ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2020 року
справа № 644/3065/16-к
провадження № 51-4559км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілої ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова

від 09 квітня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду

від 08 серпня 2019 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 190,

ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова

від 09 квітня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні

злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК

і призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років;
- за ч. 1 ст. 190 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки;
- за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
У відповідності до ст. 70 КК ОСОБА_6 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (в редакції від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення у строк покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 15 лютого 2018 року по 09 квітня 2019 року включно.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без зміни тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальні збитки в сумі

15 000 грн та 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальні збитки в сумі

6 375 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, 16 лютого 2016 року о 12 годині

15 хвилин, перебуваючи за місцем свого мешкання в квартирі

АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних

стосунків, умисно наніс ОСОБА_10 один удар кухонним ножем у ліву ногу,

чим спричинив тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя, після чого ОСОБА_10 пішов з квартири ОСОБА_6 та приблизно

о 12 годині 30 хвилин помер у під`їзді вказаного будинку від масивної крововтрати, яка й стала безпосередньою причиною смерті.
Крім того, 13 січня 2018 року о 12 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 перебуваючи біля будинку № 52 по вул. С. Грицевця в м. Харкові, де керуючись умислом, направленим на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, попросив у свого знайомого ОСОБА_11 його мобільний телефон, заздалегідь знаючи, що повертати мобільний телефон не буде. Після чого ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому мобільним телефоном

на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_11 матеріальну шкоду

у розмірі 348 грн.
Також, 03 лютого 2018 року о 02 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 перебував у під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_3 , де попросив у свого знайомого ОСОБА_9 його мобільний телефон, заздалегідь знаючи, що повертати мобільний телефон він не буде. Після чого ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому мобільним телефоном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі

6 375 грн.
Також, 09 лютого 2018 року близько 16 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 разом

із раніше знайомою ОСОБА_12 , перебував на алеї біля будинку № 47

по вул. Зубарева в м. Харкові, попросив у неї її мобільний телефон.

ОСОБА_6 , керуючись виниклим умислом, направленим на відкрите заволодіння чужим майном, взявши мобільний телефон почав бігти з ним. Після цього ОСОБА_12 побігла за ОСОБА_6 , і вимагала повернути її мобільний телефон, але останній на її прохання не реагував. Потім ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому мобільним телефоном

на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 1 505, 02 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 08 серпня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК, в редакції Закону № 838-VIII зараховано засудженому ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення

з 15 лютого 2018 року по 08 серпня 2019 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить їх змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК та призначити покарання в межах санкції статті 119 КК. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди неправильно кваліфікували дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки у нього не було умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також заподіяння смерті. Також зазначає про порушення вимог кримінального процесуального закону, допущених під час зміни прокурором обвинувачення.

Крім того, захисник вказує, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог

ст. 404 КПК належним чином не розглянув апеляційні скарги сторони захисту.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.
Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника

та просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Потерпіла ОСОБА_8 просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення. Підтримала доводи, викладені в її письмових запереченнях на касаційну скаргу.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, засудженого, прокурора

та потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, наведені в касаційній скарзі захисника та письмових запереченнях потерпілої

ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника

ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК)суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Правильність висновків судів про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК, за які у тому числі засуджено останнього, у касаційній скарзі не оспорюється.
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_7 не заперечує встановлених фактичних обставин кримінального провадження, однак

не погоджується з кваліфікацією дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, відповідає обставинам, з`ясованим судом, встановлених під час кримінального провадження; підтверджений ретельно перевіреними у судовому засіданні

і детально наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку,

і є обґрунтованим.
Твердження сторони захисту про те, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки в діях засудженого є склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 119 КК, безпідставні.
За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК)

з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК).
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Судовою практикою (постанови Верховного Суду України, ухвалені у справах

№ 5-8кс13, № 5-4кс15; постанови Верховного Суду, ухвалені у провадженнях

№ 51-6829км18, № 51-649км18, 51-2941км18) визначено, що розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.
Так, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями

та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого

у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
З судових рішень убачається, що ОСОБА_6 не заперечував, що між ним

та ОСОБА_10 існували неприязні стосунки, а тому коли ОСОБА_10 прийшов до його квартири між ними виникла сварка, під час якої він з метою налякати ОСОБА_10 та перешкодити йому увійти до своєї квартири правою рукою, в якій був ніж, наніс ОСОБА_10 один удар в ліве стегно, збоку, після чого виштовхнув його з квартири і зачинив двері. Через 5-10 хвилин до квартири прийшла сусідка з 13-ї квартири і повідомила, що він вбив людину.
Ці показання ОСОБА_6 щодо механізму вчинення злочину об`єктивно узгоджуються з даними висновків судово-медичних експертиз № 353-с/16

