Справа № 621/1977/18
Провадження № 1-кп/610/129/2020
УХВАЛА

13.03.2020 Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Балаклія справу за обвинувальним актом по кримінальному провадженню № 0000351, який надійшов з Харківського апеляційного суду, по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2020 року до Балаклійського районного суду Харківської області з Харківського апеляційного суду надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000351 від 18.04.2018 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

18 лютого 2020 року ухвалою судді вказане кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання за участю сторін.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважав за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду та заявив клопотання про виклик в судове засідання свідків згідно реєстру матеріалів досудового розслідування.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_5 проти призначення справи до судового розгляду не заперечували.

Суд, перевіривши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування на відповідність вимогам КПК України, дійшов таких висновків.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
В статтях 109, 291 КПК України викладено вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків. Повернення обвинувального акта прокурору зі стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції, допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.
У відповідності до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, тобто підводиться підсумок стадії досудового розслідування шляхом формулювання офіційного обвинувачення.
Згідно положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, поряд з іншими відомостями, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Таким чином законодавець розмежовує такі поняття як «фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими», «правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність» та «формулювання обвинувачення» і зазначає, що обвинувальний акт повинен містити всі три вказані складові.
Обвинувачення, як зазначено в п. 13 ст. 3 КПК України, це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому, поняття «формулювання обвинувачення», як складової частини обвинувального акта, має визначатися у логічному зв`язку з положеннями ст. 373 КПК України, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям «формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним». Так, п. 2 ч. 3 ст. 373 КПК України встановлено, що у мотивувальній частині вироку, в разі визнання особи винуватою, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
З обвинувального актапо кримінальному провадженню № 0000351 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, який надійшов до Балаклійського районного суду Харківської області, встановлено, що він містить тільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, про що свідчить фраза «Досудовим розслідуванням встановлено…», і правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Проте не містить формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України.
Згідно вимог кримінального процесуального закону формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Крім того, згідно диспозиції ч. 1 ст. 263 КК України злочином визнається носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
Конструкція наведеної правової норми є бланкетною, тобто містить відсилання до спеціального закону, яким установлено одержання дозволу на зазначенні вище дії.
У широкому значенні поняття «закон» охоплює все законодавство і включає як закони у вузькому розумінні, так і підзаконні нормативно-правові акти, до яких у даному випадку відносяться «Положення про дозвільну систему» (далі «Положення»), затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576 та «Інструкція про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622, які регламентують порядок поводження зі зброєю, в тому числі підстави і процедуру одержання спеціальних дозволів на її придбання, носіння і зберігання.
Оскільки для встановлення в діянні особи складу злочину, передбаченого ст. 263 КК України, диспозиція цієї норми закону відсилає до вищенаведених підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють порядок і умови поводження зі зброєю, бойовими припасами та вибуховими речовинами, тому орган обвинувачення у справах даної категорії, зобов`язаний при формулюванні обвинувачення посилатися на відповідні пункти цих нормативно-правових актів, які були порушені та розкривати суть допущених порушень.
Про вказані вимоги до формулювання обвинувачення також наголосив Харківський апеляційний суд у своїй ухвалі від 06 лютого 2020 року.
Суд дійшов висновку, що обвинувальний акт по даному кримінальному провадженню вказаним вимогам не відповідає.
Прокурор в судовому засіданні визнав, що обвинувальний акт по даному кримінальному провадженню не містить окремого зазначення формулювання обвинувачення та зазначив, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, є одночасно і формулюванням обвинувачення. З такими доводами прокурора суд не погоджується, оскільки вони суперечать вимогам ст. 291 КПК України.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України).
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.
Враховуючи викладене, суд вважає, що обвинувальний акт по даному кримінальному провадженню підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314-316, 371, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000351 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено і оголошено 16 березня 2020 року о 12 годині 45 хвилин.

Суддя