Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/402/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2020 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали кримінального провадження №0000902за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кіровограда, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, не маючого утриманців, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 23.03.2017 року Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23.03.2017 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, пом`якшивши йому покарання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував те, що він визнавав вину в повному обсязі, наявності 4 пом`якшуючих обставин - щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданої матеріальної шкоди потерпілому, відсутності тяжких наслідків, цивільних позовів та обтяжуючих обставин. Крім того, судом не взято до уваги те, що він має тяжку хворобу - туберкульоз легень, потребує лікування за місцем проживання.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним за те, що він на початку серпня 2018 року, більш точної дати і часу досудовим слідством не встановлено, перебуваючи на подвір`ї домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу, таємно, повторно викрав належний ОСОБА_8 пилосос марки «SAMSUNG», вартістю 2124,15 грн. З викраденим з місця скоєння злочину зник, розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_8 на суму 2124,15 грн.
Заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, який заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за обставин, викладених у вироку є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені доказами, ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких за згодою учасників судового провадження, було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України кримінального правопорушення, не перевіряються відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінальних проваджень передбачених КПК України.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Що стосується тверджень апеляційної скарги обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання та необґрунтованість висновків суду в цій частині, то колегія суддів вважає їх не обґрунтованими.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України - покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення покарання суд, крім іншого, має призначати покарання, максимально індивідуалізуючи його, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного і обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Дотримання судом зазначених правил в їх сукупності має гарантувати досягнення визначених кримінальним законом цілей покарання, призначення законних і справедливих покарань, адекватних суспільній небезпеці вчиненого злочину та особі винного.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд врахував дані про особу винного, його вік та соціальне положення, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, вчинення злочину аналогічної спрямованості, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку, що покарання повинно бути призначене в межах, встановлених у санкції інкримінованої статті, оскільки перевиховання і виправлення ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Так, ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, неодружений, не працює, на обліку у лікарня-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за злочин проти власності, вчинив даний злочин в період іспитового строку.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочинів, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 про недостатнє врахування судом першої інстанції при призначенні покарання даних про особу обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки їх в повній мірі враховано, що підтверджується вироком суду, а призначене покарання є обґрунтованим та відповідає цілям покарання.

Підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, через його суворість, як про це зазначається в апеляції обвинуваченого, колегія суддів не знаходить. Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, дотримався вимог статей 65 - 67 КК України, обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства і призначив покарання в межах санкції статті. Остаточне покарання судом правильно визначено із застосуванням положень ст.71 КК України відповідно до якої остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає необхідним апеляцію обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити - без змін.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2020 року щодо нього без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4