Дата документу 16.01.2020 Справа № 310/618/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/410/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/618/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст.383 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

19 грудня 2018 року о 01 годинні 54 хвилини, знаходячись в якості охоронця на території підприємства ФОП « ОСОБА_10 », розташованого по АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом «Mersedes-Benz 817», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , маючи вільний доступ до ключів від вказаного транспортного засобу, взяв ключі від автомобіля, що знаходились в сторожці на території вказаного підприємства.

Після цього ОСОБА_8 , діючи з єдиним умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, підійшов до автомобіля «Mersedes-Benz 817», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 та за допомогою ключів привів двигун вказаного автомобіля в дію. Відразу після цього ОСОБА_8 став керувати вказаним транспортним засобом по території м.Бердянськ, тобто таємно протиправно вилучив його у ОСОБА_7 всупереч волі потерпілого та в подальшому розпорядився автомобілем на власний розсуд, тим самим незаконно, повторно заволодів транспортним засобом, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на суму 155800 грн.

Крім того, 19 грудня 2018 року о 03 годині 33 хвилини на території підприємства ФОП « ОСОБА_10 », розташованого по АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєний угон автомобіля «Mersedes-Benz 817», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі свого мобільного телефону подзвонив по телефону «102» та надав завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, після чого приїхали працівники слідчо-оперативної групи Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, яким ОСОБА_8 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.383 КК, а саме про завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності та бажаючи, щоб їх визнали за правдиві, умисно, під час складення слідчим ОСОБА_11 протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, о 05 годині вказаного дня надав завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, а саме угону автомобіля «Mersedes-Benz 817», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно; за ч.1 ст.383 КК, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.289 КК у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч.1 ст.383 КК у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК до покарання за цим вироком частково у виді 6 місяців позбавлення волі приєднано невідбуте покарання за вироками Приморського районного суду Запорізької області від 03.01.2017 року та Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.08.2017 року та остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що суд не дослідив наявні в матеріалах кримінального провадження докази, а саме відеозапис з місця злочину, та допитав не усіх свідків у справі. При цьому судом були допитані лише працівники поліції, які не можуть бути свідками та їх покази не можуть бути доказами у справі, оскільки вони є зацікавленими особами. Також судом при призначенні покарання було порушено п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» в тій частині, що кожен вирок виконується самостійно.

Крім того, обвинувачений просив зарахувати йому в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; потерпілого, прокурора, які заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час дослідження в судовому засіданні відеозапису з камер спостереження, долученого до матеріалів провадження в якості доказу, обвинувачений ОСОБА_8 в присутності свого захисника за відсутності будь-якого тиску заявив про повне визнання ним своєї вини у пред`явленому обвинуваченні та пояснив про обставини вчинених ним злочинів.

Зокрема обвинувачений пояснив, що він протиправно заволодів автомобілем потерпілого з метою покататися. Після того, як автомобіль припинив свій рух через поломку, він, злякавшись майбутньої відповідальності за вчинене, вирішив повідомити правоохоронним органам про нібито викрадення даного автомобіля іншими невідомими особами.

В судових дебатах та під час останнього слова обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив надані ним суду пояснення, просив його суворо не карати з огляду на повне визнання ним своєї вини. Пояснив, що раніше не визнавав свою вину у зв`язку з побоюванням суворого покарання.

Зваживши на повне визнання обвинуваченим своєї вини, суд першої інстанції фактично призначив обвинуваченому ОСОБА_8 мінімально можливе покарання за вчинені ним злочини, застосувавши при цьому принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні покарання на підставі ст.70 КК.

Окрім того, висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтується на показах потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 та на даних, що містяться у письмових доказах, зібраних у ході досудового розслідування та наданих стороною обвинувачення.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції не дослідив запис з камер відео спостереження, спростовуються змістом журналу судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано відеозапис судового засідання від 04.07.2019 року, під час якого суд відповідно до ст.23 КПК безпосередньо дослідив даний доказ.

Заперечення обвинуваченого про те, що суд першої інстанції допитав лише працівників поліції є безпідставними, оскільки окрім свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , судом були допитані і потерпілий, і свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . При цьому, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , які є працівниками поліції, фактично були свідками завідомо неправдивого повідомлення ОСОБА_8 про викрадення невідомими особами автомобіля потерпілого. Будучи свідками та очевидцями вказаних подій, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_11 під час судового розгляду пояснили суду про них. Підстав вважати покази даних свідків недопустимими доказами, як про це йде мова в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає. Будь-яких даних, які би свідчили про зацікавленість даних свідків, обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено. Відсутні такі дані і в матеріалах кримінального провадження.

Не вбачає колегія суддів і будь-яких порушень при призначенні обвинуваченому покарання, в тому числі і п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання». Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочини у даній справі обвинуваченим ОСОБА_8 було вчинено після постановлення щодо нього вироків Приморського районного суду Запорізької області від 03.01.2017 року та Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.08.2017 року. А тому суд у відповідності до ст.71 КК правильно частково приєднав до призначеного покарання у цій справі невідбуту частину покарання за даними вироками і визначив остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Відтак, на переконання колегії суддів наведені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого ОСОБА_8 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оспорюваному судовому рішенні, і не ставлять під сумнів їх законність.

Не заслуговують на увагу і вимоги обвинуваченого ОСОБА_8 про зарахування йому в строк покарання строку попереднього ув`язнення на підставі ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року. Адже відповідно до ч.2 ст.4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч.5 ст.72 КК щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч.1 ст.72 КК, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч.2 ст.4 КК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочини у даній справі обвинуваченим було вчинено 19.12.2018 року, тобто під час дії ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №2046-VIII від 18.05.2017 року, відповідно до якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день. А тому в даному випадку підстави для застосування до обвинуваченого положень ч.5 ст.72 КК в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4