за весь період відбування покарання, які були отримані протягом часу, що безпосередньо передував зверненню до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, а також вказані вище стягнення, останнє з яких було накладено 31 серпня 2018 року, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були погашені, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з 1 січня 2017 року по 1 травня 2019 року працював лише протягом 7 місяців, протягом деяких місяців виконуючи від 17 % до 38 % норм виробітку, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 10).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, наявна в матеріалах провадження характеристика не відповідає дійсності, а характеризуючі матеріали містять неповну інформацію, колегія суддів до уваги не бере, оскільки сумніви щодо їх достовірності у колегії суддів відсутні, і в апеляційній скарзі не зазначені підстави не довіряти викладеній у них інформації.

Інші доводи апеляційної скарги засудженого, в тому числі про те, що він навчається в закладі освіти, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала Вільнянського районного суду Запорізької області від 4 грудня 2019 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 4 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4