Дата документу 18.06.2020 Справа № 335/1385/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1385/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/780/20 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження

18 червня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст. 398 КПК України при вирішенні питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 , що подана в інтересах ОСОБА_4 , на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_3 просить поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді, скасувати останню та постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову слідчого про відмову у задоволенні клопотання адвоката про закриття кримінального провадження, зобов`язати слідчого повторно розглянути клопотання про закриття кримінального провадження № 0000060 від 21.08.2019.
В обґрунтування можливості апеляційного оскарження ухвали слідчого судді вказує: на ст. 55 Конституції України; рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997, в якому зазначено, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободу громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене; ст. 7-9, 24 КПК України.
Також посилається на практику Європейського суду з прав людини щодо гарантій доступу до суду, при цьому зазначає, що Суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не абсолютним.
На підставі чого вважає, що оскільки КПК України не містить прямої заборони на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, у апелянта існує право оскаржувати ухвалу слідчого судді.
Перевіривши наведені апеляційної скарги вважаю, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргами слід відмовити.
Про те, що доступ до правосуддя не є абсолютним вказується у практиці Європейського суду з прав людини і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, про що апелянту достеменно відомо, зважаючи на зміст апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду. Такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).
При цьому, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" (заява № 23436/03) зазначено, що у спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Такої ж позиції притримується Конституційний Суд України, відповідно до якої обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий пп. 3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Стаття 24 КПК України, на яку посилається апелянти, гарантує право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого лише в порядку, передбаченому КПК України.

За змістом ч. 1 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що в апеляційному порядку також можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 309 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді про:

1) відмову у наданні дозволу на затримання;

2) застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні;

3) продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні;

4) застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні;

5) продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні;

6) поміщення особи в приймальник-розподільник для дітей або відмову в такому поміщенні;

7) продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні;

8) направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні;

9) арешт майна або відмову у ньому;

10) тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності, або інших, за відсутності яких фізична особа - підприємець чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність;

11) відсторонення від посади або відмову у ньому;

11-1) продовження відсторонення від посади;

12) відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування;

13) закриття кримінального провадження на підставі частини дев`ятої статті 284 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 цієї статті під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній.

Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді (ч. 3 ст. 309 КПК України).

Частиною 3 статті 307 КПК України встановлено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Отже, положеннями ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 309 КПК України встановлено пряму заборону оскарження ухвал слідчих суддів, які не згадуються у ст.ст. 307, 309 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Як вбачається із доданої до апеляційної скарги копії ухвали слідчого судді та змісту апеляційної скарги, адвокат звернулася до слідчого із клопотанням про закриття кримінального провадження № 0000060 від 21.08.2019 за відсутністю складу кримінального правопорушення, тобто з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 294 КПК України, яке постановою слідчого від 18.03.2020 залишено без задоволення.
Слідчим суддею скаргу адвоката було розглянуто по суті, при цьому предметом оскарження не було рішення слідчого про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першої статті 284 КПК України (тобто з підстав існування нескасованої постанови слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 ч. 1 ст. 284 КПК, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння), і таким чином реалізовано встановлене ст. 55 Конституції України право на оскарження в суді бездіяльності органу державної влади, а тому ухвала слідчого судді апеляційному оскарженню не підлягає.

З огляду на зазначене, відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, адже апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Керуючись ст.ст. 398, 399 КПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 , що подана в інтересах ОСОБА_4 , на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 травня 2020 року, якою було залишено без задоволення скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого.
Копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня отримання її копії.

Суддя Запорізького

апеляційного суду ОСОБА_2