Справа № 638/6696/20
Провадження № 1-кс/638/1436/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
Слідчого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дзержинського районного суду м. Харкова клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , за матеріалами кримінального провадження № 0001166 від 18.03.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України , -

встановив:

До слідчого судді звернувся слідчий з клопотанням, в якому просить накласти арешт на автомобіль «Мersedez-Benz»1841, LS 2003 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , шляхом користування та заборони будь-яким особам укладати угоди, стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.
В обґрунтування клопотання зазначає, що в ході проведення досудового розслідування допитано в якості потерпілого ОСОБА_5 , який повідомив про те, що має у власності автомобіль моделі «Мersedez-Benz»1841, з д.н.з НОМЕР_2 , який 08.11.2017 уклав договір (найму) оренди транспортного засобу з директором ТОВ «АСТІКА» ОСОБА_6 , посвідчено нотаріально у нотаріуса і було передано на використання підприємству «АСТІКА».
В період березня 2020 року потерпілий ОСОБА_5 знаходячись вдома за місцем свого мешкання виявив оригінал договору комісії №352/19/012001 від 16.07.2019 року, який було укладено нібито потерпілим з ТОВ «Автолюбитель» щодо продажу автотранспортного засобу власності автомобіль моделі «Мersedez-Benz»1841, 2003 року випуску, з д.н.з НОМЕР_2 , однак потерпілий ОСОБА_5 , цього договору не підписував та не укладав договір комісії, і оцінку автомобіля для продажу не робив і в день укладання договору комісії знаходився у м. Києві. Місцезнаходження атвомобіля ОСОБА_5 не відомо і вищевказаний автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні.
В ході проведення досудового розслідування для забезпечення завдань кримінального провадження передбаченого ст. 2 КПК України виникає необхідність для забезпечення заходів кримінального провадження.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно у вигляді речей, з метою забезпечення збереження речових доказів, відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України, тобто підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення або зберегли на собі його сліди; набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на яке було спрямоване кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно.
Крім того, відповідно до вимог ст. 170 КПК України арешт майна може передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатись будь-яким чином таким майном та використовувати його. Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню. Приймаючи до уваги, що приміщення може визнатись, як об`єкт вчинення кримінального правопорушення то його втрата, зникнення, або пошкодження перешкодить розслідуванню кримінального провадження.
Відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом, є речовими доказами по справі.
Відповідно до ст.ст. 168, ч. 2, ст. 236, ст. 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватись також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (ч. 1 ст. 167 КПК України), а й іншим особам.
Відповідно до вимог ст.ст. 214, 223 КПК України, після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів.
09.12.2015 року були внесені зміни до ст. 170 КПК України, де законодавцем було визначено перелік ознак, за наявності хоча б однієї з яких, на відповідне майно може накладатися арешт(ч. 1 ст. 170 КПК України). Так арештовуватися може майно, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно:
- є предметом, засобом чи знаряддям злочину;
- є доказом злочину;
- набуте злочинним шляхом;
- є доходом від вчиненого злочину;
- отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину;
- може бути конфісковане та застосовується до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого;
- може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи;
- для забезпечення цивільного позову.
Тому, звернення з відповідним клопотанням важливо для забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні, про що йдеться в ч. 2 ст. 170 КПК України.
В зв`язку з вищевказаним виникає необхідність у накладенні арешту на автомобіль Мersedez-Benz»1841, з д.н.з НОМЕР_2 , і незастосування даного заходу може негативно сплинути на встановлення істини по кримінальному провадженню, та встановлення усього коло осіб, причетних до скоєння вказаного кримінального правопорушення, оскільки у разі повернення зазначеного предмету можуть бути вжиті заходи та вчинені дії направленні на його знищення, що значно затруднити або взагалі унеможливить встановлення об`єктивної істини у кримінальному проваджені, призначення та проведення необхідних судових експертиз, зумовить труднощі чи неможливість виконання рішень суду в частині забезпечення цивільного позову чи перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути відчужене чи пошкоджене шляхом знищення, розібрання або реконструювання.
В судове засідання слідчий не з`явився, надав до суду клопотання, в якому просив слухати за його відсутості та при вирішенні питання про накладення арешту на майно поклався на розсуд суду.
ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав заяви до суду, в яких просив слухати клопотання слідчого про накладення арешту на майно за його відсутності та у задоволенні клопотання слідчого відмовити.
Розглянувши клопотання, дослідивши надані докази, слідчий суддя дійшов наступного.
В провадженні СВ Шевченківського ВП ГУНП України в Харківській області знаходиться кримінальне провадження № 0001166 від 18.03.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.ст. 168, ч. 2, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (ч. 1 ст. 167 КПК України), а й іншим особам.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, системно аналізуючи норми діючого кримінального процесуального законодавства при вирішенні питання про арешт майна, зважаючи на викладені слідчим доводи обґрунтування його необхідності, приходить до висновку, що слідчим не доведено жодної обставини, яка б свідчила про необхідність арешту вказаного у клопотанні майна як речового доказу, а також не доведено, що накладення арешту необхідно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення як захід забезпечення цивільного позову. Крім того, слідчим не доведено в судовому засіданні та не містять таких даних матеріали кримінального провадження, що зазначений транспортний засіб є предметом злочину, а отже неможливо порушувати право власності осіб, яким не пред`явлено підозру.
Виходячи з вищевикладеного, слідчий суддя повністю відмовляє в задоволенні клопотання про арешт майна.
Керуючись ст.ст. 98, 170, 171, 173, 174, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя, -
постановив:

В задоволенні клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , за матеріалами кримінального провадження № 0001166 від 18.03.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1