ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/1428/20 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ст.124 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова матеріали кримінального провадження № 11-кп/818/1428/20 за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року,-

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, працюючого завідувачем кафедри НФУ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

обвинуваченого за ст.124 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрито в порядку, передбаченому п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ст.124 КК України, за наступних обставин.

20 вересня 2013 року, приблизно о 03-00 год., ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з корисливою метою, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, проникли через паркан до домоволодіння АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_7 на праві приватної власності, що гарантоване Конституцією України, звідки таємно намагалися викрасти чуже майно, що належить останньому, а саме: металеву трубу. Однак, довести свій злочинний намір до кінця не змогли, у зв`язку з тим, що їх дії були виявлені власником домоволодіння ОСОБА_7 , який намагався затримати злочинців, враховуючи те, що крадіжки на території вищевказаного домоволодіння були систематичними, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0005071 від 27.09.2013 року за ст. 185 ч. 3 КК України, які в порядку ст. 291 КПК України були направлені до суду.

При цьому, ОСОБА_7 , маючи на меті затримання ОСОБА_11 та доставлення його до відповідних правоохоронних органів, діючи з мотивів захисту охоронюваного законом та Конституцією України права власності від суспільно-небезпечного посягання (тяжкого злочину), перевищив заходи, необхідні для і затримання злочинця та умисно заподіяв ОСОБА_11 тяжку шкоду, яка явно відповідає небезпечності посягання та обстановці затримання злочинця за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 , викривши ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які проникли на територію домоволодіння, що було огороджене парканом, усвідомлюючи, що дії зазначених осіб були спрямовані на викрадення його майна, з метою затримання злочинців, здійснив декілька попереджувальних пострілів в повітря з належної йому та зареєстрованої у встановленому законом порядку газової зброї (пістолету). Зрозумівши, що їхні дії викриті власником домоволодіння, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не реагуючи на вимоги ОСОБА_7 зупинитися, з метою уникнення затримання з його боку почали втікати з території домоволодіння.

Після цього, ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_11 та в ході затримання, після демонстрації останнім цеглини, яку він тримав у руці, з метою подолання опору з його боку та припинення спроб ухилитися від затримання, діючи умисно в умовах очевидності вчинюваного злочину, усвідомлюючи при цьому суспільне небезпечний характер і наслідки своїх дій у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, свідомо допускаючи їх настання, маючи реальну можливість без серйозної небезпеки для себе та інших осіб здійснити затримання ОСОБА_11 без заподіяння останньому тяжкої шкоди, усвідомлюючи, що останній не має над ним явної фізичної переваги, маючи змогу утримувати злочинця без заподіяння значної кількості тілесних ушкоджень, діючи в умовах очевидної невідповідності цінності блага, на яке вчиняється посягання (металева труба) до заподіюваної шкоди, почав наносити ОСОБА_11 удари по різним частинам тіла та завдав останньому множинні удари (не менше 16 ударів) невстановленим слідством предметом по голові та тулубу, де знаходяться життєво важливі органи людини.