від 24 березня 2016 року та № 19/353-с/16 від 29 березня 2016 року, відповідно до яких на тілі ОСОБА_13 було виявлено колото-різане поранення лівого стегна з пошкодженням глибокої вени і латеральної гілки глибокої артерії стегна, що має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

За характером рани та раневого каналу, найбільш ймовірно, що колото-різане поранення лівого стегна ОСОБА_10 з ушкодженням глибокої вени стегна, утворилось в результаті удару ножем, наданим експерту як об`єкт № 3, на який ОСОБА_6 вказав як на той, яким він наніс удар ОСОБА_10 .
Оцінивши вищевказані та інші наведені у вироку докази, у тому числі, що свідчать про спосіб вчинення злочину, характер і локалізацію тілесних ушкоджень,місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 мав умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, а щодо похідного наслідку у вигляді смерті

ОСОБА_10 ставився з необережністю.
За фактичними обставинами, встановленими судами нижчої ланки, дії

ОСОБА_6 мали активний характер, були протиправними, між цими діями

і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого існував прямий причинний зв`язок.
У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого невизначеного умислу в діях ОСОБА_6 щодо спричинення потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях ОСОБА_6 має місце необережна форма вини

у вигляді злочинної недбалості.
Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого ст. 119 КК.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 не наводить інших мотивованих тверджень, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_6

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК та правильність кваліфікації його дій за вказаною частиною статті закону України про кримінальну відповідальність.
Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК суд обґрунтував вирок на тих доказах, які було розглянуто в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду належить наводити мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Так, за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що, не погоджуючись із вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року, захисник та засуджений подали апеляційні скарги. Суд апеляційної інстанції перевірив доводи в апеляційних скаргах та дав на них вичерпні відповіді. Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано, вважати їх необґрунтованими чи сумнівними підстав немає. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК. Викладені

у касаційній скарзі захисника доводи є аналогічними тим, що наведені

в апеляційних скаргах сторони захисту. Вони були предметом перевірки апеляційного суду, який зазначив про відсутність порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи в суді першої інстанції.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Апеляційний суд ретельно перевірив твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_6 вчинив убивство через необережність та визнав їх необґрунтованими, про що дав мотивовану відповідь.
Доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, про порушення порядку зміни прокурором обвинувачення в суді не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального закону.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 338 КПК з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення. Дійшовши

до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор з дотриманням вимог ст. 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, приписи кримінального процесуального закону було дотримано.

Зокрема, з журналу судового засідання від 1 лютого 2018 року вбачається,

що прокурор заявляв клопотання про зміну обвинувачення, оголосив обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням та вручив його учасникам.

У зв`язку з вищевикладеним судове засідання було відкладено на 08 лютого 2018 року для надання ОСОБА_14 можливості підготуватися до захисту проти нового обвинувачення.

З обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням від 31 січня 2018 року вбачається, що у ньому сформульовано обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК за фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими та зазначено, що під час судового розгляду кримінального провадження встановлено підстави для зміни обвинувачення у зв`язку з необхідністю зміни кримінально правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини,

що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно ч. 2 ст. 50 КК покарання має

на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення

та попередження нових злочинів.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_6 судом дотримані. Так, місцевий суд урахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які є тяжкими злочинами, а також злочином середньої та невеликої тяжкості, відношення ОСОБА_6 до вчиненого, в якому він повністю визнає свою винуватість у вчиненні шахрайства та грабежу і частково визнає свою винуватість у спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, обставини які привели до вчинення злочину, дані про особу ОСОБА_6 , який не працює, не має постійного місця проживання, перебував

у розшуку, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом полінаркоманія синдром залежності, раніше судимий, негативно характеризується в побуті.
Обставинами, що пом`якшують покарання судом визнано щире каяття

та сприяння у розкритті злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2

ст. 186 КК. Обставиною, що обтяжує покарання, суд обґрунтовано визнав рецидив злочинів.
Враховуючи конкретні обставини справи, дані про особу, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, тяжкість кримінального правопорушення, особу ОСОБА_6 та його ставлення до вчиненого, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах передбачених санкціями статей КК, за які його засуджено. Суд апеляційної інстанції при перевірці доводів апеляційних скарг,

погодився з таким висновком місцевого суду та зазначив, що таке покарання

є необхідним і достатнім для виправлення винуватого і попередження вчинення ним нових злочинів. Суд касаційної інстанції не вбачає підстав для пом`якшення такого покарання.
Суд касаційної інстанції не має підстав вважати рішення судів першої

та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого не встановлено.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
постановив:
вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова

від 09 квітня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду

від 08 серпня 2019 рокущодо ОСОБА_6

залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3