Провадження №1-кс/523/6155/19
УХВАЛА
про відмову у застосуванні екстрадиційного арешту
та про застосування домашнього арешту для забезпечення видачі особи на запит іноземної держави

27 грудня 2019 року

Слідчий суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання виконувача обов`язки керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 від 24.12.2019 року про застосування екстрадиційного арешту відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ростов-на-Дону РРФСР, росіянина за національністю, громадянина Республіки Білорусь, з вищою освітою, одруженого і працюючого начальником відділу МТЗ ТОВ «Укранафтахімтрейд», документований довідкою про звернення за захистом в Україні (№011521, виданою 10.05.2018 року ГУДМСУ в Одеській області, термін дії до 11.01.2020 року), не маючого реєстрації на території України та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на території України раніше не судимого,

який розшукується компетентними органами Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.210 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі), -

в с т а н о в и в:
24.12.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси для розгляду надійшло клопотання в.о.керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 для забезпечення видачі цієї особи до прийняття рішення про його видачу та фактичну передачу компетентним органам Республіки Білорусь, але не більше строку, встановленого ч.10 ст.584 КПК України.

З матеріалів клопотання слідує, що постановою компетентного органу Республіки Білорусь від 27.09.2018 року ОСОБА_6 оголошений у розшук, а постановою того ж органу від 08.10.2018 року відносно останнього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно з постановою від 02.12.2019 року ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.210 Кримінального кодексу Республіки Білорусь, за ознаками заволодіння майном, вчиненого посадовою особою з використанням службових повноважень, організованою групою, в особливо великих розмірах (розкрадання шляхом зловживання службовими повноваженнями), а саме у розкраданні належних ВАТ «Нафтан» грошових коштів в особливо великих розмірах на загальну суму 207000 євро, що мало місце в період з 2015 по серпень 2017 року в рамках реалізації інвестиційного проекту з реконструкції вакуумного блоку вказаного підприємства, з використанням рахунків підприємств MENDELEEV GROUP OU та Petroleum Service OU.

В обґрунтування внесеного клопотання в.о.керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 посилається на запит Генеральної прокуратури Республіки Білорусь про видачу громадянина цієї держави - ОСОБА_7 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.210 КК Республіки Білорусь.

З`ясувавши думку прокурора ОСОБА_3 на підтримку внесеного клопотання, заслухавши позицію захисника ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення клопотання та екстрадиції останнього до Республіки Білорусь, просили застосувати до нього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, дослідивши матеріали клопотання та надані стороною захисту відповідні документи, слідчий суддя доходить наступних висновків.

Як слідує з розглядуваного клопотання та доданих до нього матеріалів, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_8 від 22.11.2019 року відмовлено у задоволені клопотання Одеської місцевої прокуратури №3 про застосування до ОСОБА_6 тимчасового арешту та до нього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строк дії якого спливає 30.12.2019 року.

З огляду на ч.3 ст.26, п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесено до його компетенції цим Кодексом, а слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Положення ст.584 вказаного Кодексу встановлюють, що при вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями цього Кодексу та міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а при розгляді такого клопотання прокурора слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит на видачу, за результатами чого має постановити ухвалу про: застосування екстрадиційного арешту; затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію) та застосування екстрадиційного арешту; затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію), відмови особи від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності та застосування екстрадиційного арешту; застосування екстрадиційного арешту та відмову у затвердженні згоди особи на її видачу (екстрадицію); відмову в застосуванні екстрадиційного арешту, якщо для його обрання немає підстав.