У результаті умисних дій ОСОБА_7 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 48 від 04.07.2017 року, ОСОБА_11 були заподіяні наступні тілесні ушкодження: забійні рани голови: дві - в лівій тім`яній, одна - в потиличній, одна - в ділянці лівої вушної раковини на фоні синця; крововиливи у м`які покрови голови: у лівій тім`яній, скроневих та у потиличній ділянках; садні на шкірі ділянок: одна - правої лобно-скронево-виличної, дві - лівої лобної, одна -в лівій скроневій, дві - груднини на фоні синця, вісім - 3-10 межребір`я зліва по передній поверхні на фоні синців, одна - правого підребір`я, одна - 7 межребір`я справа по передній поверхні, одна - тіла лопатки справа, чотири - 9-12 межребір`і зліва по задній поверхні з переходом на поперекову ділянку, одна - задньої поверхні правого передпліччя, одна - тильної поверхні правої кисті на фоні синця одна - передньо-внутрішньої поверхні правого стегна у верхній третині; два синці на шкірі передньої поверхні правого передпліччя у верхній третині; крововиливи; м`які тканини ділянки грудини, переломи 3-10 ребер зліва по середньо-пахвовіі лінії з масивними крововиливами та розтрощенням підшкірно-жирової клітковині та оточуючих м`язів, 2-5 ребер зліва та 3,4 ребер справа по середньо-ключичній лінії, 10-12 ребер зліва по навколохребтовій лінії з крововиливами у оточуючі м`яв тканини, розриви паренхіми легенів у прикореневих відділах, лівобічниі гемоторакс (400 мл рідкої крові зі згортками), розрив паренхими та фіброзне капсули лівої нирки по задній поверхні з крововиливом у жирову капсулу та лівій наднирник. При цьому сукупна травма органів грудної клітки та заочеревинного простору має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя; рани та крововиливи в м`які тканини голови має ознаки легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; садна та синці на обличчі, та кінцівках відносяться до легких тілесних ушкоджень, тобто спричинивши тяжку шкоду, яка явно не відповідає небезпечності посягання та обстановці затримання злочинця.

З метою уникнення настання негативних наслідків для життя та здоров`я потерпілого, ОСОБА_7 самостійно викликав на місце події працівників міліції та швидку медичну допомогу.

Внаслідок тяжкої сукупної травми у ОСОБА_11 розвинувся травматични шок, який став причиною смерті останнього. Між діями ОСОБА_7 спрямованими на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, та наслідком у вигляді тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_11 , внаслідок якого настала смерть останнього, є прямий причинний зв`язок.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції послався на те, що обвинувачений заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ст.124 КК України, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії невеликої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді обмеження волі. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.49 КК України, особи, які вчинили злочин невеликої тяжкості за який передбачено покарання у виді обмеження волі, звільняються від кримінальної відповідальності по закінченню трьох років з моменту їх вчинення. З урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у злочині, яке вчинено 20 вересня 2013 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що визначенні п.2 ч.1 ст.49 КК України строки давності закінчилися, а тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього - закриттю у порядку, передбаченому ч.2 ст.284 КПК України.

В апеляційній скарзі потерпілі посилаються на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду. Зазначили, що судом, при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, не було прийнято до уваги думку потерпілих щодо можливості такого звільнення, а також про неправильну кваліфікацію органами досудового розслідування дій обвинуваченого за ст.124 КК України, оскільки в діях обвинуваченого міститься склад злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Наголосили, що висновки суду про те, що обвинувачений діяв з метою уникнення настання негативних наслідків для життя та здоров`я потерпілого та самостійного виклику на місце події працівників міліції та швидкої медичної допомоги, не відповідають фактичним обставинам справи.

Указали, що обвинувальний акт прокурором був складений з порушенням вимог чинного КПК України, у ньому невірно вказано інформація про те, що до ОСОБА_7 не застосовувався запобіжний захід, оскільки до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який неодноразово продовжувався.

Також наголосили, що обвинувальний акт не містить інформації про допит обвинуваченого від 20.09.2019 року, а також відомостей про вилучення у нього зброї пістолету та в обвинувальному акті прокурор не зробив висновку про винуватість ОСОБА_7 .

На думку потерпілих органами досудового розслідування кваліфікація дій ОСОБА_7 була неодноразово незаконно змінена, а виклад фактичних обставин, які містяться в ухвалі суду фактично відповідає кваліфікації дій за ч.2 ст.121 КК України.

Зазначили, що вони не були ознайомлені з матеріалами досудового розслідування, в порядку, передбаченому ст.290 КПК України, а розписки вони написали під погрозами слідчого та прокурора.

