Номер справи137/257/17
1-кп/137/6/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.01.2020

Літинський районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 секретаря судових засідань ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000171 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Рокитне Рівненської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта неповна середня, не працюючого, не одруженого, раніше судимого ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2017 року за ст. 185 ч.3, ст.186 ч.3, ст.187 ч.3 КК України до 11 років позбавлення волі без конфіскації майна, обвинуваченого за ст. 185 ч.3 КК України,- з участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 обвинуваченого ОСОБА_3 захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Так, 08.05.2016 р. приблизно 10:00 год. обвинувачений ОСОБА_3 перебуваючи в с. Супрунів Літинського району Вінницької області, будучи підбуреним жагою до легкої наживи, діючи умисно, повторно, з метою крадіжки чужого майна, з корисливих мотивів, шляхом зняття віконної рами проник до житлового будинку по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звідки викрав грошові кошти в сумі 9000 грн. Викраденими грошима ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд. Своїми протиправними діями ОСОБА_3 спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 9000 грн. Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення передбачене ст. 185 ч.3 КК України, яке виразилося у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненному повторно та поєднаному із проникненням до житла. Із показань обвинуваченого ОСОБА_3 допитаного в судовому засіданні встановлено, що він дійсно, 08.05.2016 р. приблизно 10:00 прийшов до будинку по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_6 та зняв віконну раму. Зайшовши в будинок, він знайшов гроші в сумі 9000 грн., які забрав та витратив на власні потреби. В скоєному розкаюється. Враховуючи ту обставину, що обвинувачений повністю визнав свою вину та враховуючи його покази в судовому засіданні, суд вважає достовірними, а тому відповідно до вимог ст. 349 КПК України суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки проти цього не заперечують учасники судового розгляду та ці обставини ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що позиція обвинуваченого добровільна та він правильно розуміє зміст цих обставин. Суд роз`яснив про позбавлення права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку при такому порядку вирішення справи. Дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, а саме своїми умисними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно та поєднаному із проникненням до житла. При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 міри покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, так і дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також те, що він усвідомив свою вину, щиро розкаявся у скоєному. Дані обставини суд відносить до обставин, що пом`якшують покарання. До обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно ст.67 КК України суд відносить рецедив злочинів. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за ст. 185 ч.3 КК України, суд враховує те, що він вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів. Суд при призначенні покарання має враховувати дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 06 листопада 2009 року звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожної особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Визначаючи міру покарання обвинуваченому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу. Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, а саме згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2017 року його засуджено за ст. 185 ч.3, ст.186 ч.3, ст.187 ч.3 КК України до 11 років позбавлення волі без конфіскації майна, тому суд має застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України та шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначає покарання у виді позбавлення волі, зарахувавши частину відбутого покарання за попереднім вироком, а саме з 25 травня 2016 року по день ухвалення даного вироку. Процесуальні витрати та речові докази відсутні. Керуючись ст.ст.349, 374-376 КПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24 жовтня 2003 року, суд, - У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України і призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді 11 років позбавлення волі, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням за ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2017 року, зарахувавши частину відбутого покарання за попереднім вироком, а саме з 25 травня 2016 року по день ухвалення даного вироку. Початок строку відбування покарання рахувати з дня ухвалення даного вироку, тобто 14.01.2020 року. Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Літинський районний суд Вінницької області. Вирок набуває чинності, якщо протягом 30 днів не буде подано апеляційної скарги. Копії вироку вручити сторонам кримінального провадження.

Суддя: ОСОБА_1