Дата документу 18.02.2020 Справа № 336/3292/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3292/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/98/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новоолександрівка Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, який неодружений, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , місце реєстрації відсутнє, раніше судимого:
-16 листопада 2005 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ст.69, 70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 12 вересня 2006 року по відбуттю строку покарання;
-14 травня 2008 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнився 01 листопада 2011 року по відбуттю строку покарання;
-20 серпня 2013 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.187 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
-04 листопада 2013 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ч.4 ст.70 КК України приєднано покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20 серпня 2013 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, звільнився 01 березня 2017 року по відбуттю строку покарання;
-30 листопада 2007 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ст.395 КК України до 1 місяця арешту, звільнився 16 січня 2018 року по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2018 року, яким останнього визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з часу фактичного затримання ОСОБА_6 .
Речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та кваліфікацію своїх дій, просить вирок суду змінити та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги та не визнано обставинами, що пом`якшують покарання, те, що він визнав повністю свою вину і жодним чином не намагався заплутати орган досудового розслідування чи суд, або якимось чином зменшити ступінь своєї вини у скоєному (сприяв розкриттю злочину під час досудового розслідування), у скоєному щиро покаявся, у судовому засіданні попросив вибачення у потерпілого, на обліку в ЗОНД не перебуває, готовий понести покарання за вчинений злочин, що свідчить про усвідомлення ним протиправності своїх дій та знижує ступінь його суспільної небезпеки.

Згідно з вироком суду, 15 травня 2018 року приблизно о 22-00 годині ОСОБА_6 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно з корисливих мотивів, повторно, знаходячись біля кіоску, розташованого поруч з будинком №30 по вул.Миколи Корищенка в м.Запоріжжі, шляхом ривка, правою рукою відкрито вирвав з правої руки ОСОБА_9 грошову купюру номіналом 500 гривень, яка належала останньому. Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 з викраденою грошовою купюрою, побіг в напрямку двору будинку №30 по вул.Миколи Корищенка в м.Запоріжжя, тим самим зник з місця вчинення злочину, чим завдав ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 500 гривень.

У судове засідання апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 повторно не з`явився. Останньому неодноразово направлялися судові повістки за адресою, вказаною в апеляційній скарзі, але обвинувачений вказані повістки не отримує. Апеляційний розгляд провадження неодноразово відкладався з зазначених причин.
Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 сам подав апеляційну скаргу та дане провадження вже тривалий час перебуває в Запорізькому апеляційному судді, апелянт долею свого провадження не цікавиться.
Така поведінка обвинуваченого, на думку колегії суддів, свідчить про небажання останнього брати участь у розгляді поданої ним апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія судів приходить до висновку, що неприбуття обвинуваченого у судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає апеляційному розгляду, що не суперечать вимогам ст.ст.401,405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого, просила вирок суду змінити в частині призначеного покарання; прокурора, який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, та є обґрунтованими.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.
Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про суворість призначеного йому покарання, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопрушення, яке законом віднесено до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не має реєстрації, не працює, неодружений, на обліку в ЗОНД не перебуває, також судом враховано досудову доповідь та позицію потерпілого. Обставиною, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції та стали підставою для призначення останньому покарання у виді позбавлення волі за санкцією ч.1 ст.186 КК України на мінімальний строк.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про суворість призначеного йому покарання не є слушними, з огляду на відомості про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, ніде не працює, на шлях виправлення не стає. Згідно з досудовою доповіддю, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства. На думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку ОСОБА_6 з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України і підстав для пом`якшення призначеного покарання не вбачає, в тому числі і для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, правильності зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3