Зазначили, що їхні клопотання про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків були проігноровані судом, та було розглянуто клопотання сторони захисту про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Просять ухвалу суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції або повернути обвинувальний акт прокурору для усунення його недоліків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника про залишення апеляційної скарги без задоволення, прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України, в обвинувальному акті викладаються обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а тому доводи апеляційної скарги потерпілих про відсутність в обвинувальному певних відомостей щодо події злочину, як на порушення вимог кримінального процесуального закону, є безпідставними.

Відповідно до вимог, передбачених ч.2 ст.373 КПК України, висновок про винуватість особи у вчиненні злочину віднесено до компетенції суду.

Приписами ст.291 КПК України не встановлено вимог для прокурора обов`язково робити в обвинувальному акті висновок про доведеність винуватості особи у вчиненні злочину.

Тому доводи апеляційної скарги потерпілих про зворотне також є безпідставними.

Твердження в апеляційній скарзі потерпілих про те, що їхні клопотання про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків були судом проігноровані, позбавленні підстав.

Відповідно до положень п.3 ч.3 ст.314 КПК України, суд може повернути обвинувальний акт прокурору лише на стадії проведення підготовчого судового засідання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у тому числі журналу судового засідання та звукозапису судового засідання від 02 вересня 2019 року, під час підготовчого судового засідання, при вирішенні питання щодо можливості призначення обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст.124 КК України до судового розгляду, потерпілі та їх представник питання про повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з неправильною правовою кваліфікацією дій обвинуваченого чи з інших підстав не ставили та вважали за можливе призначити судовий розгляд на підставі цього обвинувального акта (а.с.81-82).

При цьому, даних про висловлювання потерпілими заяв або подання ними до проведення чи під час проведення підготовчого засідання клопотань про повернення обвинувального акту прокурору, матеріали кримінального провадження не містять.

Відповідно до вимог, передбачених ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно ч.2 ст.337 КПК України, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Згідно складеного слідчим та затвердженого прокурором обвинувального акту, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ст.124 КК України, тобто в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, які вчинені у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, за обставин, які прокурор вважає встановленими.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду прокурором не порушувалося питання про необхідність зміни обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_7 за законом України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за більш тяжке кримінальне правопорушення, тому відповідно до ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України, суд першої інстанції не мав процесуальної можливості вийти за межі пред`явленого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжке.

За таких обставин, виходячи із вимог ст.337 КПК України, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості надавати оцінку відповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, у тому числі щодо правильності кваліфікації органом досудового слідства дій обвинуваченого чи наявності в діях ОСОБА_7 ознаків більш тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, як про це стверджується в апеляційній скарзі потерпілих.

Твердження в апеляційній скарзі потерпілих про неознайомлення їх з матеріалами досудового розслідування та написання ними розписок про виконання вимог ст.290 КПК України у результаті погроз слідчого та прокурора, є безпідставними.

Таких даних, у тому числі скарг на неправомірні дії або бездіяльність слідчого чи прокурора, або заяв з цього приводу, матеріали кримінального провадження не містять.

Доводи апеляційної скарги потерпілих про передчасність розгляду судом клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, під час судового провадження обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності, а тому відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України суд був зобов`язаний невідкладно розглянути це клопотання.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Звільнення від кримінальної відповідальності, що тягне за собою закриття кримінального провадження, може бути не тільки щодо обвинуваченого, а й стосовно особи, яка лише підозрюється у вчинені кримінального правопорушення.

Відповідно до приписів п.1 ч.2 ст.284, ч.1 ст.285 КПК України таке звільнення є обов`язковим для суду.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

ОСОБА_7 обвинувачувався у вчинені кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді обмеження волі, з дня його вчинення минуло більше трьох років, він не ухилявся від слідства чи суду та не вчинив нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

При цьому ОСОБА_7 клопотав про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тобто не заперечував проти такого звільнення з цієї нереабілітуючої підстави, тому у суду першої інстанції були наявні умови та передбачені п.2 ч.1 ст.49 КК України підстави для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у порядку, передбаченому п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

За таких обставин, підстави для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги потерпілих - відсутні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: