Ухвала

Іменем України

01 червня 2020 року

м. Київ

справа № 415/13/18
провадження № 51-2494ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Згідно з вироком Кремінського районного суду Луганської області від 15 травня 2019 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 272 Кримінального кодексу України (далі КК), та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) через недоведеність того, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Луганський апеляційний суд ухвалою від 24 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Кремінського районного суду Луганської області від 15 травня 2019 року без зміни.

Згідно з копією вироку місцевого суду, доданою до касаційної скарги, досудовим слідством ОСОБА_5 обвинувачено в тому, що він, перебуваючи на посаді майстра виробничої ділянки Лисичанського енергоуправління Луганської філії ДП «Регіональні електричні мережі», порушуючи вимоги п. 2.2.11 посадової інструкції, діючи необережно, проявив злочинну недбалість, а саме не передбачив можливості настання суспільнонебезпечних наслідків у вигляді загибелі ОСОБА_6 , хоча повинен був і міг їх передбачити, будучи особою, яка зобов`язана дотримуватися правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на підприємстві.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Луганського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність під час постановлення судового рішення.

Вважає, що рішення суду неналежно вмотивовані, докази сторони обвинувачення не оцінені з точки зору належності, допустимості та достовірності, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 272 КК.

Апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги прокурора формально підійшов до оцінки доводів, викладених у скарзі, усупереч ст. 23 КПК безпідставно відмовив прокурору у задоволенні клопотання про повторний допит свідків обвинувачення.

Крім цього, суд апеляційної інстанції розглядаючи справу не дотримався вимог статей 23, 368, 370, 372, 419 КПК, зокрема не навів обґрунтованих мотивів прийнятого рішення та надав неналежну оцінку доводам прокурора.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКсуд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі прокурора доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Як визначено ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Мотивуючи свою скаргу, прокурор оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та правильність оцінки судом апеляційної інстанції доказів, на підставі яких, на його думку, постановлено ухвалу, що не відповідає нормам кримінального процесуального закону, а також надаючи власну оцінку доказам, правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка згідна зі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Виправдовуючи ОСОБА_5 , суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, зокрема, зібрані стороною обвинувачення, оцінив їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, і дійшов правильного висновку про відсутність прямих доказів, які би неспростовно підтверджували наявність складу інкримінованого йому злочину.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор оскаржив вирок в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності виправдувального вироку, оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що показаннями обвинуваченого й свідків, допитаних судом, письмовими матеріалами кримінального провадження поза розумним сумнівом не підтверджено, що ОСОБА_5 вчинив порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві.
Зокрема апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції повно, об`єктивно, всебічно та неупереджено дослідив докази щодо обставин травмування ОСОБА_7 , оцінив у вироку кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності і дійшов висновку, що саме ці докази в їх сукупності спростовують викладені у актах форми Н-1 та Н-5 висновки про те, що ОСОБА_7 виконував роботу з обслуговування трансформатора або взагалі будь-яку роботу. Зазначені акти не містять відомості про те, що ОСОБА_5 завів ОСОБА_7 у приміщення підстанції та дав йому доручення чекати його і не виходити з цього приміщення, яке було безпечним для потерпілого; відсутні висновки стосовно того, що під час виконання робіт з доливання масла у трансформатор взагалі не потрібно було підійматися по драбині вгору. Таким чином, місцевий суд критично оцінив акти форми Н-1 та Н-5, на які посилається прокурор як на належні та допустимі докази винуватості ОСОБА_5 .
Крім цього, дослідивши показання членів комісії, які проводили розслідування нещасного випадку та складали відповідні акти, суд першої інстанції дійшов переконання, що висновки членів комісії, викладені в актах форми Н-1 та Н-5, про те, що ОСОБА_6 проводив будь-які роботи, повністю спростовуються показаннями свідків.
У вироку зазначено, що саме з цих підстав та з огляду на приписи ч. 10 ст. 101 КПК суд першої інстанції також критично оцінив показання експерта і не погодився з висновком судової інженерно-технічної експертизи, який ґрунтувався на згаданих актах, про що в судовому засіданні зазначила експерт ОСОБА_8 і на що вказано у вихідних даних висновку експерта.
Суд відзначив, що в той же час на вирішення експерта ставилося питання щодо характеру робіт, які виконував ОСОБА_6 . Натомість жоден із членів комісії у судовому засіданні не зміг відповісти на питання, чому про цю обставину зазначено в актах форми Н-1 та Н-5.
Таким чином, Суд погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про те, що проведення робіт фактично не починалося, дозволу на їх проведення отримано не було, так само не було підготовлено робочого місця, і тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 був керівником робіт, зазначивши одночасно, що про це також відсутня вказівка в обвинувальному акті. Обґрунтованими є посилання суду на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зазначали в судовому засіданні, що обов`язки керівника робіт виникають у ОСОБА_5 лише після отримання допуску до робочого місця та їх проведення, який обвинуваченим ще не було отримано, у той час як до цього моменту наряд-допуск фактично не набрав сили, а тому підстави вважати ОСОБА_5 керівником робіт відсутні. Правилами безпечної експлуатації електроустановок не визначено, з якого саме моменту особа стає керівником робіт і в неї виникають відповідні обов`язки, також на це відсутнє посилання у висновку експерта.
Суди правильно врахували те, що навіть в актах форми Н-1 та Н-5 та висновку судової інженерно-технічної експертизи основною причиною нещасного випадку вказано порушення самим ОСОБА_6 інструкції з охорони праці, робочої інструкції електрослюсаря з ремонту обладнання розподільних пристроїв 4 розряду Лисичанського ЕУ та Правил безпечної експлуатації електроустановок.
Отже, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, погодився з оцінкою доказів, наданих стороною публічного обвинувачення в їх сукупності, зробленою відповідно до вимог ст. 94 КПК. Крім того, детальний аналіз досліджених доказів, про які зазначав у своєї апеляційній скарзі прокурор, свідчить про те, що суд дійшов правильного висновку щодо обґрунтованості виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 272 КК.
Не є прийнятними доводи, викладені касаційної скарги прокурора про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК, оскільки колегія суддів апеляційної інстанції безпосередньо частково дослідила докази у кримінальному провадженні, якими обґрунтовано обвинувачення, ретельно їх проаналізувала і надала їм відповідну оцінку в оскаржуваній ухвалі.
Посилання прокурора на недотримання судом апеляційної інстанції засад змагальності кримінального процесу, яке виразилось у безпідставній відмові стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про повторний допит свідків, є неприйнятними, оскільки згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПКповторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Власне факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК та дотримано загальних засад кримінального провадження, визначених ст. 7 цього Кодексу.

Вказані в судовому рішенні докази в сукупності не доводять, що в діях ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК, й об`єктивних підстав не довіряти цим доказам немає.

Перевіривши й оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони публічного обвинувачення, в їх сукупності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність стороною обвинувачення того, що в діянні ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення.

Апеляційний суд надав мотивовану відповідь на викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо відсутності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції.

Переконливих аргументів на підтвердження неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність під час надання юридичної оцінки діянню в касаційній скарзі прокурора не зазначено.

До того ж доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, що є майже аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.

Крім цього, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом апеляційної інстанції доказів і фактичних обставин справи. Однак така незгода з висновками судів, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судами процесуального закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни ухвали суду апеляційної інстанції, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3