Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
1/760/64/14: Кримінальні справи (з 01.01.2019); Кримінальні правопорушення проти життя та здоров'я особи.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 11.07.2019. Забезпечено надання загального доступу: 12.07.2019.
Дата набрання законної сили: 07.05.2019
Номер судового провадження: не визначено
Номер кримінального провадження в ЄРДР: не визначено
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

засудженого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_13 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, з вищою освітою, не одружений, працюючий охоронцем АГК «Супутник-2», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений:

- за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом _______________________________________________________________

Справа №11/824/12/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14

Категорія: п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1

поглинення менш суворого покарання більш суворимостаточно призначено покарання ОСОБА_13 у виді13 років позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 60000 грн., моральну шкоду в сумі 100000 грн., а всього 160000 грн.

По справі вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Також цим вироком скасовано арешт, накладений постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_15 від 10.11.2009 року, на грошові кошти в сумі: 100 евро, 18 080 доларів США, 17370 грн., та арешт, накладений постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_16 від 05.03.2009 року, на автомобіль "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", державний номерний знак НОМЕР_1 .

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_13 , приблизно в жовтні 2008 року, після того, як між ним і його знайомим ОСОБА_17 виникли неприязні стосунки на грунті того, що ОСОБА_9 , працюючи директором ДЮСШ № 7 м. Києва, спортивна база якої знаходиться на території Труханового острова у м. Києві, забороняв ОСОБА_18 проводити комерційні операції на базі ДЮСШ № 7 з метою отримання прибутку, маючи умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 способом, небезпечним для життя багатьох осіб, шляхом приведення в дію вибухового пристрою за місцем проживання ОСОБА_9 , розробив план і підготував знаряддя та засоби вчинення злочину.

Реалізуючи умисел, направлений на вчинення вибуху з метою вбивства ОСОБА_9 , ОСОБА_13 у невстановлений слідством час, у невстановленому слідством місці, у невстановленої слідством особи, не маючи передбаченого законом дозволу, придбав вибуховий пристрій, що відноситься до боєприпасів, - осколкову гранату Ф-1 в комплекті з підривачем УЗРГМ-2. Вказаний вибуховий пристрій ОСОБА_13 переніс за місцем свого проживання - до квартири АДРЕСА_2 , де став зберігати без передбаченого законом дозволу. ОСОБА_13 , будучи знайомим з принципом дії ручних гранат, маючи навички поводження з ними, зокрема щодо встановлення вибухового пристрою самостійно, без допомоги сторонніх осіб, підшукав дві кватирки від вікон, лист фанери і брусок з дерева для встановлення та приведення в дію вказаного вибухового пристрою з метою позбавлення ОСОБА_9 життя.

Готуючись до вбивства ОСОБА_9 , візуально спостерігаючи за будинком і прилеглою до нього територією протягом жовтня 2008 року по липень 2009 року, ОСОБА_13 вів спостереження за пересуванням і способом життя ОСОБА_9 .

Після чого, ОСОБА_13 , перебуваючи по АДРЕСА_3 , у період часу приблизно з 22 год. 30 хв. 22.07.2009 року по 03 год. 30 хв. 23.07.2009 року в приміщенні під`їзду № 5 жилого будинку АДРЕСА_3 , не оснащеному ліфтом, на кожному з поверхів якого розташовано по чотири квартири, в яких мешкають люди, з метою умисного вбивства ОСОБА_9 способом, небезпечним для життя багатьох осіб, вмонтував вибуховий пристрій - осколкову гранату Ф-1 в комплекті з підривачем УЗРГМ-2 поруч із вхідними дверима квартири АДРЕСА_4 вказаного будинку. При цьому, ОСОБА_13 видалив запобіжну чеку з кільцем підривача осколкової гранати Ф-1, притиснув важіль в зачепі ударника накольного механізму віконними рамами - кватирками і встановив ричаг у вигляді бруска з дерева таким чином, що при відкриванні дверей квартири АДРЕСА_4 брусок відсовував віконні рами, які звільняли важіль підривача УЗРГМ-2, який, в свою чергу, виходив з зачепу ударника накольного механізму і приводив до ініціювання запалу підривача, і, як наслідок, вибуху гранати.

Таким чином, ОСОБА_13 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого умислу, направленого на умисне вбивство ОСОБА_9 , до кінця, проте, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Так, 23.07.2009 року приблизно о 09 год. 10 хв., в момент виходу ОСОБА_9 із квартири, даний вибуховий пристрій було активовано, внаслідок чого ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: множинних осколкових поранень м`яких тканин грудей і живота (непроникаючого характеру), нижніх кінцівок; переломів 1-ої плеснової кістки лівої ступні та п`яткової кістки правої ступні, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я), і могли утворитись 23.07.2009 року від дії факторів (осколків) вибуху вибухового пристрою.

Тим самим ОСОБА_19 був вчинений закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_9 , вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, який не було закінчено з причин, які не залежали від волі ОСОБА_20 .

Вилучені під час огляду місця події 23.07.2009 року у під`їзді № 5 будинку АДРЕСА_3 деформовані металеві предмети є частинами стандартної промислово-виготовленої осколкової гранати Ф-1, яка відноситься до боєприпасів. Вибуховий пристрій, який вибухнув 23.07.2009 року у під`їзді № 5 будинку АДРЕСА_3 , є стандартною промислово-виготовленою, оборонною, осколковою гранатою Ф-1, яка відноситься до боєприпасів.

Встановлений вибуховий пристрій, який вибухнув 23.07.2009 року по АДРЕСА_3 , представляє собою споряджену гранату Ф-1 (з підривачем УЗРГМ-2). Вказаний вибуховий пристрій був встановлений таким способом, що з підривача УЗРГМ-2 була видалена запобіжна чека з кільцем, а важіль в зачепі ударника накольного механізму утримувався за допомогою ваги притиснутих до нього віконних рам. При відчиненні дверей віконні рами були відсунуті, таким чином звільнено важіль підривача УЗРГМ-2, який, в свою чергу, вийшов з зачепу ударника накольного механізму, звільнивши його, що привело до ініціювання запалу підривача і, як наслідок, вибуху гранати. Особа, яка встановила вибуховий пристрій знайома з принципом дії ручних гранат та має навички поводження з ними, а також знайома з способами маскування вибухових пристроїв.

В нашаруваннях на предметах, вилучених 23.07.2009 року під час огляду місця події під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_3 , виявлено тротил, який є бризантною вибуховою речовиною.

Крім того, ОСОБА_13 у невстановлений слідством час, у невстановленому слідством місці, у невстановленої слідством особи, не маючи передбаченого законом дозволу придбав вибуховий пристрій, що відноситься до боєприпасів, - осколкову гранату Ф-1 в комплекті з підривачем УЗРГМ-2. Вказаний вибуховий пристрій ОСОБА_13 , не маючи передбаченого законом дозволу, переніс за місцем свого проживання - до квартири АДРЕСА_2 , де став зберігати без передбаченого законом дозволу.

Також ОСОБА_13 у невстановлений слідством час, у невстановленому слідством місці, у невстановленої слідством особи, не маючи передбаченого законом дозволу придбав боєприпаси, частини вогнепальної зброї, з яких можливо зібрати 67 конструктивних одиниць вогнепальної зброї, після чого, не маючи передбаченого законом дозволу став зберігати їх: за місцем свого проживання - в квартирі АДРЕСА_2 ; в автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який належав його батьку ОСОБА_21 і яким він мав право керувати; в гаражному боксі № НОМЕР_2 АГК «Супутник-2» по вул. Крайній, 15 у м. Києві, що належить йому.

21.09.2009 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено і вилучено: 5 предметів, які є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї - 7,62 мм патронами (ТТ), придатними для стрільби; 2 предмета, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї - 9x19 мм (Парабелум) патронами, що придатні для стрільби; 16 предметів, які є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї - військовими 7,62х54 гвинтівочними патронами зразка 1908 року, придатними для стрільби, які ОСОБА_13 придбав, носив і зберігав без передбаченого законом дозволу.

01.10.2009 року в ході обшуку автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрованого на ОСОБА_21 і яким керував ОСОБА_13 , розташованого на території АГК «Супутник-2» по вул. Крайній, 15 у м. Києві, виявлено і вилучено: 63 предмети, які є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї - військовими патронами калібру 9x18 мм (ПМ), промислового виробництва, придатними для стрільби, які ОСОБА_13 придбав, носив і зберігав без передбаченого законом дозволу.

22.09.2009 року в ході обшуку гаражного боксу № НОМЕР_2 АГК «Супутник-2» по вул. Крайній, 15 у м. Києві, що належить ОСОБА_18 , виявлено і вилучено: 67 конструктивних одиниць вогнепальної зброї, які є: 3 зібрані одиниці - виготовлені саморобним способом по типу однозарядних гладкоствольних пістолетів під мисливський патрон 16 калібру і відносяться до саморобної гладкоствольної вогнепальної зброї, для проведення пострілів придатні; 6 зібраних одиниць - виготовлені саморобним способом по типу однозарядних гладкоствольних пістолетів під спортивно-мисливський патрон калібру 5,6 мм, до проведення пострілів будуть придатні при підгонці патронника ствола під патрон вищезазначеного патрону; 58 одиниць, які можливо зібрати в єдину конструкцію, проте вони будуть придатні до проведення пострілів після проведення подальшої обробки внутрішніх частин з метою підгонки та приведення в робочий стан (придатний для проведення пострілів). Вказані конструктивні частини вогнепальної зброї ОСОБА_13 придбав, носив і зберігав без передбаченого законом дозволу.

В апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи фактичні обставини справи і правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі засудженого внаслідок його м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України до 15 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України до 5 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні покарання засудженому судом недостатньо враховано обставини вчиненого злочину, а саме - вчинення замаху на вбивство способом небезпечним для життя багатьох осіб, та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_13 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, який віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, що свідчить про суспільну небезпечність засудженого, оскільки він, маючи вищу освіту та постійне місце роботи, повністю усвідомлював всю суспільну небезпечність своїх дій, що призвело до неправильного застосування кримінального закону, внаслідок чого призначено засудженому надто м`яке покарання, яке є недостатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів в подальшому.

В апеляції потерпілий ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини справи, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого внаслідок його м`якості, просить скасувати вирок суду та постановити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України довічне позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК Україниостаточно призначити довічне позбавлення волі.

Цивільний позов задовольнити повністю, стягнути із ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 60000 грн., моральну шкоду в сумі 500000 грн., а всього 560000 грн.

Арешт, накладений на грошові кошти в сумі 100 євро, 18080 доларів США, 17370 грн., які були вилучені в ході обшуку квартири АДРЕСА_2 та на автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак, НОМЕР_1 не скасовувати.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що суд, оцінюючи ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, не врахував, що він вчинив закінчений замах на його життя із використанням вибухового пристрою, який був встановлений у під`їзді житлового будинку, від якого могло загинути близько 200 осіб, а також не врахував, що внаслідок вибухової травми він отримав ушкодження, що призвели до його інвалідності 3 групи і з часом він, вірогідно, втратить ноги внаслідок їх ампутації, оскільки у нього розвивається невиліковна хвороба нервових закінчень кінцівок.

Не було враховано судом і те, що засуджений вини у вчиненні злочину не визнав, надавав досудовому слідству неправдиві та непослідовні свідчення, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності, будь-яких заходів до відшкодування заподіяної злочином шкоди не вжив, за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, дітей немає, як і не має стійких соціальних зв`язків.

На думку апелянта, необґрунтованим є і призначення покарання за сукупністю вчинених засудженим злочинів із застосуванням принципу поглинення призначених покарань, оскільки будь-яких мотивів та аргументів стосовно того, чому суд при застосуванні ст. 70 КК України обрав саме принцип поглинення призначених покарань, вирок не містить. При цьому звертає увагу суду на те, що злочини вчинені засудженим утворюють реальну сукупність, а дії вчинені ним щодо незаконного обігу зброї характеризуються великою кількістю незаконної зброї, яку він зберігав.

Також звертає увагу суду на той факт, що ним у цивільному позові заявлялася вимога про відшкодування йому моральної шкоди, у розмірі 500000 грн., яка була задоволена частково у сумі 100000 грн., незважаючи на те, що внаслідок вчинення ОСОБА_13 замаху на його життя, він отримав чисельні травми тіла, пережив чисельні операції, став інвалідом 3 групи, і з часом, вірогідно, втратить ноги внаслідок їх ампутації, втратив психологічну рівновагу, що стало причиною порушення сталого побуту, внаслідок втрати працездатності не може влаштуватися на роботу, що негативно впливає на матеріальний стан його родини, обмежений у зайнятті спортом, не може приділяти належну увагу фізичному вихованню своїх дітей, а також у нього змінився звичайний ритм життя, він фактично втратив сон, змушений постійно відвідувати лікарів, з`являтися до слідчого і в суд, та виходячи зі своєї квартири він постійно відчуває страх, оскільки турбується про те, що знов може пролунати вибух, та хвилюється за свою родину, яка може постраждати внаслідок вибуху.

Крім того, вважає, що рішення суду про скасування арешту, накладеного на автомобіль та грошові кошти для забезпечення цивільного позову, суперечить положенням кримінально-процесуального та цивільно-процесуального законодавства, оскільки не гарантуватиме своєчасне, швидке та повне виконання рішення суду в разі задоволення судом позову щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ОСОБА_13 внаслідок вчинення стосовно нього злочину.

В апеляції та доповненнях до неї засуджений, вважаючи вирок суду незаконним, посилаючись на однобічність і неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить скасувати вирок суду, відновити судове слідство у повному обсязі, та за наслідками судового слідства у вказаній справі за пред`явленим йому обвинуваченням його виправдати, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, цивільний позов відхилити, та повернути все вилучене майно.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд, при встановлені факту вибуху, у вироку послався на показання свідків допитаних в ході досудового слідства та які не були зазначені у обвинувальному висновку, як свідки обвинувачення, і для допиту під час судового слідства ніким із учасників та за ініціативою суду не викликались, їх показання не оголошувались під час дослідження матеріалів справи, що призвело до технічного (штучного) збільшення обсягу доказів у справі та є грубим порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

При цьому, суд не врахував позицію захисту, яка обґрунтовується ретельним аналізом первинних матеріалів кримінальної справи, не оцінив належним чином фактичних обставин та доказів у справі, що ставить під сумнів правильність висновків обвинувачення та суду щодо його винуватості злочинів з підстав неповноти та необ`єктивності розгляду справи. Зокрема, як вказує апелянт, слідством та судом взагалі не встановлено фактів та не здобуто доказів нібито придбання або отримання іншим чином ним промислово виготовленої осколкової гранати Ф1 та підривача УЗРГМ-2, а також їх передавання і перенесення. При цьому відсутні належні та достатні докази того, що на місці злочину вибухнула саме промислово виготовлена граната оборонного типу Ф1, оскільки віконна рама, уламок деревини та фанера, які визнані речовими доказами, виявлені біля смітника, а не на місці вчинення злочину, і до того ж вказані докази не містять на собі слідів механічних пошкоджень від будь-якого вибуху, як відсутні вони і на дверях квартири АДРЕСА_4 , вхідних дверях сусідніх квартир та стін квартирної площадки, а натомість специфічне пошкодження стіни біля дверей у квартиру АДРЕСА_4 ; уламки скла, які є великими і лежать переважно на 1 та 2 сходинках, свідчить або про вибух саморобного пристрою, або невеликої сили, або про спрямований вибух. Проте не було оглянуто, вилучено та долучено до матеріалів справи в якості доказів листа картону (фанери), аркуша паперу формату А, з якимись написами та плямами бурого кольору, розірваної газети, але не обгорівшої, закопченої, сплесканої з боків з розірваною лише верхньою вузькою частиною пластикової пляшки, наявність яких на місці вибуху видно з фототаблиці до протоколу огляду місця події, що ставить під сумнів висновки обвинувачення та суду в частині повноти та об`єктивності розгляду справи.

Щодо огляду місця події від 23.07.2009 року, то вказану слідчу дію проводив та складав відповідний протокол слідчий ОСОБА_22 , а фототаблицю до даного протоколу складала слідча ОСОБА_23 , хоча у даному протоколі, як учасник дії, вона не зазначена, в цей день не чергувала і до складу групи слідчих увійшла лише з 01.12.2009 року, тобто через 4 місяці, а тому слідча ОСОБА_23 не мала ніякого права на той момент складати будь-яких процесуальних документів у вказаній кримінальній справі. При цьому, в протоколі огляду місця події, в порушення ст. 191 КПК України, не вказано про застосування будь-яких технічних засобів фіксації, що дає підстави вважати, що протокол огляду місця події та фототаблиця до нього були виготовлені окремо і в різний час, що унеможливлює використання даних доказів для його обвинувачення.

Крім того зазначає, що з висновку вибухово-технічної експертизи від 08.08.2009 року вбачається, що, надані на дослідження, об`єкти відрізняються від об`єктів, вилучених під час огляду місця події, за маркуванням, які у судовому засіданні не оглядались, а тому не повинні були братись до уваги судом як належні та допустимі докази обвинувачення. Аналогічна ситуація і з висновком додаткової вибухо-технічної експертизи від 28.01.2009 року, хоча, при проведенні додаткової експертизи експерт взагалі не отримував і не досліджував ніяких предметів, а лише документи протоколи допитів та відтворення обстановки та обставин події з фототаблицями.

Натомість суд, ігноруючи позицію захисту та очевидну невідповідність вказаних речових доказів, зазначених у процесуальних документах та висновках експертів, не оглянувши даний речовий доказ у судовому засіданні, послався на вказаний речовий доказ при винесенні обвинувального вироку, що свідчить про упереджений, необ`єктивний та однобічний характер судового слідства, а також про його обвинувальний ухил.

Апелянт вважає, що органом досудового слідства не встановлено способу виготовлення вибухового пристрою, його виду, способу встановлення і приведення в дію, до того ж, при проведенні вибухо-технічних та судово-хімічних досліджень продуктів вибуху експертами не було проведено оцінки бризантності вибухового пристрою, з урахуванням виявлених на місці вибуху усіх речових доказів та місця події.

На думку апелянта, також відсутні будь-які докази його присутності на місці події, до, в момент, або після вибуху, а про його перебування вдома за місцем проживання в період часу з вечора 22.07.2009 року по 23.07.2009 року підтвердила свідок ОСОБА_24 , до яких суд віднісся критично, оскільки їй відомо ці обставини зі слів його батька, якого було допитано в ході досудового слідства та в апеляційній інстанції, однак він не повідомляв про обставини невинуватості свого сина та перебування останнього вдома. При цьому суд, в порушення вимог ст. 22 КПК України, не здійснив ніяких дій по перевірці зазначених фактичних обставин, повідомлених свідком ОСОБА_24 і не сприяв учасникам процесу у цьому, а тому не спростовані ніякими іншими доказами показання свідка ОСОБА_21 та свідка ОСОБА_24 є належними і допустимими доказами у справі.

Також під час досудового та судового слідства жодного доказу, що саме він і є тією особою, що заклала вибуховий пристрій, здобуто не було і, незважаючи на те, що жоден із учасників процесу та свідків не повідомив суду про відомі їм фактичні обставини стосовно того, що він ( ОСОБА_13 ) має навички поводження з гранатами або іншими вибуховими пристроями, лише за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до висновку про наявність у нього вищезазначених навичок на підставі даних висновку вибухо-технічної експертизи.

Відсутні докази і того, що він підшукував, підшукав та переміщував дві квартирки від вікон і лист фанери, а також брусок з дерева для встановлення і приведення в дію вказаного вибухового пристрою з метою позбавлення життя ОСОБА_9 , та які є сумнівними доказами, оскільки жодний з цих предметів не був вилучений на місці вибуху та не був внаслідок цього пошкоджений, і жодний із свідків обвинувачення, як допитаний на досудовому, так і судовому розгляді, не підтвердили цієї нібито встановленої досудовим слідством обставини.

Крім того, відсутні докази, що він, нібито готуючись до вбивства ОСОБА_9 , вів спостереження за пересуванням і способом його життя, окрім показань потерпілого, який нібито бачив його ( ОСОБА_13 ) разом із свідком ОСОБА_25 поблизу свого місця проживання, але ці показання, на думку апелянта, є неправдивими, штучними і спрямовані на помсту йому ( ОСОБА_13 ), а до того ж вони не підтверджуються іншими доказами в їх сукупності. При цьому, на досудовому слідстві свідок ОСОБА_25 для його впізнання ОСОБА_9 не пред`являвся, відтворення обстановки та обставин події із ОСОБА_9 з цього приводу не проводилось.

Щодо потерпілого, то апелянт вважає, що він надавав неправдиві відомості стосовно фактичних обставин справи в частині події злочину, а суд неналежним чином оцінив наявні докази у справі та не перевірив показання потерпілого в частині кількості вибухів, навіть з огляду на те, яким чином можна отримати тілесне ушкодження правої п`яткової кістки, знаходячись обличчям до джерела вибуху, та в частині причетності його до вчинення злочину, як то телефонний дзвінок з погрозами та нібито спостереження за способом життя ОСОБА_9 , а показання останнього не підтверджуються ніякими іншими належними доказами у справі.

Також зазначає, що досудове слідство та суд не намагалися перевірити показання свідка ОСОБА_26 . При цьому відсутні фоноскопічна експертиза голосів ОСОБА_25 , який нібито телефонував ОСОБА_9 додому, та ОСОБА_27 , на якого прямо вказувала ОСОБА_26 , як на особу, що телефонувала їй додому із погрозами, або протокол впізнання голосу особи за участю ОСОБА_26 . Також будь-якого аналізу роздруківок телефонних переговорів та переміщень абонентів досудове слідство та суд не здійснили, він ОСОБА_9 , ОСОБА_26 , ОСОБА_25 та інші фігуранти справи з даного приводу не допитувались, що свідчить про неповноту слідства та відсутність обвинувального доказу причетності його до вчинення даного злочину.

На думку апелянта, є штучним доказом, виготовленим спеціально, і речовий доказ телефонна картка «Укртелеком», на якій маркером рожевого кольору було написано номер телефону, оскільки ні досудовим, ні судовим слідством не встановлювалось та не встановлено фактичних обставин походження картки або фактів її придбання, з цього приводу і не допитувався ОСОБА_27 та йому не пред`являлась до впізнання ця картка, не встановлено, хто та коли наніс напис маркером рожевого кольору на картку, до того ж, картка виявлена 28.07.2009 року, тобто майже через рік після телефонного дзвінка з погрозами, але вже через 5 днів після порушення кримінальної справи за фактом вчинення замаху на вбивство ОСОБА_9 .

Суперечливими та неоднозначними є і показання свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_28 , в яких є суттєві розбіжності, тому до них суду слід було поставитись критично, оскільки ОСОБА_25 на той момент мав якісь проблеми із законом і ймовірно були спонукання його до надання зручних слідству показань, а до ОСОБА_28 застосовувались недозволені методи отримання показань, шляхом фізичного та психологічного тиску. Тому, їх показання мають голослівний, поверхневий характер, оскільки не підтверджуються іншими належними та достатніми доказами у справі, а що стосується показань ОСОБА_9 , то вони мають характер обмовляння його, а узгодження їх з показаннями ОСОБА_25 та ОСОБА_28 , які також його обмовили, викликано тим, що вказану позицію було сформовано потерпілим та органом досудового слідства і доведено до відома зазначених свідків. При цьому, дії суду у судовому засіданні під час допиту вказаних свідків були спрямовані не на встановлення істини по справі, а на закріплення показань, даних цими особами на досудовому слідстві, тому суд беззаперечно приймав сторону обвинувачення і проявив упередженість та необ`єктивність при проведенні судового слідства задля встановлення істини у справі.

Крім того зазначає, що у справі міститься не скасована постанова про відмову у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_26 про погрози вбивством її чоловіку по телефону, що унеможливлює використання вказаних фактичних обставин на обсягу доказів у справі відносно нього, а відтак, не встановлена об`єктивна сторона злочину.

Також в апелянта викликає протест і той факт, що суд взяв на себе функції сторони державного обвинувачення при виправленні помилок органу досудового слідства, в тому числі в частині оформлення процесуальних рішень, внаслідок яких його засуджено, визнавши різницю у датах винесення процесуальних рішень, датованих 2009 роком замість 2010 року описками, вважаючи, що вони не можуть вплинути на належність і допустимість зібраних у справі доказів, але суд не вправі був робити таких висновків за відсутності показань особи, яка вчинила такі помилки та письмового клопотання прокурора про виправлення описок та зміну обвинувачення в цій частині.

Крім того, визнавши речовим доказом частину деревини та частку ЛФП, суд не вирішив долю цих речових доказів, та в порушення вимог ст. 315 КПК України, не оглянув усіх речових доказів у справі.

Також є неконкретним та суперечливим вирок суду в частині його обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи і винесений з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, так як в порушення вимог закону, без відповідного рішення суду про дозвіл на проведення обшуку, слідчий виніс постанову про проведення обшуку автомобіля «Фольксваген Транспортер», яким він керував, нібито у невідкладному випадку, при цьому вказані дії слідчого та невідкладність проведення обшуку не відповідають вимогам закону, оскільки слідчий не проводив вказаний обшук, постанова про проведення обшуку автомобіля виготовлена слідчим за допомогою комп`ютерної техніки, що спростовує твердження про невідкладність проведення обшуку. При цьому такий невідкладний обшук, за відсутності слідчого, проводили оперативні працівники, за відсутності окремого доручення слідчого про проведення зазначених слідчих дій, та слідчим не було надіслано прокурору копію протоколу обшуку, а лише повідомлено його про факт його проведення.

Не відповідає фактичним обставинам справи і висновок суду про те, що обшук автомобіля проводився з його дозволу і він особисто відкривав вказаний автомобіль, оскільки він таких показань не давав і під час проведення обшуку автомобіля присутнім не був, а вилучені під час обшуку предмети, що знаходились у автомобілі та підкинуті працівниками міліції боєприпаси, які мають значення первинних доказів, і які досліджувались експертами в ході досудового слідства, не повинні були прийматись до уваги судом з огляду на незаконний характер їх отримання, в порушення вимог процесуального законодавства.

Так само із порушеннями вимог законодавства були проведені і обшуки його житла та гаражу, власником якого він не є і це їм було відомо, та які проводились працівниками оперативного підрозділу за відсутності слідчого без письмового доручення. Однак, суд не дав належної оцінки неправомірним діям працівників міліції при проведенні обшуків і ніяким чином не спростував його та його захисника аргументів стосовно очевидних порушень закону, які унеможливлюють використання будь-яких доказів, отриманих з порушенням вимог закону стосовно процедури їх отримання.

Є неспростовними і його показання про те, що йому не відомо, яким чином було знайдено під час обшуку боєприпаси та вогнепальна зброя, які він не придбавав, не переміщував та не зберігав. При цьому легальних боєприпасів у його батька, і у нього загалом було 31056 патронів, і він стверджував, що обізнаний із правилами поводження зі зброєю та правилами зберігання зброї і ніколи їх не порушував.

Таким чином, не давши належну оцінку діям та рішенням органів досудового слідства, фактичним обставинам справи та доказам у справі суд однобічно та упереджено, в порушення вимог ст. 22 КПК України, вирішив справу з обвинувальним ухилом.

Крім того зазначає, що судом при призначенні йому покарання, було допущено порушення вимог закону, оскільки за відсутності обтяжуючих вину обставин, за наявності позитивних характеризуючих матеріалів, йому слід було б призначати за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України покарання з урахуванням обставин справи, за умови обов`язкової доведеності його вини та вимог ч. 3 ст. 68 КК України, не більше 10 років позбавлення волі.

Щодо ч. 1 ст. 263 КК України, то покарання слід було б призначити за обов`язкової умови доведеності його вини, з урахуванням всіх обставин справи, не у максимальному, а у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав апеляцію прокурора, та просив скасувати вирок суду в частині призначення покарання та постановити новий вирок, яким, з урахуванням положень ст. 68 КК України, зменшити покарання за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України до 10 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України залишити покарання у виді 5 років позбавлення волі, і на підставі ст. 70 КК України, шляхом повного складання покарань, призначити ОСОБА_13 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі, а також частково підтримав апеляцію потерпілого і заперечував проти апеляції засудженого, потерпілого та його представника адвоката ОСОБА_29 , кожен з яких підтримали апеляцію потерпілого, а також засудженого ОСОБА_13 та його захисників, кожен з яких підтримав лише апеляцію засудженого і заперечував проти апеляцій інших учасників процесу, провівши часткове судове слідство, судові дебати, заслухавши останнє слово засудженого ОСОБА_13 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляціях, колегія суддів вважає, що, всупереч тверджень засудженого, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, що не був доведений до кінця з причин, які не залежали від його волі, та у носінні, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, за встановлених судом обставин, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтвердженідослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, які оцінені судом, відповідно до положень ст. 67 КПК України (1960 року).

При цьому твердження ОСОБА_13 про його непричетність до інкримінованих йому злочинів були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції і обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються зібраними по справі доказами, які змістовно наведені у вироку, як не можуть бути вони взяті до уваги з цих підстав і апеляційним судом, оскільки винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, за які він засуджений, підтверджується показаннями потерпілого, свідків, а також письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими, достатніми та достовірними.

Так, за показаннями потерпілого ОСОБА_9 в суді першої інстанції, він знайомий з ОСОБА_13 з дитинства, проте вони не спілкувались. У 1994 році, перебуваючи в Германії, він зустрів ОСОБА_13 , який повідомив, що є снайпером та їде на службу до Французького легіону. В подальшому, приблизно у 2005 році на Хрещатику у м. Києві він зустрів ОСОБА_13 і у 2006 році за його запрошенням він відвідав полігон «Снайпер», після чого, з ОСОБА_13 тривалий час не спілкувався. Але з 2007 року вони почали спілкуватись, у зв`язку з тим, що, працюючи директором ДЮСШ № 7, він вирішив відкрити секцію зі стрільби, тому зателефонував ОСОБА_13 , проте, останній, у зв`язку з відсутністю відповідної освіти, не міг працювати у школі. ОСОБА_13 став нав`язувати свою дружбу, просив працевлаштувати на базу ДЮСШ № 7 на Трухановому острові, а також працевлаштувати його знайомих, пропонував різні комерційні пропозиції, як то, здавати в оренду будиночки на базі, на що він відмовляв. ОСОБА_13 постійно телефонував та приїжджав на базу без запрошень і попереджень. Влітку 2008 року ОСОБА_13 запитав про відпочинок на базі з дівчатами і запропонував зробити на базі піч «тандир», після чого, він вирішив припинити спілкування з ОСОБА_13 . Наприкінці серпня 2008 року йому зателефонував ОСОБА_13 і повідомив, що приїде на базу для термінової зустрічі, але приїхав із запізненням, тому він повідомив останньому, що зайнятий і запропонував зателефонувати пізніше. Після цього ОСОБА_13 поїхав, а на наступний день зателефонував йому та висловлювався нецензурними словами, після чого, він поклав слухавку і більше з ОСОБА_13 він не спілкувався. Восени 2008 року йому по телефону погрожували фізичною розправою, а влітку 2009 року він декілька разів бачив ОСОБА_13 біля свого будинку, в тому числі, і з раніше незнайомим чоловіком, яким, в подальшому, виявився ОСОБА_25 . Крім того, біля свого будинку він бачив мікроавтобус «VOLKSWAGEN», яким керував ОСОБА_13 23.07.2009 року приблизно о 09 год. він виходив з дому та намагався відкрити вхідні двері квартири, але щось заважало. Він з натиском відкрив двері, після чого, пролунав вибух та він втратив свідомість, після чого, встав і вийшов з квартири на вулицю, де впав і періодично втрачав свідомість. В результаті вибуху він отримав тілесні ушкодження і значну крововтрату, знаходився на стаціонарному лікуванні, має 2 групу інвалідності.

Отже, з показань потерпілого слідує, що ОСОБА_13 стежив за ним, а також те, що у ОСОБА_13 дійсно мало місце особисте неприязне відношення до ОСОБА_9 , яке полягає в наявності у нього невдоволення особистістю і поведінкою ОСОБА_9 у період їх спілкування до події.

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_9 , всупереч тверджень ОСОБА_13 , є логічними і послідовними таоб`єктивно підтверджуються іншими доказами по справі.

При цьому факт того, що 23.07.2009 року приблизно о 09 год. 10 хв. на першому поверсі під`їзду 5 будинку АДРЕСА_5 , де мешкає потерпілий ОСОБА_9 , мав місце вибух,учасниками процесу не оспорюється та він підтверджується даними протоколів огляду місця події від 23.07.2009 року, показаннями свідків - мешканців будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , що були допитані в суді першої інстанції.

За позицією засудженого в апеляції, що є аналогічною позиції сторони захисту і в суді першої інстанції, поставлено під сумнів вид вибухового пристрою і спосіб, за яким він був активований, оскільки, на думку засудженого, специфічне пошкодження стіни біля дверей у квартиру АДРЕСА_4 ; уламки скла, які є великими і лежать переважно на 1 та 2 сходинках, свідчить або про вибух саморобного пристрою, або невеликої сили, або про спрямований вибух, але не було оглянуто, вилучено та долучено до матеріалів справи в якості доказів листа картону (фанери), аркуша паперу формату А, з якимись написами та плямами бурого кольору, розірваної газети, але не обгорівшої, закопченої, сплесканої з боків з розірваною лише верхньою вузькою частиною пластикової пляшки, наявність яких на місці вибуху видно з фототаблиці до протоколу огляду місця події.

Однак, дані твердження є надуманими, оскільки спростовуються зібраними у справі доказами в їх сукупності.

Так, згідно даних протоколу огляду місця події від 23.07.2009 року з фототаблицею до нього, який був досліджений і апеляційним судом в межах частково проведеного судового слідства, в ході огляду під`їзду 5 будинку АДРЕСА_5 на підлозі виявлено наскрізний отвір в бетонному перекритті, діаметром близько 15-20 см, а біля осередку вибуху виявлені залишки віконних рам, скла, окремі металеві частки та деформований ричаг підривача УЗРГМ з маркуванням 2-88 УЗЧП, останні з яких поміщені в поліетиленовий пакет та вилучені (т.1 а.с. 45-56).

За даними протоколу огляду місця події від 23.06.2009 року, в ході огляду прибудинкової території позаду будинку АДРЕСА_3 біля баків для сміття було виявлено та вилучено віконну раму, у якій відсутнє скло та на якій наявні сліди копоті, та фанеру, на якій наявні плями бурого кольору. При цьому здійснювалось фотографування на цифровий фотоапарат (т.1 а.с. 42-43).

За показаннями свідка ОСОБА_30 в суді першої інстанції, вона мешкає поряд з квартирою ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_6 , та того дня о 8 год. виносила сміття і бачила на сходинковій площадці, що поруч з квартирою ОСОБА_9 стояли віконні кватиркові рами та з-під рам виступала дошка, яка заважала виходу з квартири ОСОБА_9 , а через деякий час пролунав вибух. Почувши шум на сходинковій площадці, вона відкрила двері, але були відкриті двері квартири ОСОБА_9 , що заважало їй вийти. В під`їзді було багато диму, лежали розбиті рами, а на місці, де вони стояли була дирка та було видно підвал. Сам ОСОБА_9 знаходився в полісаднику, і там було багато крові. Також вказала, що після вибуху всі мешканці будинку побігли по сходах на вулицю, і одна з сусідок винесла залишки рам на вулицю.

Згідно даних висновку вибухотехнічної експертизи ВТ № 1/26 від 08.08.2009 року, вилучені під час огляду місця події 23.07.2009 року в 5 під`їзді будинку АДРЕСА_3 , деформовані металеві предмети є частинами стандартної промислово-виготовленої осколкової гранати Ф-1, яка відноситься до боєприпасів. Вибуховий пристрій, який вибухнув 23.07.2009 року в 5 під`їзді будинку АДРЕСА_3 , є стандартною промислово - виготовленою, оборонною, осколковою гранатою Ф-1, яка відноситься до боєприпасів. Уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ до ручних гранат гранати Ф-1, яка вибухнула 23.07.2009 року в 5-му під`їзді будинку АДРЕСА_3 , згідно штампованого маркування, нанесеного на одній із сторін об`єкту, виготовлений у 1981 році (т. 8 а.с. 38-52).

За даними висновку додаткової вибухотехнічної експертизи № 1/01-ВТ від 28.01.2010 року, встановлений вибуховий пристрій, який вибухнув 23.07.2009 року в АДРЕСА_3 , виготовлений промисловим способом. В даному випадку споряджена граната Ф-1 (з підривачем УЗРГМ-2) була встановлена таким способом, що з підривача УЗРГМ-2 була видалена запобіжна чека з кільцем, а важіль в зачепі ударника накольного механізму утримувався за допомогою ваги притиснутих до нього віконних рам. При відчиненні дверей, віконні рами були відсунуті, таким чином звільнено важіль підривача УЗРГМ-2, який, в свою чергу, вийшов з зачепу ударника накольного механізму, звільнивши його, що привело до ініціювання запалу підривача і, як наслідок, вибуху гранати. Сила вибуху активізованого вибухового пристрою, встановленого в під`їзді 5 по АДРЕСА_3 поруч з вхідними дверима кв. 71 23.07.2009 року, відповідає силі вибуху стандартної промислово - виготовленої ручної гранати Ф-1. Особа, яка встановила вибуховий пристрій, знайома з принципом дії ручних гранат та має навички поводження з ними, а також знайома з способами маскування вибухових пристроїв (т. 8 а.с. 58-62).

Отже, з приведених вище доказів не слідує, що на місці події були наявні дрібні металеві частини, якими б могла бути начинена пляшка з вибуховою сумішшю, як на те посилається апелянт, вказуючи на наявність такої пляшки у фототаблиці до протоколу огляду місця події.

Тому ці твердження апелянта про невстановлення під час досудового розслідування виду вибухового пристрою і способу, за яким він був активований, як такі що спростовуються проведеними у справі експертними дослідженнями, колегія суддів до уваги не приймає, як і висловлені засудженим вже під час апеляційного розгляду твердження щодо вибуху в даному випадку іншого пристрою через невідповідність наслідків, утворених від вибуху в під`їзді 5 по АДРЕСА_3 , тим наслідкам, які б мали місце в разу дійсного вибуху гранати Ф-1, відповідно до монографії ДНДЕКЦ МВС України "Комплексна оцінка наслідків впливу вибуху заряду конденсованої вибухової речовини" під ред. І.П. Красюка.

При цьому, всупереч тверджень засудженого, вказані вище протоколи огляду місця події складено в день події 23.07.2009 року з дотриманням вимог ст.ст. 85, 190, 191, 195 КПК України (1960 року), оскільки дані протоколи складені слідчими ОСОБА_22 та ОСОБА_34 , кожен з яких відповідно окремо проводив огляд місця події - в 5 під`їзді будинку АДРЕСА_3 та прибудинкової території позаду нього, в присутності понятих, а також - інших залучених спеціалістів, та зокрема в протоколі огляду прибудинкової території зазначено про застосування фотографування за допомогою цифрового фотоапарату "OLIMPUS", та відповідно було складено фототаблицю до протоколу огляду місця події, яка охоплює обидва з цих місць.

Між тим, відсутність вказівки на застосування фотографування при огляді місця події - в 5 під`їзді будинку АДРЕСА_3 , безпосередньо в самому протоколі, жодним чином не вказує на незаконність такого огляду, як не свідчить про таке і те, що фототаблицяскладенаслідчою ОСОБА_16 , оскільки вона 01.12.2009 року була включена до складу групи слідчих, а будь-яких застережень, які б встановлювали обмеження щодо часу складання фототаблиці до протоколу огляду місця події, чинний на той час КПК України (1960 року) не містить.

Щодо тверджень апелянта про наявність різниці у маркуванні об`єктів, які були вилучені під час огляду місця події 23.07.2009 року, з тими, що були надані на дослідження, що стосується ричага підривача УЗРГМ-2, то колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати неналежними та недопустимими доказами висновки вибухотехнічної експертизи, з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів кримінальної справи, постановою слідчого від 24.07.2009 року було призначено по справі вибухотехнічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання про те, чи є вилучені в ході огляду місця події деформований ричаг, окремі металеві частини та підривач частинами вибухового пристрою, його вид, спосіб виготовлення та коли вони виготовлені, і направлено на дослідження - деформований ричаг з маркування 2-88 УЗГП, окремі металеві частини та підривач, вилучені 23.07.2009 року по АДРЕСА_3 , упаковані в пакет.

Згідно дослідницької частини висновку вибухово-технічної експертизи ВТ №1/26 від 08.08.2009 року, експертом детально описано об`єкти (їх склад, вигляд, розмір, приналежність та інші ідентифікуючі ознаки), які надійшли на дослідження в упакованому вигляді, опечатані, з підписами слідчого та понятих та про порушення цілісності упаковки не зазначено, а в ході дослідження експертом встановлено, що уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ до ручних гранат гранати Ф-1, яка вибухнула 23.07.2009 року в 5-му під`їзді будинку АДРЕСА_3 , виготовлений у 1981 році, згідно штампованого маркування, нанесеного на одній із сторін об`єкту, -81 УЗРГМ-2 УЗЧП.

Отже, в даному випадку відсутні підстави вважати про направлення на дослідження експертам різних об`єктів, оскільки на час проведення огляду місця події та вилучення деформованого ричага підривача УЗРГМ його маркування, що відповідає року його випуску, не могло бути достовірно встановлено слідчим, який не має відповідних спеціальних знань, а таке було встановлено виключно в результаті проведеного експертного дослідження.

Також, як вбачається з матеріалів кримінальної справи, разом з висновком експерта слідчому були повернуті досліджувані експертом об`єкти в одному пакеті та постановою слідчого від 05.03.2010 року їх визнано речовими доказами по справі (т. 9 а.с. 77-84).

Як зазначалось вище огляд місця події, в ході якого було вилучено окремі металеві частки та деформований ричаг підривача УЗРГМ,було проведено з дотриманням вимог ст.ст. 85, 190, 191, 195 КПК України (1960 року) і будь-яких переконливих тверджень про протилежне засудженим ОСОБА_13 в апеляції не наведено, також вказані речові докази надавались на дослідження експерту та детально ним описані і відображені в ілюстративній таблиці висновку вибухово-технічної експертизи ВТ №1/26 від 08.08.2009 року,а лише та обставина, що судом першої інстанції не було оглянуто ці речові докази безпосередньо в судовому засіданні, на противагу твердження засудженого, не дає підстав вважати їх неналежним або недопустимим доказом і не свідчить про таке істотне порушення судом вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний та обґрунтований вирок.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу своїх висновків про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих йому злочинів в сукупності з іншими доказами, і вказані речові докази.

При цьому, твердження засудженого ОСОБА_13 щодо його непричетності до замаху на життя ОСОБА_9 та відсутність, на його думку доказів, його підготовки і вчинення інкримінованого злочину, оскільки за потерпілим він не стежив, вибуховий пристрій не придбавав і за місцем проживання потерпілого не встановлював, а в день події перебував вдома з батьками, не відповідають дійсності та спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , що наведені вище, та з яких слідує, що ОСОБА_13 стежив за ним, оскільки влітку 2009 року біля будинку, в якому він проживає, він бачив мікроавтобус «VOLKSWAGEN», яким керував ОСОБА_13 , а також декілька разів бачив особисто ОСОБА_13 , хоча останній у даному районі не проживає, в тому числі, і з раніше незнайомим, яким, в подальшому, виявився ОСОБА_25 , а також те, що у ОСОБА_13 дійсно мало місце особисте неприязне відношення до ОСОБА_9 , яке полягає в наявності у нього невдоволення особистістю і поведінкою ОСОБА_9 у період їх спілкування до події, які об`єктивно підтверджуються:

- показаннями свідка ОСОБА_25 , який, будучи допитаним в суді першої інстанції, пояснив, що знайомий з ОСОБА_13 , який в ході спілкування розповідав про свого знайомого ОСОБА_35 , яким, в подальшому, виявився ОСОБА_36 , до якого негативно ставився. В один з днів восени 2008 року, у вечірній час, він перебував на вул. Хрещатик разом з ОСОБА_13 , та останній попросив його зателефонувати ОСОБА_37 , якого, за словами ОСОБА_13 , необхідно було налякати. На цю пропозицію він погодився, оскільки сприйняв її як жарт. ОСОБА_13 надав йому телефонну картку, за допомогою якої з телефонного автомату він зателефонував на повідомлений ОСОБА_13 номер. У липні 2009 року він разом із ОСОБА_13 на мікроавтобусі останнього приїздив до будинку, в якому проживав ОСОБА_9 . Надалі, він двічі зустрічався з ОСОБА_13 біля будинку ОСОБА_9 . Після того, йому зателефонував ОСОБА_13 і повідомив, що із ОСОБА_9 трапилось горе, для себе він зрозумів, що також якимось чином до цього причетний.

З показань свідка ОСОБА_25 , даних на досудовому слідстві, які були оголошені в судовому засіданні у суді першої інстанції та ним підтримані в повному обсязі, слідує, що в один з днів восени 2008 року, ввечері, він перебував з ОСОБА_13 на вул. Хрещатик, та останній розказував про свого знайомого ОСОБА_35 , до якого мав негативне ставлення. ОСОБА_13 попросив зателефонувати ОСОБА_38 і зіпсувати останньому сон. На прохання ОСОБА_13 з наданої останнім телефонної картки він з автомату по вул. Хрещатик зателефонував за повідомленим ОСОБА_13 номером, а Слухавку підняла жінка, яку він попросив покликати ОСОБА_35 . на що жінка повідомила, що останній спить. Тоді він сказав жінці, щоб вона передала ОСОБА_38 , що останній буде спати у лікарні. Після дзвінка, він віддав телефонну картку ОСОБА_13 . Навесні 2009 року ОСОБА_13 попросив зателефонувати на базу на Трухановому острові, щоб дізнатись, чи працює там ОСОБА_9 , і надав йому номер телефону. На вихідних він зі свого мобільного телефону двічі телефонував на базу, де повідомили, що керівництва немає, вказану інформацію він передав ОСОБА_13 . При зустрічі з ОСОБА_13 останній запитав, з якого телефону він телефонував на базу, та коли він повідомив, що з мобільного, то ОСОБА_13 сказав, що не треба було так робити. На початку липня 2009 року він разом із ОСОБА_13 на мікроавтобусі останнього приїздили в район Індустріального мосту. ОСОБА_13 запропонував пройтись, повідомивши, що в цьому районі проживає ОСОБА_9 , про якого образливо висловлювався. Вони пройшли до будинку ОСОБА_9 , і там ОСОБА_13 показав під`їзд і вікна квартири ОСОБА_9 , де горіло світло, після чого, вони поїхали. За 5-7 днів потому, приблизно о 23 год., він і ОСОБА_13 знову прибули до будинку ОСОБА_9 , і ОСОБА_13 говорив, що хоче покарати ОСОБА_9 , нанести останньому тілесні ушкодження. Зі слів ОСОБА_13 він зрозумів, що останній ненавидить ОСОБА_9 . Подивившись у вікна квартири ОСОБА_9 , вони пішли. При зустрічі з ОСОБА_13 25-26 липня 2009 року останній повідомив, що на ОСОБА_9 було вчинено напад, вибухнула граната, при цьому ОСОБА_13 був схвильований. Він повідомив, що матиме проблеми, оскільки телефонував на базу зі свого мобільного, на що ОСОБА_13 повідомив, що метою дзвінка було дізнатись про оренду будиночків на базі у літній період (т. 2 а.с. 139-145).

На такі обставини перебування разом з ОСОБА_13 біля будинку АДРЕСА_3 свідок ОСОБА_25 вказав і в ході проведеного за його участю 29.10.2009 року відтворення обстановки та обставин події (т. 2 а.с. 151-153), а також підтвердив їх і в ході очної ставки з ОСОБА_13 від 22.12.2009 року (т. 2 а.с. 157-164).

Зазначені показання свідка ОСОБА_25 щодо надання йому ОСОБА_13 телефонної картки для здійснення восени 2008 року телефонного дзвінка на номер домашнього телефону ОСОБА_9 підтверджуються:

- даними протоколу огляду місця події від 28.07.2009 року, згідно якого за місцем проживання ОСОБА_39 за адресою: АДРЕСА_7 , останньою була видана телефонна картка № НОМЕР_3 , на якій мається напис «362-19-69», яка була вилучена, та визнана речовим доказом по справі (т. 1 а.с. 117, 118-119).

- показаннями свідка ОСОБА_39 у суді першої інстанції, про те, що у її брата ОСОБА_40 була наявна телефонна картка, яку вилучили працівники міліції.

- показаннями свідків ОСОБА_41 і ОСОБА_42 , які, будучи допитаними у суді першої інстанції, вказали на обставини знаходження в середині серпня 2009 року біля зупинки громадського транспорту по вул. Симиренка, 5 у м. Києві телефонної картки «Укртелеком» з написом цифр, використання картки і передачі картки ОСОБА_43

- даними, викладеними в інформації ТОВ «Інтернаціональні телекомунікації», згідно якої телефонний номер « НОМЕР_4 » належить ОСОБА_13 та був підключений 27.02.2008 року (т. 1 а.с. 112).

- даними матеріалів перевірки, на підставі яких прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_26 , у відповідності до яких 21.11.2008 року ОСОБА_26 звернулась до Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про отримання 19.11.2008 року приблизно о 22.30 год. телефоном погрози на адресу її чоловіка ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 101-107)

- показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_26 , яка підтвердила вказані вище обставини щодо надходження 19.11.2008 року приблизно о 22 год. 30 хв. по домашньому телефону погрози на адресу її чоловіка ОСОБА_9

- показаннями свідка ОСОБА_28 , який, будучи допитаним в суді першої інстанції, вказав, що він знайомий з ОСОБА_13 і взимку 2008 року запитав у ОСОБА_13 з приводу працевлаштування, на що останній запропонував роботу сторожем на базі, при цьому дав номер телефону ОСОБА_9 , після зустрічі з яким він був оформлений на роботу на базу, розташовану на Трухановому острові. Пропрацювавши ніч, він звільнився у зв`язку з неналежними умовами праці. Через деякий час ОСОБА_13 йому повідомив, що ОСОБА_9 не дає розвиватись базі, а якщо його «прибрати», то на базі можна займатись комерційною діяльністю, і пропонував йому працевлаштуватись на базу для спостереження за ОСОБА_9 , за що пропонував йому доплату до заробітної плати в сумі 1 500 грн. щомісяця, але на таку пропозицію він відмовився.

З показань свідка ОСОБА_28 , даних на досудовому слідстві, які були оголошені в судовому засіданні у суді першої інстанції та ним підтримані в повному обсязі, слідує, що з весни по червень 2009 року ОСОБА_13 повідомляв про необхідність усунення ОСОБА_44 шляхом вбивства,вказуючи різні способи. Побоюючись позиції ОСОБА_13 по відношенню до ОСОБА_44 , він у червні 2009 року відмовився від пропозиції ОСОБА_13 працевлаштуватись на спортивну базу на Трухановому острові (т. 2 а.с. 171-174).

Такі показання свідок ОСОБА_28 підтвердив і в ході проведеної очної ставки з ОСОБА_13 від 25.12.2009 року (т. 2 а.с. 182-193).

При цьому, що стосується доводів засудженого ОСОБА_13 про те, що до показань свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_28 слід ставитись критично, оскільки ОСОБА_25 на момент надання показань слідству мав проблеми із законом, що й спонукало його надати зручні слідству показання, а до ОСОБА_28 застосовувались недозволені методи слідства, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_28 безпосередньо в суді першої інстанції, будучи попередженими про кримінальну відповідальність, надали свої показання, які є послідовними, аналогічними за змістом показанням, даним в ході досудового слідства, які ними в повному обсязі були підтримані після оголошення їх судом.

До того ж свідок ОСОБА_28 категорично заперечив факт застосування до нього недозволених методів слідства, про що неодноразово вказував і під час досудового слідства, зазначаючи обставини, за яких він отримав тілесні ушкодження, що були на ньому під час проведення його допиту та інших слідчих дій, а протилежні тому твердження ОСОБА_13 є лише його голослівними припущеннями, які жодним чином не підтверджені.

Тому показання свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_28 обґрунтовано суд першої інстанції поклав в основу рішення про доведеність винуватості ОСОБА_13 , оскільки такі показання узгоджуються з наявними в матеріалах кримінальної справи доказами, дослідженими судом та проаналізованими у вироку, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_9 щодо стеження за ним ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_26 щодо погроз на адресу ОСОБА_9 , а також письмовими та речовими доказами.

При цьому, всупереч доводів апеляції засудженого, наявність в даному випадку нескасованої постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 28.11.2008 року за заявою ОСОБА_45 щодо погроз по телефону на адресу її чоловіка - ОСОБА_9 , що мало місце 19.11.2008 року приблизно о 22 год. 30 хв., жодним чином не вказує на неможливість використання цих доказів у даній справі, оскільки вони не стосуються об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_13 злочину за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто наявності або відсутності суспільно-небезпечного діяння, яке полягає у посяганні на життя потерпілого ОСОБА_9 , а лише в сукупності з іншими доказами доводять винність ОСОБА_13 у вчиненні цього діяння.

З цих підстав є необґрунтованими і твердження засудженого про неповноту досудового слідства внаслідок нездійснення перевірки показань свідка ОСОБА_26 шляхом проведення фоноскопічної експертизи голосів ОСОБА_25 , який нібито телефонував ОСОБА_9 додому, та ОСОБА_27 , на якого вказувала ОСОБА_26 , як на особу, що телефонувала їй додому з погрозами, або впізнання голосу особи за участю ОСОБА_26 , оскільки за наявності сукупності вищенаведених доказів, які узгоджуються між собою та прямо вказують на причетність саме ОСОБА_13 до вчинення замаху на вбивство ОСОБА_9 , доцільність їх проведення не є переконливою.

Аналогічним чином вищевказане стосується і доводів ОСОБА_13 щодо непроведення органом досудового слідства впізнання потерпілим ОСОБА_9 свідка ОСОБА_25 .

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що за показаннями свідка ОСОБА_46 в суді першої інстанції - на телефонній картці, з якої здійснювався дзвінок з погрозами на домашній телефон потерпілого ОСОБА_9 , та яку вони спільно зі свідком ОСОБА_47 знайшли влітку 2009 року, був написаний якийсь номер яскравим кольором, та як слідує з інших наявних у справі та вищенаведених доказів, це був телефонний номер « НОМЕР_4 », який належить саме ОСОБА_13 та був підключений 27.02.2008 року, що і надало органу досудового слідства можливість встановити ОСОБА_13 , який входив до кола осіб, з якими спілкувався потерпілий ОСОБА_9 .

А відтак, твердження ОСОБА_13 про те, що даний речовий доказ - телефонна картка "Укртелеком" з написом маркером номеру телефону є штучним доказом, виготовленим спеціально, колегія суддів вважає надуманими.

Також винуватість ОСОБА_13 у замаху на життя ОСОБА_9 доводиться, а його твердження про те, щовибуховий він пристрій не придбавав і за місцем проживання потерпілого не встановлював, спростовуються:

- речовим доказом по справі - автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_21 , а право керування яким мав ОСОБА_13

- даними протоколу огляду місця події від 23.12.2009 року, згідно якого в ході огляду автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , були виявлені і вилучені, в тому числі, мікрооб`єкти з підлоги багажника, які в подальшому були направлені для проведення експертного дослідження (т. 1 а.с. 163-170).

- даними висновку комплексної судової експертизи волокнистих матеріалів, лакофарбових покриттів, вибухових речовин та продуктів вибуху № 3 хс від 04.03.2010 року, на яку для проведення дослідження надійшли, в тому числі: 1) мікрооб`єкти з підлоги багажника автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , (об.1.1): фрагмент деревини (об. 1.1. а); речовина неправильної форми білого кольору з відтінком жовтого кольору (об. 1.1. б); 2) фрагмент дерев`яної конструкції (об. 35); дві віконні рами (об. 36, 37), вилучені з місця події. В ході дослідження встановлено, що фрагмент деревини (об 1.1 а) має ознаки морфологічної подібності (колір, структура поверхні) з деревиною, з якої виконані віконні рами (об. 36,37) і фрагмент дерев`яної конструкції (об. 35.). Частки речовини неправильної форми білого кольору з відтінком жовтого кольору (об. 1.1. б) є частками лакофарбового покриття, схожими за морфологічними ознаками ділянкам лакофарбового покриття фрагменту дерев`яної конструкції (об. 35.1). Морфологічним дослідженням встановлено, що порівнювані зразки лакофарбового покриття (об. 1.1. б) і об. 35.1) збігаються за загальною пошаровою структурою і морфологічними властивостями відповідних шарів (включно із наявністю однотипних дефектів) та мають ознаки кустарного нанесення, тобто частки лако-фарбового покриття (об. 1.1. б) мають спільну групову належність з деякими ділянками лакофарбового покриття фрагменту дерев`яної конструкції (об. 35.1). На наданих на дослідження предметах, в т.ч. на двох віконних рамах (об. 36,37) та на дерев`яній конструкції (об. 35), що вилучені при огляді місця події, виявлено нашарування бризантної вибухової речовини тротил(т. 8 а.с. 154-171).

- речовими доказами - мікрооб`єктами з підлоги багажника автомобіля на дактилоплівці, які, всупереч тверджень апелянта, були безпосередньо оглянуті у судовому засіданні 20.06.2014 року (т. 18 а.с. 166).

- показаннями свідка ОСОБА_33 , наданими в суді першої інстанції про те, що у 2009 році вона проживала в кв. АДРЕСА_8 . Ввечері 22.07.2009 року, виходячи з будинку, вона не бачила сторонніх речей на першому поверсі під`їзду. Повернувшись до будинку, приблизно опівночі, вона перебувала в автомобілі, припаркованому біля її під`їзду протягом 3-4 годин. Вона бачила, що біля її під`їзду був припаркований мікроавтобус «Фольксваген» світлого кольору, на даху якого була надбудова. За 20 хвилин після від`їзду мікроавтобуса, вона зайшла до під`їзду, на першому поверсі біля дверей квартири ОСОБА_9 побачила дошки, вікна, будівельне сміття Вранці 23.07.2009 року вона почула вибух, виглянувши з вікна кухні, побачила на вулиці ОСОБА_9 , на якому була кров.

При цьому з показань потерпілого і засудженого ОСОБА_13 слідує, що у 2008 - 2009 роках ОСОБА_13 керував автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , який мав на даху конструкцію, що є кондиціонером, що підтверджено і в ході огляду судом першої інстанції даного автомобіля.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги та поклав в основу рішення про доведеність винуватості ОСОБА_13 і показання свідка ОСОБА_33 , як такі, що узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема даними даних протоколу огляду місця події від 23.12.2009 року, під час якого в ході огляду автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , були виявлені і вилучені, в тому числі, мікрооб`єкти з підлоги багажника, які мають спільну групову належність із фрагментом деревини, що був вилучений в ході огляду місця події безпосередньо після вибуху 23.07.2009 року.

На користь такого висновку вказує і те, що свідок ОСОБА_33 надавала показання про наявність на місці, напередодні події, автомобіля "Фольксваген" з певною надбудовою на його даху ще під час її допиту при розгляді справи Апеляційним судом міста Києва (т. 12 а.с. 64-69) та наполягала на них, зазначаючи, що під час досудового розслідування вона неодноразово допитувалась і вказувала на наявність даного автомобіля на місці події, а відсутність цих протоколів її допитів у матеріалах справи, жодним чином не ставить під сумнів достовірність наданих нею у суді показань, які, як зазначалось вище, узгоджуються з іншими доказами.

Посилання сторони захисту на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події - автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , у зв`язку з порушенням вимогст. 190 КПК України (1960 року), оскільки він був проведений без вмотивованої постанови суду, є необґрунтованими.

Так, з матеріалів справи видно, що постановою слідчого від 01.10.2009 року автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , після проведеного в ньому обшуку, був визнаний речовим доказом та переданий на зберігання на штрафмайданчик Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

12.12.2009 року слідчий в ОВС СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_48 надав доручення Солом`янському РУ ГУ МВС України в м. Києві на проведення огляду автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на штрафмайданчику Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві, з метою виявлення мікрооб`єктів, які знаходяться в салоні вказаного автомобіля, для проведення експертного дослідження (т. 2 а.с. 161).

Отже, на виконання вказаного доручення слідчим СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_49 в присутності понятих ОСОБА_50 та ОСОБА_51 , з участю спеціаліста ОСОБА_52 , проведено огляд речового доказу - автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився на зберіганні на штрафмайданчику Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві в опечатаному вигляді: автомобіль протягнуто чорною ниткою по периметру та опечатано шістьма паперовими бірками з відтиском печатки "Для пакетів Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві" та написами "вилучено 01.10.2009 по вул. Крайній, 15" та підписами понятих, що вочевидь вбачається і з фототаблиці до протоколу, тобто даний речовий доказ зберігався в умовах, що виключає до нього доступ сторонніх осіб. У присутності понятих було знято бірки та проведено огляд автомобіля, в ході якого вилучено, в т.ч. мікрооб`єкти, що були предметом експертного дослідження волокнистих матеріалів, лакофарбових покриттів, вибухових речовин та продуктів вибуху № 3 хс від 04.03.2010 року (т.1 а.с. 163-170).

Тобто, в даному випадку слідчим було проведено огляд вже речового доказу - автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , що, на переконання колегії суддів, не потребувало додаткового дозволу суду для його проведення.

Отже, з вищевказаних доказів вбачається, що в автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , і на місці події (фрагмент деревини) були виявлені речові докази, які мають спільну групову належність, що беззаперечно свідчить про те, що саме ОСОБА_13 доставив на місце події і залишив фрагмент деревини та віконні рами та встановив біля квартири АДРЕСА_9 вибуховий пристрій, який представляє собою споряджену гранату Ф-1 (з підривачем УРЗГМ-2), у спосіб, вказаний у наведеному вище висновку експерта № 1/01-ВТ вибухотехнічної експертизи від 28.01.2010 року, з метою вбивства ОСОБА_9 з мотивів особистого неприязного відношення до останнього.

Протилежні ж тому твердження ОСОБА_13 про відсутність доказів того, що саме він і є тією особою, що заклала вибуховий пристрій, та що у день вибуху він перебував вдома за місцем проживання, у зв`язку з поганим самопочуттям свого батька, якому він викликав швидку, колегія судів до уваги не приймає, як такі, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються вищеприведеними доказами в їх сукупності.

При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_24 , яка, будучи адвокатом, надала в суді першої інстанції показання про те, що зі слів батька ОСОБА_13 - ОСОБА_21 їй стало відомо, що вночі з 22 на 23.07.2009 року ОСОБА_13 з батьками перебував за місцем проживання, як відсутні підстави для їх врахування і апеляційним судом, оскільки даний свідок надала показання виключно зі слів батька засудженого - ОСОБА_21 , натомість як останній жодного разу про ці обставини не повідомляв, ні під час досудового розслідування, ні при його допиті під час розгляду справи Апеляційним судом міста Києва, що аналогічним чином стосується і самого засудженого, а іншого підтвердження цим доводам стороною захисту ОСОБА_13 не надано.

Тому доводи в суді першої інстанції ОСОБА_13 про його невинуватість у вчинені злочину відносно ОСОБА_9 , і зокрема твердження ОСОБА_13 вже в ході подальшого судового розгляду справи, що вночі з 22 на 23.07.2009 року він з батьками перебував за місцем проживання, як такі, що спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які узгоджуються між собою і відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції у вироку правильно розцінив, як вибраний ними спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Що стосується доводів ОСОБА_13 з приводу відсутності у нього навичок і досвіду поводження з вибуховими пристроями, в тому числі, їх встановлення, то вони спростовуються не лише даними висновку експерта № 1/01-ВТ вибухотехнічної експертизи від 28.01.2010 року, у відповідності до яких особа, яка встановила вибуховий пристрій, знайома з принципом дії ручних гранат та має навички поводження з ними, а також знайома зі способами маскування вибухових пристроїв, але й даними протоколу обшуку від 21.09.2009 року, проведеного за місцем проживання ОСОБА_13 в квартирі АДРЕСА_2 , в ході якого, зокрема було вилучено і "Руководство по реактивной противотанковой гранате РПГ-18"(т. 1 а.с. 253-270), що є літературою вузької спеціалізації, а не для загального користування, та вказує на прояв інтересу засудженого до вибухових пристроїв.

З вищенаведених доказів слідує, що саме ОСОБА_13 в період часу приблизно з 22.30 год. 22.07.2009 року до 03.30 год. 23.07.2009 року доставив до під`їзду 5 будинку АДРЕСА_3 і встановив біля квартири 71 вибуховий пристрій, який представляє собою споряджену гранату Ф-1 (з підривачем УРЗГМ-2), у спосіб, вказаний у наведеному вище висновку експерта № 1/01-ВТ вибухотехнічної експертизи від 28.01.2010 року, з метою вбивства ОСОБА_9 з мотивів особистого неприязного відношення до останнього.

При цьому, внаслідок умисних дій ОСОБА_13 , у відповідності до даних висновку судово - медичної експертизи № 2139/Е від 10.02.2010 року, ОСОБА_9 завдані тілесні ушкодження: множинні осколкові поранення м`яких тканин грудей та живота (непроникаючого характеру), нижніх кінцівок; перелом 1-ої плеснової кістки лівої ступні та п`яткової кістки правої ступні. Вказані ушкодження могли утворитись 23.07.2009 року від дії факторів (осколків) вибуху вибухового пристрою та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я) (т. 8 а.с. 4-6).

Отже, висновком експерта підтверджено можливість утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень від дії факторів (осколків) вибуху вибухового пристрою, тому твердження ОСОБА_13 про неможливість утворення в даному випадку тілесного ушкодження правої п`яткової кісти є надуманими, а наявність же деяких неточностей у показаннях потерпілого зокрема, що під час вибуху він знаходився обличчям до джерела вибуху та що було, як йому здалося, два вибухи, не свідчить про їх неправдивість в частині події злочину, як про те зазначає апелянт, а пояснюється суб`єктивним сприйняттям потерпілим подій, які відбувалися.

А, відтак, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, що не був доведений до кінця з причин, які не залежали від його волі, всупереч тверджень засудженого, базуються на об`єктивній оцінці сукупності зібраних у справі доказів, які є належними, відповідають вимогам допустимості, достатності і достовірності, а твердження ОСОБА_13 в апеляції про те, що даного злочину він не вчиняв, не заслуговують на увагу колегії суддів.

Також, всупереч тверджень засудженого, є обґрунтованими і висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто у придбанні, зберіганні, носінні бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи і підтвердженідослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, які оцінені судом, відповідно до положень ст. 67 КПК України (1960 року).

При цьому доводи засудженого про те, що обшуки у квартирі за місцем його проживання, у його гаражі і автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , проведені з порушенням вимогКПК України, без рішення суду, без його дозволу та за відсутності представника органа місцевого самоврядування, і проведені не слідчим, а оперативними працівниками без письмового доручення слідчого, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до положень ст. 177 КПК України (1960 року), обшук проводиться за вмотивованоюпостановоюслідчого з санкціїпрокурорачи його заступника, за винятком житла чи іншого володіння особи. У невідкладних випадках обшук, за винятком житла чи іншого володіння особи, може бути проведений без санкціїпрокурора, але з наступним повідомленням прокурора в добовий строк про проведений обшук та його результати. Обшук житла чи іншого володіння особи, за винятком невідкладних випадків, проводиться лише за вмотивованоюпостановою судді.У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, обшук житла чи іншого володіння особи може бути проведено безпостановисудді. При цьому в протоколі зазначаються причини, що обумовили проведення обшуку без постановисудді. Протягом доби з моменту проведення цієї діїслідчийнаправляє копію протоколу обшукупрокуророві.

Згідно ст. 181 КПК України (1960 року), обшукпровадиться в присутності двохпонятихі особи, яка займає дане приміщення, а при відсутності її - представникажитлово-експлуатаційної організації абомісцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, обшуки квартири АДРЕСА_2 і гаражного боксу № НОМЕР_2 в АГК "Супутник" по вул. Крайній, 15 в м. Києві проводились на підставі постанов судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.08.2009 року (т. 1 а.с. 202-204, 250-252), які перед проведенням обшуку надавались ОСОБА_13 для ознайомлення, проте, останній від підпису про ознайомлення з постановою в присутності понятих відмовився.

Як слідує з даних протоколу обшуку квартири АДРЕСА_2 від 21.09.2009 року, він був проведений в присутності понятих ОСОБА_53 та ОСОБА_54 , які в суді першої інстанції підтвердили факт їх участі при проведенні обшуку квартири ОСОБА_13 , де було вилучено велику кількість бойових припасів, в тому числі - 5 патронів, калібру 7,62 мм, з кулями; 4 патрони, калібру 9х19 мм; 16 патронів, калібру 7,62х54 мм (т. 1 а.с. 253-270).

За даними висновку судово-балістичної експертизи № 252 від 14.10.2009 року, надані на дослідження, вилучені 21.09.2009 року в ході обшуку квартири АДРЕСА_2 : 5 предметів є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї - 7,62 мм патронами (ТТ), що споряджені оболонковими кулями, придатні для стрільби; 16 предметів є 7,62х54 мм гвинтівочними патронами зразка 1908 року з кулею із стальним сердечником, є боєприпасами до нарізної військової вогнепальної зброї, придатні для стрільби; 4 предмети є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї, 9х19 мм Парабелум, з яких 2 патрони придатні для стрільби, 2 - не придатні (т. 4 а.с. 67-87).

За відсутності в матеріалах справи даних щодо приналежності вищевказаних бойових припасів іншим особам, та зважаючи на показання ОСОБА_13 в суді, щодо належності окремих з вилучених в його квартирі патронів, в т.ч. гвинтівочних патронів калібру 7,62х38 мм та мисливських патронів, його батьку ОСОБА_21 , патронів калібру 7,62х39 - ОСОБА_55 , який передав йому їх на зберігання, а служителю Києво - Печерської Лаври отцу Антонію - патронів калібру 5,6 мм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вилучені в ході обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_13 - 5 патронів до пістолета ТТ калібру 7,62 мм, 16 гвинтівочних патронів калібру 7,62х54 мм, 2 патрони калібру 9х19 мм Парабелум належать саме ОСОБА_13 , а твердження ОСОБА_13 про те, що їх підкинули працівники міліції є надуманими, оскільки, будучи присутнім при проведенні обшуку, ОСОБА_13 ніяких зауважень з приводу належності вилучених бойових припасів не висловлював, як не було ніяких зауважень до проведення обшуку та вилучення виявлених речей і у присутніх під час обшуку понятих.

Згідно з даними протоколу обшуку гаражного боксу № НОМЕР_2 АГК «Супутник - 2» по вул. Крайній, 15 в м. Києві від 22.09.2009 року, що проводився в присутності понятих і ОСОБА_13 , було виявлено і вилучено ящики з металевими предметами (т. 1 а.с. 205-238).

За даними висновку балістичної експертизи № 250 від 23.10.2009 року, при з`єднанні, наданих на дослідження, виявлених 22.09.2009 року в ході обшуку гаражного боксу № НОМЕР_2 АГК «Супутник - 2» по вул. Крайній, 15 в м. Києві від 22.09.2009 року, предметів, схожих на частини вогнепальної зброї, встановлено, що з них було зібрано конструктивні одиниці, з яких: 3 - виготовлені саморобним способом по типу однозарядних гладкоствольних пістолетів під мисливський патрон 16-го калібру, відносяться до саморобної гладкоствольної зброї, придатні до проведення пострілів: 58 - можливо зібрати в єдину конструкцію, проте, вони будуть придатні до проведення пострілів після проведення подальшої обробки внутрішніх частин з метою підгонки та приведення в робочий стан (придатний для проведення пострілів; 6 зібраних одиниць - виготовлені саморобним способом по типу однозарядних гладкоствольних пістолетів під спортивно - мисливський патрон калібру 5,6 мм, до проведення пострілів будуть придатні при підгонці патронника ствола під патрон вищезазначеного патрону (т. 8 а.с. 96-106).

Таким чином, виявлені в гаражі № НОМЕР_2 АГК «Супутник - 2» по вул. Крайній, 15 в м. Києві предмети є частинами вогнепальної зброї, а тому твердження ОСОБА_13 з приводу їх вільного збирання і здачі на металобрухт його батьком ОСОБА_21 не відповідають фактичним обставинам справи.

Тим більше, що за показаннями ОСОБА_21 на досудовому слідстві він дійсно займався збиранням і здачею металобрухту, але можливість зібрання з нього конструктивних одиниць зброї, придатної до пострілів, категорично заперечив (т. 2 а.с. 79-85).

Отже, обшуки у квартирі за місцем проживання ОСОБА_13 та у гаражі, яким він користувався разом з батьком ОСОБА_21 , проведено з дотриманням вимог процесуального законодавства, на підставі рішення суду, у присутності ОСОБА_13 , а твердження останнього щодо незалучення до проведення обшуків представників органів місцевого самоврядування не ґрунтуються на вимогах КПК України (1960 року), який встановлює такий обов`язок виключно при відсутності особи, яка займає дане приміщення.

Що ж стосується тієї обставини, що вказані обшуки проведені оперативними працівниками, а не слідчим, то вона жодним чином не вказує на незаконність їх проведення, оскільки слідчий має право надавати органам дізнання доручення провести по розслідуваній справі певні пошукові чи слідчі дії, а відсутність такого письмового доручення саме в матеріалах справи не свідчить про самостійне, на власний розсуд, проведення ними вказаних слідчих дій.

Тим більше, що вимога закону щодо перевірки додержання органами дізнання і досудового слідства вимог КПК України виконувалась прокурором по отриманню справи з обвинувальним висновком, однак таких порушень виявлено не було, наслідком чого стало затвердження прокурором обвинувального висновку, відповідно до положень ст.ст. 228, 229 КПК України (1960 року).

До того ж такі твердження засудженого ОСОБА_13 були предметом перевірки під час досудового розслідування, за результатами якої 18 грудня 2009 року прокурором прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_56 прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно окремих працівників Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві за відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ст.ст. 364, 365 КК України. При цьому у змісті постанови вказано, що 20.08.2009 року за поданням слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_15 Голосіївським районним судом м. Києва винесено постанови про проведення обшуків жилого приміщення ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 , та гаражу № НОМЕР_2 , що належить останньому та розташований на території АГК "Спутник-2" за адресою: м. Київ, вул. Крайня, 15, а 25.08.2009 року слідчим у справі направлено доручення до Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві для організації проведення обшуків згідно із вказаними постановами (т. 7 а.с. 121-123), що, на противагу твердженням засудженого, підтверджує фактичну наявність такого доручення слідчого у даній справі органу дізнання на проведення слідчих дій, та відповідно і законність їх проведення ними.

Також, як слідує з матеріалів кримінальної справи, обшук автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , проводився на підставі постанови слідчого від 01.10.2009 року, винесеної в порядку, передбаченомуст. 177 КПК України(1960 року) (т. 1 а.с. 142), яка мотивована виникненням невідкладних підстав для проведення обшуку автомобіля з метою попередження знищення предметів або документів, які зберігаються в автомобілі, оскільки в ньому можуть переховуватися предмети або документи, які мають значення для встановлення істини у розслідуванні вказаного злочину, при цьому у ОСОБА_21 є дублікат ключів від даного автомобіля.

01.10.2009 року слідчим у справі ОСОБА_15 направлено доручення до Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві для організації проведення обшуку автомобіля, згідно із вказаною постановою (т. 1 а.с. 143).

Відповідно до даних протоколу обшуку автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , від 01.10.2009 року, який був проведений в присутності понятих ОСОБА_57 та ОСОБА_58 , в автомобілі були виявлені у вилучені чотири коробки з патронами (т. 1 а.с. 144-146).

При цьому допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_59 підтвердив, що він був одним з понятих, за участю яких проводився обшук автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , що знаходився на територіїГК«Супутник - 2», в ході якого працівники міліції вилучили коробки з патронами до пістолету.

Згідно з даними висновку судово-балістичної експертизи № 253 від 15.10.2009 року, 63 предмета, схожих на патрони, що були вилучені 01.10.2009 року в автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї - військовими патронами калібру 9х18 мм (ПМ), промислового виробництва, придатні для стрільби (т. 8 а.с. 244-250).

При цьому, як слідує з показань ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_21 на досудовому слідстві, що і зазначалось вище, ОСОБА_13 мав право та керував автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , та як вказав свідок ОСОБА_21 виявлені в автомобілі патрони у кількості 63 шт. йому не належать (т. 2 а.с.86-88), а відтак, за цих обставин, суд першої інстанції дійшов вірного про належність вказаних бойових припасів - 63 патронів калібру 9х18 мм (ПМ) саме ОСОБА_13 .

Отже, на переконання колегії суддів, обшук в автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , проведено з дотриманням вимог процесуального законодавства, на підставі постанови слідчого, що було зумовлено невідкладністю проведення цієї слідчої дії, та про її проведення було невідкладно, тобто того ж дня - 01.10.2009 року, було повідомлено прокурору (т. 1 а.с. 147).

