ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/819/788/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А
іменем України
03 липня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11 червня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Дудчани Нововоронцовського району Херсонської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої;

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.149 КК України

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 на строк 60 днів з 11.06.2020 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 вказує про відсутність підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Свої доводи мотивує тим, що не підтверджено наявність ризиків переховування від суду, перешкоджати встановленні істини у справі. Посилаючись на вимоги ч.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити про наявність іншої підстави або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, тоді як жодний ризик зазначений у вказаній статті у клопотанні про продовження строку тримання під вартою прокурором не доведений. Крім того, обвинувачена перебуває під вартою вже великий термін, тому вважає, що подальше перебування ОСОБА_8 під вартою буде суперечити п.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою АДРЕСА_2 , із застосуванням електронного засобу контролю.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 , які підтримали просили задовольнити апеляційні вимоги, наведені захисником, думку прокурора про залишення апеляційної скарги сторони захисту без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої на строк 60 днів з 11.06.2020 року.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість завершення судового розгляду з ухваленням судового рішення по суті у вказаному кримінальному провадженні до закінчення строку дії обраного обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені статтею 177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, за який законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна або без такої, заперечує обставини вчинення кримінального правопорушення, офіційно не працевлаштована, не має законних джерел для існування, тобто не має міцних соціальних зв`язків, що можуть слугувати стримуючим фактором та гарантували її належну процесуальну поведінку, і виключали можливість вчинення нею дій, спрямованих на переховування від суду, перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, суттєво не зменшились та продовжують існувати.
Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, що вона є громадянкою України, не заміжня, не працює, не має міцних соціальних зв`язків та постійного джерела доходу для існування, її негативну репутацію за місцем проживання як особи, що веде аморальний спосіб життя, що свідчить про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Зазначені вище обставини, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, вона може вчинити активні дії щодо переховування від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Тому твердження сторони захисту про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими, а також з огляду на характер, вид та обставини вчинення злочину, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , негативні відомості про її особу, які у своїй сукупності, не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчиєв проти Молдови».

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Посилання захисника на відсутність доказів існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які, на його думку, дають підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, спростовуються вищевикладеними матеріалами кримінального провадження та в сукупності і взаємозв`язку вказують на те, що будь-який інший більш м`який запобіжний захід не зможе слугувати стримуючим фактором та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_8 ..

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Стороною захисту не наведено переконливих доводів щодо існування обставин, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення рішення про більш м`який запобіжний захід.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11 червня 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4