Провадження № 11-кп/4820/298/20
Справа № 675/13/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : п.п. «а», «г» ст..93, ч.3 ст.42, ст..43 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
доповідача-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, з Ізяславським районним судом та ДУ «Замкова ВК №58», апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2020 року, -

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк або умовно-дострокового звільнення, відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду вироків засуджених до довічного позбавлення волі. На даний час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Таким чином поставлені в клопотанні вимоги засудженого про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з такою ухвалою місцевого суду, захисник ОСОБА_8 , в інтересах засудженого за п.п. «а», «г» ст.93, ч.3 ст.42, ст.43 КК України ОСОБА_9 , подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить дану ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_9 задовольнити.

Вважає, що засуджений ОСОБА_9 , за тривалий час відбування покарання, не допускав порушень режиму відбування покарання, неодноразово заохочувався адміністрацією установи виконання покарань, працевлаштований, а відтак стверджує, що засуджений довів своє виправлення. У зв`язку з цим, та з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, вважає, що подальше відбування ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі, без реальної можливості дострокового звільнення або пом`якшення покарання є несправедливим та таким, що суперечить меті покарання, порушує норми міжнародного права і не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Апелянт вказує на рішення Європейського суду з прав людини «Вінтер та інші проти Об`єднаного Короліства (Великобританія)», «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Петухов проти України», а також статтю 51 КК України, та вважає що суд першої інстанції необґрунтовано послався на положення ст.ст.81,82 КК України в своєму рішенні.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 засуджений вироком Чернівецького обласного суду від 04.05.2001 року за п.п. «а», «г» ст.93, ч.3 ст.142,ст.42, ст.43 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 27.07.2001 року вирок Чернівецького обласного суду від 04.05.2001 року, в порядку ст.395КПК України змінений, невідбуту ОСОБА_9 частину покарання за попереднім вироком Чернівецького обласного суду від 28.12.1995 року поглинено покаранням, призначеним за даним вироком, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, в решті вирок залишений без змін.
Чинний, на момент постановлення вироку відносно ОСОБА_9 , Кримінальний кодекс України не містив норм, які б передбачали право засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі, після відбуття певного строку покарання, за певних умов, на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання. Не містив вимог про зазначення та роз`яснення такого права у вироку суду і Кримінально-процесуальний кодекс (в ред.1960 року) у ст.ст.333-335, які визначали зміст вступної, мотивувальної та резолютивної частини вироку суду.
Закон України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, згідно з яким Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини визнаються джерелом права в України, який був прийнятий 23 лютого 2006 року, тобто через 5 років після його засудження. Зважаючи на викладене, доводи захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_9 про те, що суд, який постановив відносно останнього вирок порушив вимоги ст.3 Конвенції та не роз`яснив у вироку його права на дострокове звільнення від відбування покарання за певних умов, є безпідставними та не відповідають дійсності.
Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, передбачена ст.81 Кримінального кодексу України, поширюється лише на осіб, засуджених, у тому числі, до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачено.
Єдиною можливістю реалізації права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання є, передбачений ст.87 КК України, акт про помилування, яким засудженому до покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання на строк не менше 25 років позбавлення волі.
Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України від 12 березня 2019 року», як на підставу для застосування до ОСОБА_9 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що у даному рішенні суд визнав порушення ст.3 Конвенції, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засудженого до позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб та зазначивши при цьому, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні, повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кримінальний процесуальний кодекс не містить норм про наявність повноважень суду першої інстанції на перегляд рішень, які набули законної сили, а тому висновок місцевого суду про відхилення вимог засудженого ОСОБА_9 щодо визнання порушення ст.3 Конвенції при постановленні відносно нього вироку Чернівецьким обласним судом від 04.05.2001 року є правильним та ґрунтується на законі.
Оскільки, як і на день постановлення вироку суду відносно ОСОБА_9 , так і на даний час законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів приходить до висновку про неможливість приведення вироку Чернівецького обласного суду від 04.05.2001 року відносно ОСОБА_9 до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_9 від подальшого відбування покарання та обґрунтованість такої відмови в ухвалі Ізяславського районного суду від 20 лютого 2020 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2020 року щодо засудженого ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4