ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/30/20 Справа № 703/1156/17 Категорія: ч.3 ст. 190 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальне провадження № 0000313 за апеляційною скаргою прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прип`ять Київської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше судимого:

- 04 листопада 2004 року Дарницьким райсудом м. Києва за ч.2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки 6 міс.;

- 25 жовтня 2005 року Дарницьким райсудом м. Києва за ч.2 ст. 186 КК України на 4 роки 10 міс. позбавлення волі;

- 19 січня 2011 року за ч.2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі. Звільнений 24 вересня 2015 року по відбуттю строку покарання ,,-

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, до 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, з покладанням обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , до вступу вироку в законну силу, з тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 26 квітня 2017 року, зарахувавши йому в строк відбування покарання час тримання його під вартою з 21 лютого по 26 квітня 2017 року ,-

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він повторно, в період часу з 19 год. 12 лютого по 22 год. 13 лютого 2017 року, використовуючи електронно-обчислювальну техніку через мобільний телефон, з метою заволодіння чужим майном, випадково набравши номер НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_10 , умисно повідомив їй неправдиві відомості про перебування у лікарні після дорожньо-транспортної пригоди та негайної потреби грошей на лікування її знайомого на ім`я ОСОБА_11 і видаючи себе за нього заволодів її грошовими коштами у сумі 40885 грн., які син останньої ОСОБА_12 перерахував на банківський рахунок № НОМЕР_2 , чим спричинив потерпілій шкоди на вказану суму.

Не погоджуючись з вказаним вироком, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи встановлених судом фактичних обставин справи та доведеності вини ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить вирок суду першої інстанції скасувати, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.3 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_13 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому вказує, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, подану прокурором, і просила її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, з урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч.3 ст. 190 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування ЗУ про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням - колегія суддів вважає необґрунтованими.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 міськрайонний суд достатньо виконав вимоги ст. 50,65,66,67 КК України, врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, обставини справи та дані про особу винного, який раніше судимий, позитивно характеризується, стан його здоров`я (переніс оперативне втручання в зв`язку з перелом шийки бедра), наявність пом`якшуючих покарання обставин: визнання вини в повному обсязі, розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків, та також обтяжуючих обставин рецидив злочину, вчинення злочину щодо особи похилого віку, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.3 ст. 190 КК України, у виді позбавлення волі на 4 роки.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк - 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України, враховуючи встановлені по справі та наведені у вироку обставини вчинення кримінального правопорушення, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття обвинуваченого та його активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілій шкоди, а також те, що тяжких наслідків від його дій не настало, дані про особу обвинуваченого, який має молодий вік, його стан здоров`я, повне визнання вини у вчиненні злочину.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Також, ОСОБА_7 упродовж судового провадження давав визнавальні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення і не оспорював фактичних обставин справи, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, і свідчить про намір засудженого сприяти здійсненню правосуддя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 75 КК України та належним чином вмотивував своє рішення при призначенні покарання ОСОБА_7 з застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зазначивши у вироці про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням з відповідним контролем за ним, тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції належним чином не вмотивував застосування вказаної норми закону є необґрунтованим.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки міськрайонного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене міськрайонним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому вирок місцевого суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :