Справа №468/6/19-к
Провадження №1-кп/477/51/20
УХВАЛА

09 січня 2020 року м.Миколаїв

Колегія суддів Жовтневого районного суду Миколаївської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з секретарем ОСОБА_4 , .

з участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

під час судового засідання в залі суду Жовтневого районного суду Миколаївської області по розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000668 по обвинуваченню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

09 січня 2020 року в судовому засіданні від прокурора надійшло клопотання про продовження раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання щодо ОСОБА_8 прокурором зазначено, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 був затриманий 03.11.2018 року за підозрою у вчинені кримінального правопорушення в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.11.2018 року йому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який в подальшому продовжувався ухвалами Баштанського районного суду Миколаївської області, Ленінського районного суду м. Миколаєва та Жовтневого районного суду Миколаївської області. Строк тримання під вартою закінчується 14 січня 2020 року.

Вважає що ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувалися судами при обранні та продовженні обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, а саме ризик вчинення нових злочинів, оскільки обвинувачений раніше судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, обґрунтовано обвинувачується в скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, злочини вчинені у період умовно-дострокового звільнення, офіційно не працює та не має офіційного джерела доходу. А також продовжує існувати ризик впливу на свідків, які ще не допитані в судовому засіданні.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 заперечував проти продовження обраного запобіжного заходу, клопотав про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, обґрунтовуючи це тим, що обвинувачений має сім`ю, хворого батька, а також незадовільний стан здоров`я, є інвалідом ІІІ групи, єдиним годувальником сім`ї, матір обвинуваченого не заперечує, щоб у її домоволодінні виконувався домашній арешт обвинуваченого, а також зазначив, що докази на підтвердження вказаних обставин подавались у попередніх судових засіданнях.

Обвинувачений ОСОБА_8 також заперечував проти продовження йому обраного запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_7 також висловили думку щодо відсутності підстав для продовження обраного запобіжного заходу.

Вислухавши думку учасників судового засідання щодо цього клопотання, вивчивши клопотання та подані захисником матеріали, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 29 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Загальною декларацією прав людини (статті 3,9) та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України (стаття 5), визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість і ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.

Статтею 331 КПК України визначено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою . До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

03.11.2018 року обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий за підозрою у вчинені кримінального правопорушення в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 06.11.2018 року йому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який в подальшому продовжувався ухвалами Баштанського районного суду Миколаївської області від 26.12.2018 року, Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.01.2019 року та Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23.03.2019 року, 16.05.2019 року, 08.07.2019 року, 04.09.2019 року, 14.11.2019 року. Строк тримання під вартою закінчується 14 січня 2020 року.

Підставою для обрання такого виду запобіжного заходу та продовження його дії стали негативні характеризуючи дані про особу обвинуваченого, відсутність в нього офіційного місця роботи та соціальних зв`язків, можливість переховуватися від суду, впливати на потерпілих, свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення.
На думку прокурора, станом на день розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, ризики, які були підставою для обрання такого виду запобіжного заходу на стадії досудового розслідування не відпали та продовжують існувати.
Водночас, колегія суддів не може погодитись з вказаною позицією прокурора з огляду на наступне.
Згідно з частиною 1 статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Частиною першою статті 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року №1-р/2017, Конституційний Суд України вказав, що продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом». Висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними. У підготовчому провадженні суд має перевірити обґрунтованість застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, пов`язаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, та прийняти вмотивоване рішення, незважаючи на те, чи закінчився строк дії ухвали слідчого судді, постановленої на стадії досудового розслідування про обрання такого запобіжного заходу.
З огляду на частину 8 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року у справі №14-рп/2003, тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.
Згідно пункту 36 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Адам`як проти Польщі (Adamiak v Poland), 20758/03,19 грудня 2006 року) в світлі вже встановленої практики Європейського суду наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Системний аналіз норм КПК України вказує на те, що факт скоєння обвинуваченим тяжкого кримінального правопорушення без наявності інших істотних підстав в сукупності, не може бути беззаперечною підставою для обрання найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Наявність ризику у виді впливу на потерпілу, свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений обізнаний про місце проживання свідків та потерпілої, в достатній мірі належними та допустимими доказами не підтверджений.
Крім цього, під час розгляду справи потерпіла та свідки вже були допитані.
На думку колегії суддів обставини, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою є такими, що станом на час судового розгляду кримінального провадження частково зменшилися, а тому відсутні підстави для обрання такого найсуворішого запобіжного заходу.
У ході судового розгляду колегія суддів установила наявність підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, оскільки зазначений запобіжний захід буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Так, обвинувачений має незадовільний стан здоров`я, а саме: є інвалідом третьої групи, має діагноз: патологія внутрішніх органів. Протягом перебування кримінального провадження на розгляді у Жовтневому районному суді Миколаївської області стан здоров`я обвинуваченого не покращився, що свідчить про відсутність забезпечення належного лікування та утримання в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор». ОСОБА_8 одружений. Матір обвинуваченого не заперечує, щоб в належному їй житловому будинку виконувався домашній арешт.

Відповідно до частини першої статті 176 КПК України запобіжними заходами є особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.
Зазначені запобіжні заходи є альтернативними відносно один до одного.
Згідно статті 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Частиною п`ятою статті 181 КПК України передбачено право працівників органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Застосування електронних засобів контролю полягає у закріпленні на тілі обвинуваченого пристрою, який дає змогу відслідковувати та фіксувати його місцезнаходження. Такий пристрій має бути захищений від самостійного знімання, пошкодження або іншого втручання в його роботу з метою ухилення від контролю та сигналізувати про спроби особи здійснити такі дії (стаття 195 КПК України).
Колегія суддів уважає застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту та дійшла висновку про обґрунтованість клопотання захисника, що є наслідком його задоволення в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 176-178, 331 КПК України,

УХВАЛИЛА:

У задоволенні клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_8 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю та заборонити останньому залишати цілодобово житловий будинок, в тому числі господарські будівлі та споруди за місцем реєстрації його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_8 за першою вимогою суду прибувати до Жовтневого районного суду Миколаївської області, утриматися від спілкування з потерпілими та свідками, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон.

Встановити строк дії ухвали 60 днів по 08 березня 2020 року включно.

Копію ухвали направити начальнику Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області та начальнику ДУ «Снігурівська виправна колонія (№5) для виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складений та підписаний 09 січня 2020 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3