Житомирський апеляційний суд
Справа №291/764/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000172 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мовчанівка, Ружинського району, Житомирської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого старшим охоронцем відділу охорони ТОВ «ФОРА» (м. Київ), не одруженого, який на утриманні неповнолітніх дітей немає, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи, правильність кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначення покарання змінити, призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України та зменшити суми, які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілих в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вважає вирок суду необґрунтованим у наведеній частині, оскільки призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та має міцні соціальні зв`язки, спосіб його життя, а також обставини вчинення злочину, зокрема те, що злочин було вчинено з необережності. Вказує, що відповідно висновку органу пробації, який суд першої інстанції не взяв до уваги, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає, що до нього можуть бути застосовані положення ст.ст. 75, 76 КК України. Крім того зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки діям водія автомобіля ЗАЗ - ОСОБА_11 , який створив небезпечну ситуацію на дорозі, внаслідок чого ОСОБА_7 повинен був маневрувати, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Стверджує, що задовольняючи позовні вимоги потерпілих в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не зазначив, з яких міркувань виходив, визначаючи розмір спричиненої шкоди саме в такому розмірі.
Вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування усіма транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 встановлено рахувати з часу приведення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 4000 грн. 62 коп..
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.00 коп..
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.00 коп.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як встановлено судом та зазначено у вироку, 25 червня 2017 року близько 07 год. 15 хв. ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня (1,73‰ алкоголю в крові), керував технічно справним автомобілем «"MERCEDES-BENZ VANEO"» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у якому на задніх колесах встановлені шини, з різним розміром і малюнком протектора, що не відповідало вимогам п. 31.4.5 «г» цих же Правил, та який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 , і в порушення вимог п. 2.1 «а» цих же Правил, взагалі не маючи посвідчення водія, рухався ним по правій смузі руху проїзної частини автодороги «Кременець - Біла Церква» у смт. Ружин в напрямку с. Мовчанівка Ружинського району Житомирської області, перевозячи пасажирів ОСОБА_10 і неповнолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Рухаючись у вказаний день та час зазначеним транспортним засобом, з перевищенням допустимої швидкості (80 - 90 км/год.) у межах населеного пункту, по прямій горизонтальній ділянці, в задовільних умовах дорожнього руху, на 270 км + 886 м указаної автодороги в смт. Ружин Житомирської області водій ОСОБА_7 в порушення вимог п. 1.5, п. 2.3 «б», п. 12.3, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, в силу свого алкогольного сп`яніння проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку і, маючи технічну можливість запобігти зіткнення транспортних засобів шляхом своєчасного застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для руху не зменшив швидкості руху керованого ним транспортного засобу, не застосував термінового гальмування, та, змінивши напрямок руху, продовжив його по смузі зустрічного руху, де в подальшому передньою правою частиною керованого ним автомобіля "MERCEDES-BENZ VANEO"» допустив зіткнення з передньою лівою частиною автомобіля «ЗАЗ - 110308» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_11 , який, рухаючись попереду по правому узбіччю, змінив напрямок руху і виїхав на праву смугу та в подальшому на смугу зустрічного руху, здійснюючи маневр повороту ліворуч до з`їзду з проїзної частини на польову дорогу. Після зіткнення указаних транспортних засобів водій ОСОБА_7 , не впоравшись з керуванням свого автомобіля, допустив його перекидання на лівий бік.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «"MERCEDES-BENZ VANEO"» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми із залученням декількох ділянок тіла: відкритої черепно-мозкової травми, переломів кісток склепіння та основи черепу, травматичних крововиливів під оболонки головного мозку, закритої травми грудної клітини, перелому першого ребра зліва, травматичних забоїв правої та лівої легені, забійних ран, саден та крововиливів голови і кінцівок, які у сукупності за своїми ознаками відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з його смертю; а пасажир ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку та закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Потерпілий ОСОБА_14 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В засіданні апеляційного суду колегією суддів було уточнено позицію апелянта щодо фактичних обставин кримінального провадження. Апелянт пояснив, що погоджується із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження та оскаржує вирок лише в частині призначеного покарання та стягнення з обвинуваченого сум моральної шкоди. Така ж позиція і у обвинуваченого ОСОБА_7 .

