Ухвала
Іменем України
24 березня 2020 року
м. Київ
справа № 750/5072/19
провадження № 51- 667ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової
палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 27 жовтня 2014 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за:
- за ч. 2 ст. 342 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки;
- ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 змінено в частині кваліфікації його дій та призначення покарання, виключено із вироку кваліфікацію та вказівку про засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 342 КК як зайву, а за ч. 2 ст. 345 КК призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. В решті вирок залишено без змін.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обовязків. Зазначені дії обвинувачений вчинив за таких обставин.
15 лютого 2019 року о 15:04 по лінії «102» надійшло анонімне повідомлення про порушення публічного порядку та невиконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини в під`їзді АДРЕСА_2 , із метою перевірки повідомлення та вжиття заходів з охорони публічного порядку, о 15 год. 17 хв. того ж дня, до місця події прибув патруль поліції у складі заступника командира взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 та інспектора взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції ОСОБА_7 , які між третім та четвертим поверхами в під`їзді №1 будинку за вказаною адресою виявили громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, чим порушили публічний порядок, а також малолітнього ОСОБА_9 , 2014 року народження, який лежав на бетонній підлозі в розстебнутому верхньому одязі.
У зв`язку із вчиненням ОСОБА_5 правопорушення, працівником поліції ОСОБА_6 відповідно до статей 30, 31 Закону України «Про національну поліцію», відносно ОСОБА_5 застосовано превентивний захід у вигляді перевірки документів та висунуто останньому законну вимогу надати документи, що посвідчують його особу, на що він агресивно відреагував та почав розмахувати руками, чим створив загрозу особистій безпеці працівників поліції, у зв`язку з чим, згідно ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», був попереджений про можливість застосування до нього поліцейських заходів примусу у вигляді фізичної сили та спеціальних засобів.
Продовжуючи протиправну діяльність, цього ж дня, ОСОБА_5 близько 15:21, знаходячись на міжсходинковому майданчику між сьомим та восьмим поверхами в під`їзді №1 за вказаною вище адресою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер вчинюваного ним діяння, маючи умисел, спрямований на опір представникам правоохоронного органу, достовірно знаючи, що ОСОБА_6 є працівником поліції, одягнений у формений одяг та перебуває при виконанні службових обов`язків, з метою перешкоджання виконанню працівником поліції своїх службових обов`язків, з мотивів явної неповаги до авторитету працівників органів державної влади, не бажаючи підкорятись законним вимогам працівників правоохоронного органу, та намагаючись протидіяти їх законній діяльності з охорони публічного порядку, законні вимоги щодо надання документів для перевірки та припинення своєї протиправної поведінки не виконав, та почав чинити активний фізичний опір, який виразився у застосуванні фізичної сили до ОСОБА_6 , штовханні останнього в область тулубу, хапанні за руки, здійсненні активного супротиву при застосуванні фізичної сили та спеціальних засобів.
Продовжуючи свої дії та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на міжсходинковому майданчику між сьомим та восьмим поверхами в під`їзді №1 за вище вказаною адресою, з метою перешкоджання виконання працівниками поліції своїх службових обов`язків, з мотивів явної неповаги до авторитету працівників органів державної влади, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є працівником поліції, ОСОБА_5 умисно наніс два удари руками в ділянку обличчя останнього, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді набряку та забиття м`яких тканин зовнішнього носа, саден правої щоки, які згідно висновку експерта № 93 від 06 березня 2019 року відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк захисник ОСОБА_4 звернулася до касаційного суду з скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, у якій просить скасувати судові рішення у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК.
На обґрунтування своїх доводів захисник ОСОБА_4 посилається на те, що:
- за наявності підстав для закриття судом кримінального провадження його не було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), тобто судами обох інстанцій безпідставно відмовлено у закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_5 ;
- вирок суду першої інстанції постановлено на недопустимих доказах, зокрема судами враховано відеозапис з портативного відеореєстратора заступника командира взводу №2 БУПП в Чернігівській області ОСОБА_6 , з якого неможливо дійти висновку про вчинення обвинуваченим опору працівнику поліції і такий доказ суд мав визнати недопустимим;
- до провадження не приєднано і не враховано відеозапис з портативного відеореєстратора, який знаходився у свідка ОСОБА_7 ;
- суд першої інстанції лише перерахував у вироку докази вини обвинуваченого, але не зазначив, чому дійшов висновків щодо вини ОСОБА_5 у вчиненні опору працівнику поліції і в чому полягає умисел у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому;
- у кримінальному провадженні відсутні докази про те, що обвинувачений мав умисел на спричинення тілесних ушкоджень поліцейському;
- суд першої інстанції не надав оцінку слідчому експерименту за участю обвинуваченого, який був проведений із застосуванням відеофіксації та з якого неможливо дійти висновку про наявність умислу в ОСОБА_5 на спричинення тілесних ушкоджень;
- суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ч.2 ст. 419 КПК та не надав відповіді на доводи апеляційної скарги, зокрема в частині ненадання оцінки судом першої інстанції слідчому експерименту, який спростовує наявність умислу в обвинуваченого на спричинення тілесних ушкоджень, та не аргументував свої висновки щодо наявності в діях обвинуваченого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, і чому показання обвинуваченого не узгоджуються з даними висновку судово-медичної експертизи;
- судами не надано оцінку показанням обвинуваченого, свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_8 , які підтверджують відсутність умислу в ОСОБА_5 на спричинення тілесних ушкоджень та не зазначено у судових рішеннях чому не враховано зазначені пояснення.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК, судкасаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вказаних положень КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скаргив частині оцінки доказів, зокрема показань свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_8 в сукупності з показаннями обвинуваченого, щодо не приєднання до провадження і не врахування відеозапису з портативного відеореєстратора, який знаходився у свідка ОСОБА_7 , та щодо не узгодження показань обвинуваченого з даними висновку судово-медичної експертизи.
Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання обвинуваченого на те, що прокуратура не надала відеозаписи з камери поліцейськоїОСОБА_7 , спростовуються листом начальника департаменту патрульної поліції від 27 березня 2019 про те, що поліцейська ОСОБА_7 не мала при собі портативного відеореєстратора ( т.1 а. п.113).
На думку Суду, доводи захисника у скарзі про те, що у провадженні відсутні докази про наявність умислу на спричинення тілесних ушкоджень поліцейському, що вирок суду першої інстанції постановлено на недопустимих доказах, зокрема судом враховано відеозапис із портативного відеореєстратора заступника командира взводу №2 БУПП в Чернігівській області ОСОБА_6 , з якого неможливо дійти висновку про вчинення обвинуваченим опору працівнику поліції, спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.
Як убачається із наданої копії вироку, проаналізувавши сукупність усіх установлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, пояснення потерпілого, свідків і обвинуваченого, надані стороною обвинувачення і досліджені докази, та врахувавши, в тому числі:
- дані рапорту заступника командира взводу № 2 роти № 2 БУПП у Чернігівській області ОСОБА_6 , згідно якого 15 лютого 2019 року о 15:17 ним був виявлений ОСОБА_5 , за адресою: м. Чернігів, вул. П`ятницька, 47, який перебував у нетверезому стані, на зауваження не реагував та розпочав з ним бійку;
- дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 лютого 2019 року, згідно яких, потерпілий ОСОБА_6 , та свідок ОСОБА_7 , впізнали ОСОБА_5 , як особу, зображену на фотознімку, яка чинила опір та наносила тілесні ушкодження потерпілому;
- дані переглянутого в судовому засіданні відеозапису з портативного відеореєстратора заступника командира взводу № 2 роти № 2 БУПП у Чернігівській області ОСОБА_6 , на якому видно, що ОСОБА_5 не реагує на зауваження інспектора поліції та наносить йому тілесні ушкодження;
- дані з довідки від 15 лютого 2019 року Чернігівської міської лікарні № 2, згідно якої в ОСОБА_5 було виявлено алкогольне сп`яніння (0,65 проміле);
- дані висновку експерта № 93 від 22 лютого 2019 року, відповідно до яких у потерпілого ОСОБА_6 наявні тілесні ушкодження у вигляді набряку та забиття м`яких тканин зовнішнього носа, садна правої щоки, котрі виникли від дії твердих тупих предметів та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які могли утворитися 15 лютого 2019 року.
Аналізуючи в сукупності надані сторонами кримінального провадження та перевірені в судовому засіданні докази, які узгоджуються між собою, суд зазначив у вироку, що за вказаних обставин вважає доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, а саме вчинення ним опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Враховуючи наведене, на думку Суду є необґрунтованими доводи захисника у скарзі щодо не зазначення судом у вироку підстав, з яких суд дійшов висновку щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні опору працівнику поліції та наявності умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.
Апеляційний суд, змінюючи вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 шляхом виключення вказівки про кваліфікацію та його засудження за ч. 2 ст. 342 КК зазначив про те, що обставини, за яких ОСОБА_5 чинив опір працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків та умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, підтверджуються не тільки показаннями потерпілого та свідків, а також іншими зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, судово-медичними даними, висновком результатів службового розслідування про відповідність дій поліцейських вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та чинного законодавства.

При цьому, апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційні скарги ОСОБА_5 і захисника в частині кваліфікації дій обвинуваченого, проаналізував показання потерпілого, свідків, врахував досліджені в суді першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду докази, дійшов висновку про те, що своїми діями обвинувачений ОСОБА_5 застосував до представників правоохоронного органу опір, а потім і фізичне насильство, що охоплюється одним кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 345 КК.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що:
- згідно із обвинуваченням, що визнано судом доведеним, опір був вчинений близько 15:21, 15 лютого 2019 року, на міжсходинковому майданчику між сьомим та восьмим поверхами першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , заподіяння легких тілесних ушкоджень працівнику поліції у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, у тому ж самому місці й в той самий час;
- свідок поліцейська ОСОБА_7 підтвердила, що з їхнього боку, не було жодних порушень чи перевищення повноважень, як по відношенню до ОСОБА_5 , так і по відношенню до ОСОБА_8 , яка була з малолітньою дитиною. Навпаки, поліцейський ОСОБА_6 заспокоїв дитину;
- потерпілий ОСОБА_6 в суді першої інстанції підтвердив, що обвинувачений обманув їх, що дитина, яка спить на підлозі у під`їзду будинку, а також його знайома ОСОБА_8 , - його син і дружина, які проживають у цьому будинку, та під час слідування до квартири обвинуваченого з метою пред`явлення документів, між сьомим та восьмим поверхами, обвинувачений почав штовхатися, хапати за формений одяг, а після попередження про недопустимість такої поведінки, завдав два удари в обличчя;
- доводи обвинуваченого, що він опору працівнику поліції не чинив під час виконання ним службових обов`язків, спростовуються відеозаписом з бодікамери поліцейського, з якого вбачається, що розмахувати руками обвинувачений почав до того, як працівники поліції зробили йому зауваження та попередили про можливість застосування спеціальних заходів, на що обвинувачений посилив агресію та кинувся битися до поліцейського і тільки після цього до нього був застосований газ.
Доводи у скарзі про не зазначення судами в судових рішеннях підстав не врахування пояснення, в тому числі свідка ОСОБА_10 непереконливі, оскільки апеляційний суд зазначив в ухвалі, що суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до показань цього свідка, яка в під`їзді будинку в присутності поліцейських із сином влаштувала конфлікт, не пускала до квартири, була негативно налаштована проти ОСОБА_8 , яка перебувала у стані сп`яніння, з малолітньою дитиною, а в суді ОСОБА_10 надала показання, які свідчать про правомірність поведінки свого сина.
Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що судово-медичні дані вказують на те, що у поліцейського ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді набряку та забиття м`яких тканин зовнішнього носа, садна правої щоки, які виникли від дії тупих твердих предметів по механізму удару й тертя, по давності утворення відповідають даті 15 лютого 2019 року, і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень без розладу здоров`я. Тілесні ушкодження виникли не менше як від двох травмуючих дій, які спричинялись із силою, достатньою для їх утворення, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 93 від 06 березня 2019 року( т.1 а.п. 164-167).
Враховуючи зазначені мотиви апеляційного суду, непереконливими є доводи у скарзі про те, що в ухвалі суд апеляційної інстанції не аргументував свої висновки щодо наявності в діях обвинуваченого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, а також не зазначив відповіді на доводи апеляційної скарги, зокрема в частині ненадання оцінки судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту, який спростовує наявність умислу в обвинуваченого на спричинення тілесних ушкоджень.

Як вбачається із наданих судових рішень, судами першої й апеляційної інстанцій не було встановлено надання стороною обвинувачення у провадженні як доказу - протоколу слідчого експерименту із застосуванням відеофіксації, та про наявність такого у матеріалах кримінального провадження з посиланням на відповідні аркуші провадження, у скарзі захисником не зазначено.
Крім цього, захисником ОСОБА_4 , за встановлених судом обставин, не наведено переконливих доводів, яким чином зазначений протокол спростовує правильність висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 .
На думку Суду, враховуючи наведене, зазначені доводи у скарзі щодо недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні опору працівнику поліції та спричиненні тілесних ушкоджень, в тому числі про безпідставну відмову судами у закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_5 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК, є такими, що в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в цій частині та висновків суду апеляційної інстанції, який погодився із вже встановленими судом першої інстанції обставинами вчинення обвинуваченим протиправних дій та нових фактичних обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення не встановлював, а лише на підставі досліджених судом першої інстанції доказів та встановлених судом першої інстанції обставин, відповідно до своїх повноважень, передбачених чинним КПК, обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.
При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряючи доводи апеляційних скарг в частині наявності підстав для закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого, не приймав рішення про відмову в закритті провадження, та відповідно до своїх повноважень, враховуючи наведені мотиви в ухвалі щодо перевірки матеріалів провадження, не знайшов підстав для задоволення доводів в цій частині та прийняв рішення про часткове задоволення апеляційних скарг в іншій частині доводів.
На думку Суду, ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції в Суду немає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_11 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3