Відповідно до приписів ст.ст.177, 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а за ст.585 цього ж Кодексу, слідчий суддя при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, обов`язково має врахувати наявність відомостей у запитуючій стороні про ухилення відповідної особи від правосуддя та дотримання нею умов звільнення з-під варти під час цього або інших кримінальних проваджень, тяжкість покарання у разі її засудження, положень закону України про кримінальну відповідальність і усталену судову практику, вік та стан здоров`я такої особи, міцність її соціальних зв`язків, у тому числі наявність в неї родини та утриманців.
Як вбачається з матеріалів розглядуваного клопотання та встановлено в судовому засіданні, незважаючи на те, що ОСОБА_6 притягується до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.210 КК Республіки Білорусь, яке належить до категорії тяжких злочинів та у випадку доведення його провини передбачає покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років, але останньому постанова про притягнення в якості обвинуваченого вручена не була та наявні в розпорядженні суду матеріали не містять даних про його попередню обізнаність з порушеним відносно нього кримінальним провадженням, а будь-які дані щодо його навмисного ухилення від кримінальної відповідальності за інкримінований в Республіки Білорусь злочин або порушення ним умов раніше застосованих запобіжних заходів, у матеріалах клопотання відсутні.
Вивченням особистості ОСОБА_6 встановлено, що останній, будучи громадянином Республіки Білорусь, на території України перебуває правомірно та забезпечений довідкою про звернення за захистом в Україні, має місце тимчасового проживання в м.Одесі, одружений та працевлаштований у сфері підприємницької діяльності, протягом часу перебування на території України до кримінальної відповідальності не притягався, що обумовлює висновок про достатню міцність соціальних зв`язків вказаної особи за місцем фактичного проживання та її законослухняну поведінку, а також свідчить про відсутність підстав для застосування екстрадиційного арешту та про наявність обставин, які гарантують запобіганню втечі означеної особи та забезпечення у подальшому прийняття рішення щодо її видачі.
Крім того, слід зауважити на тому, що виконувачем обов`язки керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 ні у матеріалах розглядуваного клопотання, ні прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведено фактів недотримання ОСОБА_6 раніше застосованого до нього за ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22.11.2019 року домашнього арешту.

У наданих в судовому засіданні поясненнях, ОСОБА_6 зазначив, що зі своєю видачею (екстрадицією) до Республіки Білорусь він не згодний, оскільки вважає, що ініційоване владою цієї держави проти нього кримінальне переслідування, про яке він дізнався лише після затримання в Україні, є наслідком його громадянської позиції і політичної діяльності, у зв`язку з чим, він звернувся до компетентних органів за захистом в Україні.
Втім, приймаючи до уваги наявний в матеріалах розглядуваного клопотання запит заступника Генерального прокурора Республіки Білорусь від 11.12.2019 року щодо взяття під варту та видачі громадянина цієї держави ОСОБА_6 , слідчий суддя зважає на надану в судовому засіданні стороною захисту довідку про звернення означеної особи до компетентних органів за захистом в Україні та ураховує застереження, викладені в п.5 ч.1, ч.2 ст.589 КПК України, за якими у видачі особи іноземній державі може бути відмовлено, якщо поміж іншого, видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами чи у випадку запиту на видачу особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні.
Частина ч.1 ст.9 КПК України встановлює, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
З огляду ж на положення ст.3 Європейської Конвенції про видачу правопорушників від 13.12.1957 року, яка ратифікована Законом України №43/98-ВР від 16.01.1998 року, у видачі особи може бути відмовлено, якщо правопорушення, у зв`язку з яким вона запитується, розглядається запитуваною Стороною як політичне правопорушення або правопорушення, пов`язане з політичним переслідуванням.
Досліджуючи ж обставини оголошення ОСОБА_6 компетентним органом Республіки Білорусь у розшук, слідчий суддя виходить з практики Верховного Суду України (постанова від 19.03.2015 року у справі №5-1кс15), згідно з якою під ухиленням особи від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені нею з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо).

При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку. Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин коли не встановлено його місцезнаходження, а відтак оголошення розшуку підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Разом із тим, ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.
У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень ст.5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було "законним", зокрема з дотриманням "процедури, встановленої законом". У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета статті 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля. Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон відповідно до ст.5 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 року у справі "Ічин та інші проти України"п.п.34-35).
Крім того, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин.
Опріч викладене, за п.62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України» від 16.08.2010 року, існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти та доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними», а у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
Викладені вище обставини за своєю сукупністю спростовують доводи виконувача обов`язки керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 щодо застосування відносно ОСОБА_6 саме екстрадиційного арешту, оскільки тримання останнього під вартою протягом здійснення екстрадиційної перевірки та з очікування вирішення питань за його зверненням за захистом в Україні чи про його видачу (екстрадицію) на запит іншої держави, призведе до необґрунтованого й свавільного позбавлення вказаної особи свободи та буде суперечить меті ст.5 Конвенції, а згідно з ч.1 ст.585 КПК України, за наявності обставин, які гарантують запобігання втечі особи та забезпечення у подальшому її видачі, слідчий суддя може обрати щодо такої особи запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою (екстрадиційним арештом).
Виходячи з наведених вимог кримінального процесуального закону України, положень Європейських конвенцій та практики ЄСПЛ, слідчим суддею при вирішенні питання щодо доцільності застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 враховуються положення ст.ст.584, 585, 589 КПК України у їх системному взаємозв`язку, а також приймається до уваги встановлені під час розгляду клопотання обставини звернення вказаної особи до компетентних органів за захистом в Україні та характеризуючі її дані, зокрема сімейний стан та працевлаштованість, забезпеченість місцем проживання в м.Одесі та притягнення до криіманльної відповідальності вперше, внаслідок чого, дотримуючись справедливого балансу між існуванням суспільного інтересу та поваги до особистої свободи означеної особи, слідчий суддя доходить висновку про те, що для забезпечення видачі цієї особи до прийняття рішення про її видачу компетентним органам Республіки Білорусь, єдиним обґрунтованим і законним судовим рішенням уявляється застосування до зазначеної особи запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, із застосуванням електронних засобів контролю та із залишенням клопотання виконувача обов`язки керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 без задоволення.
Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, а домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, та працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надання усних чи письмових пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Керуючись ст.ст.3, 7-9, 22, 26, 177-179, 181-184, 369-372, 584-585 КПК України, слідчий суддя -

п о с т а н о в и в:

Клопотання виконувача обов`язки керівника Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 від 24.12.2019 року про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Для забезпечення видачі та прийняття рішення про видачу компетентним органам іноземної держави застосувати до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням електронних засобів контролю, строком на 60 днів, тобто до 28.02.2020 року, поклавши на вказану особу наступні обов`язки:
1) заборонити залишати житло за вищеозначеною адресою в період часу з 22:00 до 06:00 години;
2) без дозволу прокурора чи суду не відлучатися за межі м.Одеси;
3) повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання;
4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (у тому числі для виїзду за кордон) та інші будь-які документи, що надають право на виїзд з України чи в`їзд в Україну;
5) носити електронний засіб контролю.

Строк дії цієї ухвали щодо застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту розпочинається після спливу строку дії ухвали слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22.11.2019 року та закінчується 28.02.2020 року.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що відповідно до ч.5 ст.181, ч.6 ст.195 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, а відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, або намагання вчинити зазначені дії, - є невиконанням обов`язків, покладених судом на нього при застосуванні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, або у вигляді домашнього арешту.
Виконання ухвали в частині застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам Суворовського ВП ГУНП в Одеській області. Ухвала підлягає негайному виконанню органом внутрішніх справ.
Застосування електронних засобів контролю належить здійснювати в порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ України.
Зобов`язати прокурора або працівника органу Національної поліції перед застосуванням електронного засобу контролю під розпис роз`яснити ОСОБА_6 правила користування пристроєм, техніку безпеки поводження з ним та наслідки його зняття або неправомірного втручання в його роботу з метою ухилення від контролю.
Копію ухвали направити для виконання до Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, а для контролю виконання вручити прокурору Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 та для відома вручити під розписку ОСОБА_6 .
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги, протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1