Дата документу 19.12.2019 Справа№ 334/2104/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2104/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/385/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Атманай, Якимівського району, Запорізької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та засуджено до 2 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання, якщо він протягом 1 року не скоїть нового кримінального правопорушення, та покладено на останнього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді арешту на строк 6 місяців, на підставі ч.4 ст.70 КК України призначити остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців та зарахувати в строк покарання покарання, відбуте за вироком від 15 березня 2016 року. У решті прокурор просить вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вказаний вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Вказує, що судом при призначенні покарання не в повній мірі враховано особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який неодноразово судимий, у тому числі за корисливий злочин, не працює, не має позитивних характеристик, у зв`язку із чим суд помилково призначив ОСОБА_6 покарання не в максимальних межах ч.2 ст.389 КК України.

Крім того, суд не врахував той факт, що даний злочин було вчинено до ухвалення вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року. І хоча покарання за вказаним вироком ОСОБА_6 відбув повністю, це не позбавляло обов`язку суд призначити покарання за правилами, передбаченими ч.4 ст.70 КК.

Згідно з вироком суду, 20 жовтня 2015 року Запорізьким районним судом Запорізької області ОСОБА_6 був засуджений за ч.2 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.

07 грудня 2015 року ОСОБА_6 у приміщенні ВКВІ Ленінського району був ознайомлений під підпис з умовами відбування покарання, у зв`язку з чим було винесено постанову про встановлення реєстраційного дня, відібрано пояснення про його постійне місце проживання, видано направлення для відбування громадських робіт до МКП «Основаніє» м.Запоріжжя та попереджено про відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та за скоєння повторного злочину чи адміністративного правопорушення.

Згідно з направленням № 7465 від 07 грудня 2015 року, ОСОБА_6 повинен був приступити до відбування покарання з 09 грудня 2015 року.

Однак, ОСОБА_6 , будучи особою, засудженою вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 20 жовтня 2015 року до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, діючи умисно, маючи умисел направлений на ухилення від відбування вказаного покарання, у період з 09 грудня 2015 року до 15 березня 2016 року до відбування покарання на МКП «Основаніє» м.Запоріжжя не приступив, тим самим ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, які йому було призначено Запорізьким районним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК, як ухилення від відбування громадських робіт.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити в межах заявлених вимог; обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Діюче кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати їм відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченої за ч.2 ст.389 КК України.
Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції не зазначив у вироку чому менш суворе ніж обмеження волі покарання, а саме покарання у виді арешту, передбачене ч.2 ст.389 КК України, буде недостатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненому, під час провадження досудового слідства та в ході судового розгляду сприяв у з`ясуванні обставин справи, тяжких наслідків від його дій не настало. Викладені обстави, на думку колегії суддів, є підставою для призначення ОСОБА_9 більш м`якого покарання з передбачених ч.2 ст.389 КК України, а саме: покарання у виді арешту.

Даний вид покарання не передбачає можливості звільнення від його відбування, а тому має виконуватись реально. Разом з цим, саме ця обставина, на переконання колегії суддів, буде сприяти досягненню мети призначення покарання виправлення винної особи та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Більш того, суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, не вмотивував належним чином своє рішення, та не врахував те, що ОСОБА_6 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності та був судимий за вчинення корисливих злочинів, ніде не працює, що свідчить про небажання ОСОБА_6 ставати на шлях виправлення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від призначеного покарання також є безпідставним і необґрунтованим.

Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Кримінальне правопорушення у даному провадженні ОСОБА_9 вчинив до ухвалення вироку щодо нього Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року.

Тому, суд мав призначити ОСОБА_9 покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України та зарахувати в строк покарання відбуте повністю покарання за попереднім вироком, чого зроблено не було.

З врахуванням викладеного, вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим, та відповідно до вимог ст.ст.407, 409, 413, 420 КПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Давність, передбачена ст.49 КК України, в даному випадку не застосовується, оскільки перебіг давності зупинявся, т.я. ОСОБА_9 ухилявся від суду, у зв`язку з чим був оголошений його розшук.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді арешту на строк 5 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення цим покаранням покарання, призначеного ОСОБА_6 за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року, остаточно призначити покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

Зарахувати в строк покарання, призначеного за цим вироком, відбуте повністю ОСОБА_6 покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року (4 місяці 5 днів арешту).

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня фактичного затримання ОСОБА_6 і приведення вироку до виконання.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4