Провадження № 11-кп/824/958/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 2 ст. 152 КК України

У Х В А Л А
іменем України
05 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в місті Києві в апеляційну скаргу обвинуваченого на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2019 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк 60 (шістдесят) днів, тобто по 27.01.2020 включно,
В С Т А Н О В И Л А:
29.11.2019 року прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_6 заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27.01.2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих і свідків у цьому кримінальному провадженні, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення. Окрім того, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості осіб, які згідно зі ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, він раніше судимий за аналогічний злочин, обвинувачується в тому, що після відбування покарання на шлях виправлення не став, та знову скоїв особливо тяжкий злочин і його посилання на міцні соціальні зв`язки не підтверджені доказами про зареєстроване місце проживання та реєстрацію шлюбу.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить визнати порушення його прав, передбачених ст. 28 Конституції України та ст. ст. 3, 5, 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про продовження йому строку тримання під вартою відмовити. Вимоги обґрунтовує тим, що йому було незаконно змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою. Зазначає, що під час зміни судом йому запобіжного заходу посилання на вчинення ним адміністративного правопорушення є неправомірним, оскільки справа про адміністративне правопорушення щодо нього була закрита за відсутності в його діях складу правопорушення. Окрім того, клопотання прокурора про зміну йому запобіжного заходу не відповідає вимогам КПК України, оскільки копія клопотання про зміну запобіжного заходу не була йому вручена вчасно, і вказані порушення неодноразово повторювалися, що було проігноровано судом першої інстанції. На переконання апелянта, висновки суду першої інстанції щодо його особи спростовуються наявними у справі матеріалами, зокрема, тим що він офіційно працевлаштований, його позитивні характеристики, міцність соціальних зв`язків, а саме, що він перебуває у цивільному шлюбі, виховує малолітнього сина своєї цивільної дружини. Зазначає, що вказані в оскаржуваній ухвалі ризики нічим не підтверджені, і він жодного разу не порушував покладених на нього процесуальних обов`язків.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченогопредставник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що обвинувачений уже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, та вчинив новий злочин щодо неповнолітньої. Зазначає, що посилання обвинуваченого на наявність у нього міцних соціальних зв`язків є неправдивими, оскільки він не зареєстрований та не має постійного місця проживання в м. Біла Церква та сина своєї співмешканки не виховує. Окрім того, проти колишньої співмешканки обвинуваченого було порушено кримінальне провадження за ст. 386 КК України за примушування неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 до відмови від давання показань проти її співмешканця ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Рішенням Конституційного суду України № 4-р/2019 року від 13.06.2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_11 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що в клопотанні про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно зазначатися про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Так, при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою за клопотанням прокурора було враховано що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєні злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості осіб, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, раніше судимий за аналогічний злочин. Його посилання на міцні соціальні зв`язки не підтверджені доказами про зареєстроване місце проживання та реєстрацію шлюбу.

Також, судом першої інстанції було враховано, що заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшилися і не зникли, та встановлені фактичні дані об`єктивно вказують на те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Крім того суд врахував, що інтереси правосуддя і суспільства переважають над обмеженнями в правах, які несе обвинувачений у зв`язку із розглядом вказаної справи. Встановлено, що з боку обвинуваченого існують ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховування від органів досудового розслідування та суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також враховує тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Що стосується наявності обґрунтованої підозри та вагомих доказів про вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186; ч. 2 ст. 152; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153; ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати ОСОБА_7 із вчиненням кримінального правопорушення (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а тому у колегії суддів відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Слід зазначити, що строк дії ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області щодо ОСОБА_7 закінчився 27.01.2020 року та був продовжений ухвалою суду 24.01.2020 року на 60 днів.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2019 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк 60 (шістдесят) днів, тобто по 27.01.2020 включно залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

__________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4