Код суду 233 Справа № 233/1723/20
Вирок
Іменем України
21 травня 2020 року м. Костянтинівка
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, громадянина України, має середню освіту, неодруженого, дітей не має, військовослужбовця військової служби за контрактом, обіймає посаду розвідника-кулеметника відділення інженерної розвідки взводу інженерної розвідки інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , військове звання старший солдат, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, суд -
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII, в Україні з 18 березня 2014 року розпочався особливий період, який діє по даний час.
Старший солдат ОСОБА_4 призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 02.08.2014 року.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 квітня 2019 року №113 старшого солдата ОСОБА_5 , який прибув з військової частини НОМЕР_2 до пункту постійної дислокації, вважати таким, що з 15 квітня 2019 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучі військовослужбовцем військової служби за контрактом, старший солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Проте, старший солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби.
09 серпня 2019 року старший солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, здійснив самовільне залишення місця служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, а саме розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , який на той момент дислокувався поблизу АДРЕСА_1 , та ухилявся від обов`язків військової служби, проводячи час за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21 серпня 2019 року № 246 старшого солдата ОСОБА_4 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади в зв`язку з самовільним залишенням частини.
В період з 09 серпня 2019 року до 23 березня 2020 року старший солдат ОСОБА_4 перебував за місцем свого проживання ( АДРЕСА_2 ) та інших місцях, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього.
В подальшому, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, старший солдат ОСОБА_4 вирішив припинити свої злочинні дії та 23 березня 2020 року добровільно звернувся до працівників Державного бюро розслідувань та прокуратури, де вказав про викладені вище обставини.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав у повному обсязі та пояснив, що він проходив службу у 53-й бригаді і хотів перевестись у 93-ю бригаду, ближче до свого місця мешкання, однак йому у цьому відмовили. 09 серпня 2019 року він відпросився у командира на чотири дні поїхати на море, при цьому наказу про відпустку не було. Під час відпочинку він познайомився з дівчиною, закохався, тому на емоціях вирішив не повертатись до військової частини та певний час побути вдома, повернутись на службу пізніше. Про своє місцезнаходження він до Військової служби правопорядку або до Військової комендатури не повідомляв. Він усвідомлював, що порушує закон, тому 23.03.2020 року самостійно з`явився до Військової прокуратури. Розкаявся у скоєному, зобов`язався в подальшому подібного не вчиняти, бажає продовжити військову службу.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та, приймаючи до уваги, що прокурор також не оспорював встановлені фактичні обставини, при яких скоєно злочин, і судом встановлено, що учасники судового провадження, у тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння злочину, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду (крім воєнного стану).
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який є тяжким злочином, обставини, за яких скоєно злочин, а саме строк, протягом якого обвинувачений був відсутній на військовій службі, особу обвинуваченого, який не судимий, на медичних обліках не перебуває, за місцем проходження служби характеризується посередньо, за місцем мешкання характеризується позитивно, має стійки соціальні зв`язки, оптимістично налаштований на майбутнє.
Як обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд враховує його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не виявлено.
Відповідно до досудової доповіді з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_4 , складеної Томаківським районним відділом філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області, рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як середній. Орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.
Тож, приймаючи до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_4 , з урахуванням особи винного, суд вважає, що необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання останньому у виді позбавленні волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 4 ст. 407 КК України.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його критичного ставлення до скоєного, що свідчить про його намір стати на шлях виправлення та перевиховання, та дають підстави вважати, що можливість соціальної реабілітації не втрачена, і виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, суд приходить до висновку про можливість застосування відносно нього положень ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з іспитовим строком з покладенням на нього обов`язків, передбачених у ст. 76 КК України.
Цивільний позов не заявлений.
Відомості про речові докази та судові витрати в обвинувальному акті не зазначені.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 366-368, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: повідомляти командира військової частини або уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без дозволу командира військової частини або без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися на реєстрацію до командира військової частини або уповноваженого органу з питань пробації.
Нагляд за ОСОБА_4 доручити командиру військової частини за місцем проходження служби, а у разі звільнення з військової служби - уповноваженому органу з питань пробації за місцем проживання засудженого.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1