ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/7626/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/784/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжний захід
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 18 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_7 , щодо продовження строків тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою суд обрав обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Судове рішення мотивоване тим, що існують ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховування від суду, та можливість незаконного впливу на недопитаних у справі осіб.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржувану ухвалу скасувати, обрати стосовно обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вказує, що суд не в праві брати до уваги результати негласних слідчих дій та покази ОСОБА_7 , які нею були надані слідчому в якості підозрюваної.

Більш того, суд посилається на докази, зібрані в іншому кримінальному провадженні, що є неприпустимим.

Крім того зазначає, що обвинувачена виконувала покладені на неї обов`язки, приходила до суду та слідчого, влаштувалась на роботу прибиральницею.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої та її захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_7 у вчиненні злочину, а саме за ч.2 ст. 121 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі, на строк до десяти років позбавлення волі, зібраними під час досудового розслідування доказами.

Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .

При цьому колегія суддів враховує, що обвинуваченій інкримінується вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому об`єктом злочину є новонароджена дочка обвинуваченої ОСОБА_9 , якій згідно обвинувального акту обвинуваченою були завдані тяжкі тілесні ушкодження, а саме закрита тупа травма шиї з крововиливами у речовину й оболонку спинного мозку, що призвели до набряку головного мозку з послідуючим виникненням ділянок ішемії і крововиливів під оболонку головного мозку, що стало причиною смерті дитини.

Такі злочини є надзвичайно небезпечними, адже людина, її життя, здоров`я, честь і гідність та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

При цьому захист інтересів особи та суспільства повинен бути забезпечений судом.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, ОСОБА_7 не працює, одружена, має офіційне місце реєстрації, раніше не судима.

Такі відомості про особу обвинуваченої були враховані і ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Харкова від 12 вересня 2019 року обвинуваченій було обрано запобіжний у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Проте судом першої інстанції під час розгляду клопотання про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було встановлено що обвинувачена порушила покладені на неї обов`язки слідчим суддею, обговорювала зі свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 питання зміни ними показів.

При цьому обвинувачена змінила свою поведінку під час проведення судово-психіатричної експертизи з метою визнання її неосудною, подавала заяви про начеб то вплив на неї зі сторони працівників правоохоронних органів.

Вказані обставини були в повній мірі доведені стороною обвинувачення. Зокрема прокурором надані суду докази, а саме протоколи за результатами негласних слідчих дій з додатками, з яких вбачається що ОСОБА_7 намагалася вплинути на свідків з метою отримати показання на свою користь.

Крім того така поведінка обвинуваченої свідчить про бажання обвинуваченої перешкодити кримінальному провадженню.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про існування ризику втечі та вчинення іншого злочину.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що є процесуально неприпустимим для суду використовувати відомості що містяться у протоколі за результатами негласних слідчих дій, оскільки вони були отримані в іншому кримінальному провадженні не приймаються колегією суддів з огляду на наступне.

Під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції прокурор надав суду постанову про об`єднання матеріалів досудових розслідувань внесених до ЄРДР за №00001302 від 24.05.2019 року за ст. 166 КК України та № 0001875 від 01.08.2019 року за ч.2 ст. 121 КК України.

Згідно наданої постанови, вказані вище провадження були об`єднані в одне за № 00001302, про що були внесені відомості в ЄРДР.

За таких обставин відомості що зафіксовані у протоколах за результатами негласних слідчих дій, наданих прокурором, є належними та дають підстави вважати що обвинувачена порушила умови цілодобового домашнього арешту.

При цьому колегія суддів не надає оцінку процесуальним документам з приводу їх допустимості в якості доказів вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого злочину, а лише аналізує їх з приводу існування ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 18 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_7 , щодо продовження строків тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -