КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

12 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000052 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_10
та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 52 084 грн. 03 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Цим же вироком судом вирішено питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 17 січня 2018 року приблизно о 17 год. 25 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Фольксваген-Транспортер», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Закревського в м. Києві, рухаючись в напрямку вул. Цвєтаєвої в м. Києві та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу поблизу будинку № 81/1 по вул. Закревського в м. Києві, який позначений інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху, в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б» та 18.1 цих Правил, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зменшив швидкість і не зупинився перед пішохідним переходом, по якому в цей час зліва направо по ходу руху автомобіля проїзну частину дороги переходила пішохід ОСОБА_5 , скоїв наїзд на потерпілу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, крововиливу у речовину головного мозку (в базальних відділах лівої скроневої частці, в проекції хіазмальної цистерни зіва); закритої травми хребта та тазу: переломів обох сідничних кісток, лівої лонної; перелому поперечного відростка 5 поперекового хребця зліва (без зміщення уламків); тіла 1-го крижового хребця; переднього краю вертлюгової западини справа (без змішення уламків); закритої травми правої гомілки: уламкового перелому проксимального епіметадіафіза правої великогомілкової кістки (зі зміщенням уламків); уламкового перелому голівки правої малогомілкової кістки (зі зміщенням уламків), які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, потерпіла ОСОБА_5 та її представник адвокат ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України більш жорстке покарання, а саме позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки та тягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим, а призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зокрема, як звертають увагу апелянти, ОСОБА_7 після скоєння наїзду не надав першої медичної допомоги потерпілій, не викликав швидку і жодного разу впродовж лікування не поцікавився станом здоров`я потерпілої. Впродовж судового розгляду обвинувачений не визнавав себе винним та не хотів давати показання, хоча в останньому судовому засіданні таки визнав свою вину, але щиро не розкаявся, чого суд не врахував при призначенні йому покарання.

Крім того, апелянти вказують на те, що потерпіла ОСОБА_5 досі не може жити повноцінним життям та ходить з металевими конструкціями у тілі, оскільки для їх вилучення потрібна ще одна операція, після якої потрібно буде проходити тривалий курс реабілітації, і в цей час вона не зможе працювати. Незважаючи на це, суд першої інстанції призначає обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом лише на один рік, яке, на думку апелянтів, є занадто м`яким та несправедливим.

Також, апелянти зазначають про те, що суд першої інстанції встановив суму моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., хоча в позовній заяві потерпіла просить 100 000 грн., у зв`язку з тим, що лікування ще не закінчено. Для вилучення металевих конструкцій має бути проведена ще одна відкрита операція, яка буде коштувати приблизно 20 000 грн., також будуть потрібні ліки, перебування в стаціонарі та реабілітація, яка триватиме не менше місяця, а також потрібні будуть допоміжні конструкції для ходьби, масажі, електрофорез та інше. Весь цей час потерпіла не зможе працювати та отримувати заробітну плату.

Виходячи з цього, суми моральної шкоди, встановленої районним судом ледве вистачить на компенсацію майбутніх витрат, а саме проведення вказаної вище операції та проходження реабілітації.

У зв`язку з цим, як вважають апелянти, наслідки події, що сталася потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення неприємних процедур, ходіння з тростиною, яке після повторної операції триватиме 3 місяці), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які і надалі необхідні задля подолання наслідків наїзду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника потерпілої та прокурора, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданої потерпілою та її представником апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_6 не оспорюються фактичні обставини вчинених ОСОБА_7 дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 вид та розмір покарання,суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував суспільну небезпеку та обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітнього сина 2010 року народження, визнав себе винуватим та розкаявся в скоєному.
Обставиною, що, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав щире каяття.
Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, згідно санкції ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.
З огляду на наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому призначене йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, не може свідчити про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тим більше в частині розміру додаткового, а не основного покарання.

Більш того, в апеляційній скарзі потерпілої та її представника не наведено ґрунтовних доводів на підтвердження того, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, за своїм розміром є явно несправедливим, внаслідок його мякості та що більш тривалий строк цього додаткового покарання буде достатнім для досягнення загальної мети покарання, а саме виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Прийняте судом першої інстанції рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 , в тому числі щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на суму 50 000 гривень, на думку колегії суддів, також відповідає вимогам закону та ґрунтується на досліджених під час судового розгляду доказах, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно з вимогами, передбаченими ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, як це передбачено 2-м абзацом ч. 3 ст. 23 ЦК України, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приймаючи до уваги, наведені вище вимоги законодавства, які підлягали застосуванню при вирішенні цивільного позову в кримінальному провадженні, суд першої інстанції, з урахуванням обставин скоєного кримінального правопорушення, характеру отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, виходячи з розумності заявленого розміру моральної шкоди та реальної можливості її відшкодування обвинуваченим, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 50 000 гривень.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги потерпілої та її представника про те, що стягнутої судом суми моральної шкоди у розмірі 50000 грн., ледве вистачить на компенсацію майбутніх витрат, а саме проведення вказаної у скарзі операції та проходження реабілітації, то вони не можуть бути визнані обґрунтованими, з огляду на таке.

По-перше, вказані витрати безпосередньо повязані із завданням каліцтва або іншим ушкодженням здоровя в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у звязку чим вони не можуть бути віднесені до моральної шкоди, оскільки мають виключно матеріальний характер.
По-друге, витрати, про які йде мова в апеляційній скарзі, фактично ще не понесені, документально не підтверджені, а тому вони не можуть розглядатись, як заподіяна шкода або як додаткові витрати, викликані необхідністю додаткового лікування, придбання ліків, реабілітації або санаторно-курортного лікування тощо.
Більш того, відповідно до вимог закону, у разі понесення потерпілою будь-яких додаткових матеріальних витрат, повязаних із лікуванням травм, отриманих в результаті даної ДТП, вона не позбавлена права на звернення до суду з відповідним цивільним позовом у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою потерпілої ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необхідним вказаний вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/250/2020

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1