При цьому, на противагу твердженням в апеляції засудженого, вказана слідча дія була проведена саме оперативними працівниками на підставі доручення слідчого, про що зазначалось вище.

Оцінка ж способу виготовлення постанови про проведення обшуку автомобіля при невідкладності цієї слідчої дії (за допомогою комп`ютерної техніки), як на те вказує засуджений ОСОБА_13 , знаходиться поза межами кримінального-процесуального законодавства, у якому не міститься щодо цього будь-яких заборон чи обмежень, а відтак, є лише власною оцінкою засудженого ОСОБА_13 та його припущеннями щодо невідповідності, у зв`язку з цими обставинами, дій слідчого та невідкладності проведення обшуку вимогам закону.

Що ж стосується тієї обставини, що про проведення вказаної слідчої дії прокурору було направлено лише повідомлення, а не копія протоколу обшуку, то в даному випадку, це не є тим істотним порушенням вимог кримінального-процесуального закону, яке б мало наслідком визнання протоколу обшуку автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 ,від 01.10.2009 року недопустимим доказом, адже у змісті повідомлення зазначено не лише про факт його проведення, але й про підстави його проведення та результати проведеного обшуку і виявлені предмети.

Дійсно є обґрунтованими твердження ОСОБА_13 про те, що він не надавав свідчень з приводу того, що надав дозвіл працівникам міліції на проведення обшуку автомобіля та відкривав автомобіль, про що зазначено у вироку суду, але в даному випадку це, з огляду на встановлення судом проведення обшуку автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 ,з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, з чим погоджується і колегія суддів з вищевикладених підстав, не впливає на законність прийнятого судом рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_13 у незаконному поводженні зі зброєю та бойовими припасами.

При цьому твердження ОСОБА_13 , як в суді першої інстанції, так і за змістом апеляційної скарги, про те, що вказані в обвинуваченні бойові припаси та зброя йому підкинули працівники міліції, є безґрунтовними та спростовуються вищенаведеними доказами в їх сукупності, з яких слідує, що ОСОБА_13 , будучи присутнім при обшуках в квартирі і гаражі, де було виявлено велику кількість бойових припасів, серед яких ті, на які у нього і його батька ОСОБА_21 були відповідні дозволи, і зокрема ті бойові припаси та зброя, що інкримінуються ОСОБА_13 , як пов`язані з незаконним поводженням з ними, ніяких зауважень з приводу їх належності не висловлював, як не було ніяких зауважень до проведення обшуків та вилучення виявлених речей і у присутніх під час цих обшуків понятих.

До того ж, як зазначалось вище, ці твердження засудженого ОСОБА_13 були предметом перевірки під час досудового розслідування, за результатами якої 18 грудня 2009 року прокурором прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_56 прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно окремих працівників Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві за відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ст.ст. 364, 365 КК України (т. 7 а.с. 121-123), а також постановою старшого прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_60 від 15.04.2010 року відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно старшого слідчого в ОВС СУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_16 за ст.ст.373,374 КК України(т. 10 а.с. 36-38).

Вказані постанови є чинними і ніким не оскаржувались.

Отже, апеляційні посилання засудженого на застосування працівниками міліції недозволених методів під час дізнання та досудового розслідування є безпідставними, оскільки ці його доводи були належним чином перевірені судом першої інстанції, в т.ч. і шляхом допиту свідка ОСОБА_61 , який станом на 2009 році працював старшим оперуповноваженим ВКР Солом`янського РУГУ МВС України в м. Києві та приймав участь в обшуках квартири ОСОБА_13 та автомобіля, яким він користувався, однак свого підтвердження не знайшли.

Що стосується посилань засудженого на безпідставне виправлення судом першої інстанції помилок органу досудового розслідування в частині оформлення процесуальних рішень, через визнання різниці у датах винесення процесуальних рішень, датованих 2009 роком замість 2010 року, описками, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вказані описки не виправляв, а лише надав оцінку процесуальним документам, констатуючи, що вони містять описки у даті винесення, що є дійсно очевидним, адже має місце датування слідчим ОСОБА_62 постанови про порушення кримінальної справи 12.01.2009 року (т. 9 а.с. 1), замість 12.01.2010 року, хоча копія такої постанови була вручена ОСОБА_13 13.01.2010 року (т. 9 а.с. 2), і кримінальні справи були об`єднані в одне провадження постановою від 13.01.2010 року (т. 9 а.с. 4); оформлення допиту обвинуваченого ОСОБА_13 протоколом від 13.01.2009 року (т. 9 а.с. 10), замість 13.01.2010 року, хоча постанова про притягнення ОСОБА_13 як обвинуваченого і протокол про пред`явлення обвинувачення датовані 13.01.2010 року (т. 9 а.с. 7-9); датування слідчим ОСОБА_16 постанови про порушення кримінальної справи, прийняття її до свого провадження та об`єднання кримінальних справ 23.02.2009 року, замість 23.02.2010 року, хоча копія вказаної постанови була вручена ОСОБА_13 23.02.2010 року, після чого, останньому 23.02.2010 року було пред`явлено обвинувачення. При цьому, як вірно визнав суд першої інстанції дані описки не впливають на належність і допустимість зібраних у справі доказів.

Отже, сукупністю вищенаведених доказів, які узгоджуються між собою та не викликають сумніву в їх об`єктивності, спростовуються доводи засудженого про його непричетність до протиправних, інкримінованих йому дій.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з твердженнями засудженого про безпідставне посилання суду, як на докази винуватості ОСОБА_13 у вчиненні злочину проти ОСОБА_9 , на показання свідків ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , оскільки, відповідно до положень ст. 323 КПК України (1960 року), суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, однак, як слідує з матеріалів кримінальної справи, вказані вище свідки не були зазначені у обвинувальному висновку, як свідки обвинувачення, і для допиту під час судового слідства ніким із учасників та за ініціативою суду не викликались, а відтак, суд першої інстанції не мав права обґрунтовувати свої висновки в частині доведеності винуватості ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, показаннями даних свідків, що були дані ними під час досудового слідства.

Тому з мотивувальної частини вироку слід виключити посилання, як на докази винуватості ОСОБА_13 , на показання свідків ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , визнавши слушними доводи сторони захисту в цій частині.

Проте, встановлені порушення не ставлять під сумнів повноту й об`єктивність розгляду судом першої інстанції обставин справи, а отже не впливають на законність та обґрунтованість вироку в цілому.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що в процесі досудового слідства та при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК 1960 року, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість засудженого у у закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, що не був доведений до кінця з причин, які не залежали від його волі, та у носінні, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, отже дії ОСОБА_13 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Що стосується покарання, то суд першої інстанції, врахувавши відповідно до положень ст. 65 КК України, ступінь тяжкості вчинених злочинів і конкретні обставини їх вчинення, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи і посередньо за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих його покарання обставин, дійшов правильного висновку, що для виправлення ОСОБА_13 і попередження вчинення ним нових злочинів необхідним і достатнім буде покарання саме у виді позбавлення волі, яке і визначив за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, на строк 13 років.

При цьому колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання призначеного ОСОБА_13 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, а доводи апеляції ОСОБА_13 про необхідність призначення йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК України не у максимальному, а у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті, в даному випадку, з урахуванням тієї кількості вогнепальної зброї та бойових припасів, що були вилучені у ОСОБА_13 , вважає необґрунтованими.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених" від 09.09.2016 року, який набрав чинності 08.10.2016 року, ст. 68 КК України було доповнено частиною четвертою, відповідно до якої довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437-439, частині першій статті 442 та статті 443 цього Кодексу.

За таких обставин, максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 115 КК України, за замах на умисне вбивство при обтяжуючих обставинах, є покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Отже, максимальний строк покарання, що може бути призначений судом ОСОБА_13 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, становить - 10 років позбавлення волі.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_13 необхідно змінити, привести покарання, призначене йому за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, у відповідність до вимог ч. 2 ст. 68 КК України.

З цих підстав доводи апеляції потерпілого ОСОБА_9 щодо невідповідності призначеного ОСОБА_13 покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі засудженого внаслідок його м`якості, та відповідно про ухвалення нового вироку з призначенням більш суворого покарання, ніж призначив суд першої інстанції за сукупністю злочинів, а саме - у виді довічного позбавлення волі, що є вимогою апеляції потерпілого, не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах кримінального законодавства України.

Аналогічним чином вищевказане стосується і апеляції прокурора, яка до того ж окрім прохання про призначення покарання ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 5 років позбавлення волі, і не містить прохання про призначення остаточного покарання за сукупністю цих злочинів, відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України.

Тому вирішуючи питання про приведення покарання, призначеного ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, у відповідність до вимог ч. 2 ст. 68 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зменшити призначене покарання за цей злочин до 10 років позбавлення волі, визначивши, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Крім того, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року), вважає за необхідне зарахувати засудженому ОСОБА_13 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 21.09.2009 року по 14.04.2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку з чимвважати його таким, що повністю відбув призначене покарання.

Що стосується доводів апеляції потерпілого ОСОБА_9 в частині неправильного вирішення судом цивільного позову, то колегія суддів частково з ними погоджується і вважає, що стягнення на його користь на відшкодування моральної шкоди суми в розмірі 100 000 грн. не відповідає ступеню та глибині його душевних та психічних страждань від злочинних дій ОСОБА_13 , у зв`язку з чим вважає за необхідне збільшити суму стягнення з ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди, визначивши її у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.

Щодо прохання в апеляції потерпілого ОСОБА_9 не скасовувати арешт на грошові кошти в сумі: 100 евро, 18 080 доларів США, 17370 грн., які були вилучені в ході обшуку квартири АДРЕСА_2 , та на автомобіль "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", державний номерний знак НОМЕР_1 , то з урахуванням забезпечення позовних вимог потерпілого ОСОБА_9 за рахунок іншого майна засудженого, на який накладено арешт постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_16 від 05.03.2010 року, а саме - 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_10 , колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення.

Водночас, що стосується доводів апеляції засудженого ОСОБА_13 про невирішення судом долі речових доказів - частини деревини та частки ЛФП, то вони не відповідають дійсності, оскільки з приводу цих речових доказів судом першої інстанції у вироку прийнято рішення про їх знищення.

За вищевикладеним, колегія суддів, вважаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_13 таким, що підлягає зміні, у зв`язку з виключенням з мотивувальної частини вироку посилання на окремі докази винуватості ОСОБА_13 , а також - в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову, приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та часткове задоволення апеляцій потерпілого ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_13 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (1960 року), колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Апеляції потерпілого ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року відносно ОСОБА_13 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання, як на докази винуватості ОСОБА_13 , на показання свідків ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 .

На підставі ч. 3 ст. 68 КК України (в редакції 07.09.2016 року), ОСОБА_13 зменшити покарання за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України до 10 років позбавлення волі та вважати ОСОБА_13 засудженим, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді 10 років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року), зарахувати ОСОБА_13 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21.09.2009 року по 14.04.2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та вважати таким, що повністю відбув призначене покарання.

Збільшити суму стягнення з ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди, визначивши її у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.

В решті вирок суду відносно ОСОБА_13 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ____________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...