Таким чином, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 та тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_14 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 позитивно характеризується по місцю проживання, вчинив злочин вперше, є молодою особою, офіційно працює, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, що пом`якшують його покарання суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування завданих збитків.

Також, судом враховано висновки досудової доповіді, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній, а також беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства у т.ч. окремих осіб.
Крім того, судом враховано думку потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , які просили суд суворо не карати обвинуваченого ОСОБА_7 та не позбавляти його волі, а також думку потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на покаранні у виді позбавлення волі, оскільки інше покарання не буде справедливим та співрозмірним тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину та його наслідкам.
На підставі викладеного, а також враховуючи позицію прокурора, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання в розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, а також додаткове покарання на максимальний строк, передбачений вказаною статтею.
Крім того, суд зазначив, що не вбачає підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України, оскільки звільнення його від відбування покарання з випробуванням не буде справедливим та співрозмірним тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом особи обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та має міцні соціальні зв`язки, спосіб його життя, а також обставини вчинення злочину, зокрема те, що злочин було вчинено з необережності, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом враховані.

Також, судом враховано і висновки досудової доповіді органу пробації, на які посилається апелянт.

Відповідно ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи

тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде

висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Хоча обвинувачений ОСОБА_7 і вчинив злочин з необережності, згідно зі ст. 12 КК України цей злочин є тяжким, а наслідком його вчинення є смерть однієї особи та тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_14 , тому апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що ступінь тяжкості вчиненого злочину визначається не тільки положеннями ст. 12 КК України, виходячи з формального критерію виду та розміру покарання, а і фактичними обставинами, при яких було вчинено злочин. Суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, який відносяться до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, полягає в тому, що вчинюється джерелом підвищеної небезпеки, а саме транспортним засобом і заподіює загибель людини, в даному випадку смерть однієї особи та тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому. Наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, відповідно до загальних засад призначення покарання вказує на необхідність призначення більш суворого покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Враховуючи вищенаведене, та виходячи з вимог ст. 3, ст. 27 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а також приймаючи до уваги ст. 2 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», що право кожного громадянина на життя охороняється законом, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, при чому, суд першої інстанції визначив останньому строк більш наближений до нижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України.
Судом також стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в задоволення цивільного позову заподіяну моральну шкоду в сумі по 300 000 гривень кожному.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про невірне вирішення судом цивільного позову потерпілих апеляційний суд вважає безпідставними.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в порядку ст. 128 КПК України пред`явлено цивільні позови до обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких потерпілі просять стягнути на їх користь з обвинуваченого спричинену моральну шкоду в сумі по 300 000 грн. кожному, посилаючись на те, що моральна шкода, яка заподіяна діями ОСОБА_17 полягає у втраті сина, внаслідок чого ними отримана важка душевна травма, яка є непоправною.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,
суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Приймаючи рішення про задоволення цивільних позовів в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до вимог закону врахував характер дій обвинуваченого, які є необережними та їх наслідки. Зокрема, судом зазначено, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_12 втратили сина ОСОБА_10 , що є непоправною психологічною травмою та негативні наслідки, оскільки для відновлення звичного ритму життя потерпілим потрібен тривалий час та зусилля.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість повного задоволення позовних вимог потерпілих в частині відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих підстав для зміни вироку суду в частині задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що розмір заявленої моральної шкоди потерпілими не мотивовано, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки в позовних заявах наведено достатньо переконливі доводи з цього приводу, а саме : втрата сина, що спричиняє душевні страждання.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції дотримано вимоги розумності та справедливості з огляду на обсяг страждань потерпілих та інших негативних наслідків, пов`язаних з необережними діями обвинуваченого ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: