ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/2193/19 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року, якою задоволено частково клопотання прокурора прокуратури Харківської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000706 від 11.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року задоволено частково клопотання прокурора прокуратури Харківської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000706 від 11.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Накладено арешт вилучені 18.11.2019 в ході огляду транспортного засобу «Citroen Jumper», днз НОМЕР_1 на території міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Гоптівка» (відділ митного оформлення «Гоптівка») МП «Магістральний» Харківської митниці ДФС, розташованому за адресою: Харківська область, Дергачівський район, 38-й км траси «Харків Бєлгород»: куртки жіночі в асортименті 143 шт.; взуття жіноче в асортименті 208 пар; плаття жіночі в асортименті 888 шт.; костюми жіночі в асортименті 94 шт.; светри жіночі в асортименті 114 шт.; шапки жіночі в`язані 5 шт.; юбки жіночі 3 шт.; шорти жіночі 1 шт.; брюки жіночі 4 шт.; блузки жіночі та дитячі 132 шт.; комбінезони дитячі 269 шт.

У задоволенні клопотання в частині визначення місця зберігання арештованого майна та покладення відповідальності за належне його зберігання на конкретну особу відмовлено. Вирішення питання щодо визначення місця зберігання арештованого майна та осіб, відповідальних за його зберігання покладено на орган досудового розслідування.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_7 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказану ухвалу слідчого судді, відмовити повністю у задоволенні клопотання прокурора, скасувати арешт майна та повернути йому майно, яке тимчасово вилучене у нього 18.11.2019, під час огляду його автомобілю «Citroen Jumper», днз НОМЕР_1 . В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_7 посилався на порушення строку, визначеного ст. 173 ч. 6 КПК України, порушення підслідності, оскільки у витягі з ЄРДР спочатку було вказано, що злочин нібито було вчинено «окремими працівниками правоохоронних органів Харківської області», без зазначення назв органів та посадових осіб, їх прізвищ, жати , місця та часу скоєння злочину, обставини кримінального правопорушення. Що свідчить про те, що органи досудового розслідування намагаються штучно віднести кримінальне правопорушення до підслідності органів ДБР, хоча за ст. 216 КПК України, злочин за ст. 364 КК України віднесені до підслідності органів Національної поліції. В оскаржуваній ухвалі не надано оцінки аргументам власника майна стосовно порушення підслідності. Як вбачається з тексту подання прокурора, хоча відомості в ЄРДР не внесені, 09.11.2019 р. він нібито вивіз в України без митного оформлення партію товару. Хоча це помилка, оскільки він виїжджав з України порожнім автомобілем, і не вивозив, а ввозив в Україну товар 14.11.2019 р, задекларувавши його в повному обсязі. Будь-яких доказів, що він вивозив товар 09.11.2019 прокурором не надано. Відповідна митна декларація, яку він заповнював 09.11.2019 при виїзді з України і яка підтверджує, що його автомобіль був порожнім, здана ним на пункті пропуску «Гоптівка». Акту про порушення митних правил не складалося. Всі обвинувачення прокурора будуються на неправдивій інформації з ФСБ РФ. В листі ДПСУ від 10.11.2019 № 23/13858, в списку автомобілів, які нібито, перевозили контрабанду, його автомобілю немає. Огляд події був проведений з порушенням, копія протоколу огляду після його складання йому для ознайомлення не надавалась, не зачитувалась і для зауважень не надавалась. Прокурор не довів необхідності арешту майна. Обґрунтування необхідності арешту не наведено, які експертизи будуть проводитись, не вказав.

Вислухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в провадженні слідчого відділу Прокуратури Харківської області перебуває кримінальне провадження № 0000706 від 11.11.2019 року, розпочате за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
21.11.2019 прокурор ОСОБА_8 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000706 від 11.11.2019 р. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві перебуває зазначене кримінальне провадження, відкрите за фактом використання службовими особами правоохоронного органу Харківської області службових повноважень всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави.
В ході розслідування встановлено, що ОСОБА_7 на власному автомобілі «Citroen jumper», д.н.з. НОМЕР_1 через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Гоптівка», намагався перемістити через державний кордон України господарчі товари без обов`язкового митного оформлення. В ході огляду, проведеного 18.11.2019 на території митного поста «Гоптівка», де знаходився автомобіль «Citroen Jumper», днз НОМЕР_1 , розташованого за адресою: 38 км траси Харків-Бєлгород (МААП «Гоптівка» ВМО «Гоптівка» МП «Магістральний»), виявлено та вилучено майно, вказане в клопотанні слідчого. Зазначені речі постановою прокурора визнані речовими доказами та залишені на відповідальне зберігання на зазначеному вище митному складі.
Посилаючись на те, що вилучене майно підтверджує наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України в діях окремих службових осіб, підлягає експертному дослідженню, з метою встановлення його походження та вартості, існують підстави вважати, що воно є доказом злочину, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження прокурор просив накласти на нього арешт.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року клопотання прокурора задоволено частково. Накладено арешт вилучені 18.11.2019 в ході огляду транспортного засобу «Citroen Jumper», днз НОМЕР_1 на території міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Гоптівка» (відділ митного оформлення «Гоптівка») МП «Магістральний» Харківської митниці ДФС, розташованому за адресою: Харківська область, Дергачівський район, 38-й км траси «Харків Бєлгород»: куртки жіночі в асортименті 143 шт.; взуття жіноче в асортименті 208 пар; плаття жіночі в асортименті 888 шт.; костюми жіночі в асортименті 94 шт.; светри жіночі в асортименті 114 шт.; шапки жіночі в`язані 5 шт.; юбки жіночі 3 шт.; шорти жіночі 1 шт.; брюки жіночі 4 шт.; блузки жіночі та дитячі 132 шт.; комбінезони дитячі 269 шт.

У задоволенні клопотання в частині визначення місця зберігання арештованого майна та покладення відповідальності за належне його зберігання на конкретну особу відмовлено. Вирішення питання щодо визначення місця зберігання арештованого майна та осіб, відповідальних за його зберігання покладено на орган досудового розслідування.

Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене в ході огляду місця події, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що прокурором доведено, що вищевказане майно, вилучене в ході огляду місця події, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, є підстави вважати, що це майно є доказом злочину, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. З метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, суддя прийшов к висновку про задоволення клопотання про накладення арешту на вказане майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням вказаного та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, слідчий суддя дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вилучене 18.11.2019р., під час огляду транспортного засобу «Citroen Jumper», днз НОМЕР_1 , майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Існує ризик того, що у разі не накладення арешту можливо відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на допущені порушення під час проведення огляду та відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Огляд транспортного засобу проведено за згодою його власника, отже отримання дозволу слідчого судді на проведення огляду не було необхідним, а невручення копії протоколу огляду не може слугувати підставою для відмови в задоволенні клопотання про арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про порушення при проведенні огляду майна ніякими доказами не підтверджені, є суб`єктивною думкою апелянта, тому не свідчать про незаконність ухвали слідчого судді. Також не свідчить про незаконність ухвали слідчого судді посилання на порушення підслідності. Підстав вважати прокурора та слідчого, що здійснював огляд, неповноважними особами для проведення огляду, звернення до суду з клопотанням та проведення слідчих дій, апеляційний суд не вбачає, так як наданий витяг з ЄРДР містить відомості як про прокурора, так і про орган досудового розслідування, який представляє слідчий, що здійснив огляд.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий

Судді