Житомирський апеляційний суд
Справа №277/942/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ЗУ "Про амністію у 2016 році" Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ємільчинського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році»,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього Закон України «Про амністію у 2016 році». Вважає ухвалу суду незаконною, оскільки він є учасником антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях і події, за якими його було визнано винним згідно вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.12.2017 року за ч.4 ст.407 КК України, мали місце до прийняття Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому суд повинен був застосувати щодо нього амністію.

В ухвалі суду зазначено, що захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 звернувся до суду із клопотанням про звільнення його від відбування покарання у зв`язку з амністією, посилаючись на те, що кримінальне правопорушення, за вчинення якого ОСОБА_7 було засуджено вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.12.2017 року було вчинено останнім до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року (набрав чинності 07.09.2017 року), а також те, що ОСОБА_7 приймав безпосередню участі в АТО та відбув 2/3 строку покарання.
Відмовляючи у задоволенні клопотання захисника про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року до засудженого ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.12.2017 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 407 КК України до трьох років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про амністію у 2016році» від 22.12.2016 року ОСОБА_9 та його захисником не надано документів, які підтверджують статус учасника бойових дій, що виключає застосування вказаної норми закону до ОСОБА_9 , оскільки довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, яка видана ОСОБА_7 28.07.2015 року командиром в/ч НОМЕР_1 не є сама по собі правовою підставою для набуття зазначеного статусу. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання призначеного вироком суду з іспитовим строком на 2 роки, посилання захисника на те, що засуджений відбув 2/3 строку покарання безпідставні.

Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, подав заяву, в який просив провадити розгляд справи без його участі, з чим погодився і ОСОБА_7 та просив провадити розгляд у відсутності захисника.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06.12.2017 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 407 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки та відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України за самовільне залишення військової частини в умовах особливого стану в період з 03.09.2015 року до 13.02.2017 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, яка набула чинності 07.09.2017 року, амністія може бути застосована до осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України.

Отже, оскільки ОСОБА_7 був засуджений вищевказаним вироком суду за вчинення умисного тяжкого злочину, передбаченого за ч.4 ст.407 КК України, останній не є суб`єктом, на якого поширюються положення ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Згідно ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016р. звільняються від відбування покарання, зокрема, особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій ст.86 Кримінального кодексу України, ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 цього Закону).
Таким чином, обов`язковою умовою для застосування наведеної норми є те, що особа має відповідати сукупності всіх умов, викладених у ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році», зокрема: вирок щодо якої не набрав законної сили, а також визнана винною у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України; захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України; брала безпосередню участь в антитерористичній операції у період її проведення, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення; отримала статус учасника бойових дій; не є особою, зазначеною у частині четвертій ст.86 Кримінального кодексу України, ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 цього Закону.
Лише сукупність перерахованих вище умов може бути підставою для застосування ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році», при цьому наведені умови повинні існувати на день набрання чинності вказаним законом.
Водночас, Закон України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VІІІ від 22 грудня 2016 році набрав чинності 07 вересня 2017 року, обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 було ухвалено 06.12.2017 року, тобто, на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 не був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Крім того, відповідно до копії довідки командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №749 від 28 липня 2015 року (а.с. 9), ОСОБА_7 дійсно в період із 12.06.2015 року (по день видачи довідки) безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Проте, відповідно до п.2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», затвердженого постановою КМУ №302 від 12.09.1994 року з наступними змінами саме посвідчення є документом, що підтверджує статус особи, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Враховуючи, що засудженим та його захисником не надано суду документу, а саме посвідчення, що підтверджує статус ОСОБА_7 як учасника бойових дій, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом правильно застосовано вимоги закону та відмовлено захиснику у задоволенні клопотання про звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ємільчинського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: