Дата документу 14.02.2020 Справа № 554/5166/19
У Х В А Л А

14 лютого 2020 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
представника потерпілих ОСОБА_4
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження № 0003646по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

Октябрським районним судом м. Полтави розглядається кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до обвинувального акта, 6 листопада 2018 року, приблизно о 14 год. 10 хв., ОСОБА_9 , керуючи власним автомобілем марки MERSEDES BENZ ML 250, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухалася по вулиці Соборності з боку вулиці Театральна у напрямку вулиці В`ячеслава Чорновола в місті Полтава, зі швидкістю 50-60 км/год. (за показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), яка наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого на перехресті з вулицею Лідова, позначеного дорожньою розміткою «зебра» та дорожніми знаками 5.35.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (надалі ПДР, Правил), в порушення вимог пунктів 12.3, 12.4 та 12.9 «б» ПДР, при виникненні небезпеки для руху у вигляді появи на проїзній частині велосипедиста, який рухався по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу її руху, якого вона об`єктивно могла виявити з моменту його виїзду на пішохідний перехід, не вжила негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснила наїзд на неповнолітнього велосипедиста ОСОБА_12 , який переїжджав проїзну частину вулиці Соборності по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по напрямку її руху, керуючи спортивним велосипедом марки CARVER.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких не приходячи до свідомості, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в Полтавській обласній клінічній лікарні.

Щодо обвинуваченої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло в нічний час, який неодноразово продовжувався судом та строк дії якого закінчується 16 лютого 2020 року.

В зв`язку з закінченням строку дії запобіжного заходу прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною залишати місце проживання в нічний час відносно ОСОБА_9 , яке він мотивував тим, що ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання цього запобіжного заходу щодо останньої, продовжують мати місце і на даний час, оскільки, на переконання ініціатора заявленого клопотання, зміст якого є аналогічним всім попереднім клопотанням, є підстави вважати, що вона може як продовжити злочинну діяльність, так і ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні.

Потерпілі та їх представник підтримали думку прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. При цьому вони виходили не з необхідності продовження строку дії запобіжного заходу як процесуального примусу для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, а як заходу, який би позбавляв можливості останньої в нічний час перебувати поза межами її помешкання, виходячи з тяжкості вчиненого нею злочину та спричинення великої моральної шкоди потерпілим, яка в разі зміни запобіжного заходу буде лише збільшуватись.

Захисники обвинуваченої ОСОБА_8 , в суді, та ОСОБА_13 в письмовому клопотанні, поданому в суд, не вбачали підстав для продовження строків домашнього арешту, вважаючи, що прокурором як в поданих раніше, так і в заявленому клопотанні не викладено обставин, на підставі яких він дійшов висновку про наявність ризиків, зазначених у його клопотанні, до нього не надано будь-яких матеріалів, якими прокурор обгрунтовує доводи клопотання, не наведено переліку свідків, яких необхідно допитати під час розгляду клопотання із зазначенням відомостей, які вони можуть надати та не обгрунтовано значення таких відомостей для вирішення цих питань. Крім того, прокурором не обгрунтовано можливості застосування більш мяких запобіжних заходів, а лише в черговий раз констатовано, шляхом копіювання попередніх клопотань, факт наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що є недопустимим, а отже поведінка обвинуваченої є процесуально належною та такою, що не потребує як процесуального примусу, так і контролю, а тому просили відмовити в задоволенні заявленого прокурором клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Обвинувачена підтримала думку захисників.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд встановив таке.

Частиною 6 статті 181 КПК України встановлено, що строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, до якого прирівнюється і домашній арешт, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, і повинно містити: 1) короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; 4) посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; 5) виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; 6) обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів; 7) обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї статті прокурора зобов`язано додавати до клопотання копії матеріалів, якими він обґрунтовує доводи клопотання, перепік свідків, яких прокурор вважає за необхідне допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу.

Цих вимог закону прокурор не дотримався, а в черговий раз, звертаючись до суду з аналогічним клопотанням, зауважував лише на серйозність звинувачень проти обвинуваченої і ризик її переховування, уникнення або перешкоджання слідству та судовому розгляду, які згадувались у початковому рішенні про обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Однак, така аргументація не розвивалась з часом і, як і раніше, складалась з тих самих шаблонних і стереотипних висновків, на підставі яких він наполягав лише на необхідності встановлення заборони для обвинуваченої залишати місце проживання в нічний час без наведення мотивів та обґрунтування цих обмежень, констатація чого з погляду процесуальної необхідності, на думку суду, є сумнівною та недоцільною.

Прокурором не викладено обставин, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, не зроблено посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, не викладено обставин, на підставі яких він дійшов висновку про наявність кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, не обґрунтовано неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а лише констатовано недостатність можливості забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої обранням щодо неї іншого, крім домашнього арешту, запобіжного заходу.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої, вважаючи за можливе забезпечити належну поведінку обвинуваченої шляхом обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на неї обов`язків відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України.

Констатуючи відсутність підстав для продовження домашнього арешту, суд зазначає, що запобіжний захід не є мірою покарання, яка призначається вироком суду, а застосовується з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Змінюючи запобіжний захід, суд керувався положеннями статей 184 та 199 КПК України, які зобов`язують прокурора не тільки посилатися на ризики, зазначені у статті 177 КПК України, а й викладати обставини, на підставі яких він дійшов висновку про наявність ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про необхідність зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченої, суд виходив з положень частини 5 статті 17 КПК України, відповідно до якої поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою, а також з практики Європейського суду з прав людини, який у рішеннях «Гюсеїн проти Туреччини», від 08.08.2006 року, «Биков проти Росії» від 10.03.2009 року, Мамедова проти Росії» від 01.06.2006 року, «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року констатував порушення Європейської конвенції з прав людини у разі не наведення доказів наявності підстав тримання особи під вартою (до якого прирівнюється і домашній арешт), а лише їх перерахування, при цьому ознаки вини особи та серйозність покарання самі по собі не можуть бути достатніми, щоб виправдати продовження позбавлення волі протягом тривалого періоду, мотивування якого з очевидним порушенням презумпції невинуватості за жодної обставини не може слугувати за правомірну підставу для позбавлення волі. У справі «Клішин проти України» від 23.02.2012 року ЄСПЛ указав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для обґрунтування обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції було констатоване і в рішеннях «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, «Третьяков проти України» від 29.09.2011 року та «Цигоній проти України» від 24.11.2011 року, оскільки при продовженні термінів тримання під вартою використовувались стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи та не було розглянуто можливість застосування альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

Крім того, при вирішенні цього питання суд враховує належну, за весь час розгляду кримінального провадження, процесуальну поведінку обвинуваченої, її соціальний статус, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, працевлаштованість тощо.

Зважаючи на це, суд вважає, що констатація прокурором факту наявності наведених ним в клопотанні ризиків, є лише припущенням, яке не ґрунтується на будь-яких доказах, в зв`язку з чим відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України не приймається до уваги.

З метою забезпечення належної поведінки обвинуваченої суд вважає за необхідне покласти на обвинувачену обов`язки відповідно до статті 199 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по матеріалах кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 194,372, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Обраний щодо обвинуваченої ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати місце проживання в нічний час змінити на особисте зобов`язання, поклавши на неї обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по матеріалах кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1