Провадження №: 1-кп/755/1546/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" жовтня 2019 р. м.Київ

Колегія суддів Дніпровського районного суду м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0008660 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Інгушетія, громадянина Російської Федерації, одруженого, з вищою юридичною освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Республіки Інгушетія, громадянина Російської Федерації, не одруженого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,

перекладача ОСОБА_15 ,

за участю осіб, які виявили бажання бути

поручителями обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17
в с т а н о в и л а:

Згідно ухвали Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, направлено для розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва.

Відповідно до вимог ст. 35 КПК України, автоматизованою системою документообігу суду, вказані матеріали кримінального провадження визначені для проведення судового провадження у наступному складі: головуючий - суддя ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У підготовчому судовому засіданні прокурори ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили призначити кримінальне провадження до судового розгляду, зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстави для закриття кримінального провадження або повернення обвинувального акту відсутні.

Крім того, прокурори заявили письмове клопотання «про обрання обвинуваченим строку тримання під вартою», посилаючись на наявність ризиків, передбачених КПК України, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено найвищу міру покарання, довічне позбавлення волі, обвинувачені є громадянами іншої держави, є ризики того, що можуть покинути територію України та переховуватися від правосуддя, можуть впливати на потерпілих та свідків, крім того, ОСОБА_6 раніше був засуджений за вчинення аналогічного кримінального правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_9 не заперечувала щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, клопотання прокурорів підтримала.

Представник потерпілого ОСОБА_10 поклався на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_11 заперечувала проти клопотання прокурора щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки прокурором не було доведено жодного ризику, передбаченого КПК України. Крім того, зазначила, що не ознайомлена з матеріалами кримінального провадження та їй взагалі не вручено обвинувальний акт, що є грубим порушенням Конституції України, матеріали провадження їй не відкриті, а тому вона не може висловити свою позицію щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду. Також, у її підзахисного наявні проблеми зі здоров`ям, що підтверджується певними лікарськими висновками, які просила залучити до матеріалів кримінального провадження та обрати ОСОБА_5 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_12 щодо призначення обвинувального акту до розгляду свою думку висловити не змогла, оскільки їй, як захиснику, не було його вручено. Щодо клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу ОСОБА_5 зазначила про його необґрунтованість, зокрема, додатки, які зазначені в ньому, не долучені прокурором до самого клопотання, ризики не підтверджені, тому просила обрати підзахисному запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або у виді особистої поруки, оскільки є особи, які виявили бажання бути його поручителями, а саме - ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Обвинувачений ОСОБА_5 думку захисників підтримав, заперечив проти задоволення клопотання прокурора, зазначив, що не збирається переховуватися від суду, вважає, що слідство проводилося з грубими порушеннями чинного законодавства, його не було ознайомлено з усіма матеріалами кримінального провадження, при цьому, відмовлено в участі захисника під час ознайомлення з матеріалами. Обвинувальний акт з додатками йому також вручено не було. Просив передати його на поруки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оскільки він не збирається переховуватися від суду та слідства, проживає офіційно на території України з дружиною, є учасником АТО.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_14 зазначив, що стороною обвинувачення було суттєво порушено вимоги чинного кримінального процесуального та міжнародного законодавства впродовж усього досудового розслідування, зокрема, його було ознайомлено з тринадцятьма томами даного кримінального провадження, проте, як виявилося, їх всього чотирнадцять, натомість на день призначення підготовчого судового засідання обвинувачені та сторона захисту з матеріалами кримінального провадження, у порядку ст. 290 КПК України, не ознайомлені, крім того, йому та підзахисному взагалі не було вручено копію обвинувального акту. Щодо клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 просив відмовити, оскільки прокурором не було наведено жодного з ризиків, які передбачені КПК України, та обрати останньому запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_13 зазначив, що стороною обвинувачення не було наведено обґрунтованих ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від органів досудового розслідування та суду, просив взагалі відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення, а в разі, якщо колегія суддів прийде до висновку про обрання його підзахисному запобіжного заходу, то, на його думку, необхідно застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні відмовився давати пояснення та відповідати на запитання суду. При цьому його захисники посилалися на те, що він не володіє російською та українською мовами.

Відповідно до ч.1 ст.68 КПК України, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань чи документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

При розгляді кримінального провадження, учасник якого не володіє чи недостатньо володіє державною мовою, суд враховує правові позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Пунктом 3 (а, е) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, крім іншого, має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього; якщо він не розуміє мову, яка використовується у суді, або не розмовляє нею, - отримувати безоплатну допомогу перекладача.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ право на безоплатну допомогу перекладача застосовується не лише до усних виступів на судовому розгляді, а й до документальних матеріалів та досудового провадження. Зокрема, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, хто не розуміє мову, яка використовується в судi, або не розмовляє нею, має право на отримання безоплатної допомоги перекладача, що здійснює письмовий і усний переклад усіх тих документів чи заяв у провадженні проти нього, розуміти які йому необхідно або які потрібно оголосити на суді мовою, що там використовується, для того, щоб здійснити своє право на справедливий судовий розгляд (п. 48 рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1978 року у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН»).

Однак, не можна вважати, що п.3 (e) ст.6 Конвенції вимагає письмового перекладу всіх письмових доказів чи офіційних документів, що є у провадженні. Допомога перекладача має бути такою, щоб забезпечити розуміння підсудним справи проти нього і ведення свого захисту, зокрема завдяки тому, що через перекладача він може висувати на розгляд суду свою версію подій (п. 74 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі «Камасинський проти Австрії»).

У підготовчому судовому засіданні з пояснень учасників судового провадження судом встановлено, що протягом усього часу проведення досудового розслідування ОСОБА_6 було забезпечено участь захисника, а також перекладача з української на російську мову, яка також була присутня протягом усього часу проведення досудового розслідування, у тому числі, судового та апеляційного розгляду клопотань слідчого про застосування та продовження дії запобіжного заходу.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 є громадянином Російської Федерації, де здобув середню освіту, проживає на території України протягом останніх одинадцяти років, раніше відбував покарання на території України, тому його заяви про нерозуміння російської мови, на яку здійснюється переклад в судовому засіданні, суд розцінює як спробу затягнути розгляд справи та небажання давати показання й відповідати на запитання, що є правом обвинуваченого, відповідно до вимог ст.63 Конституції України.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього документи, вислухавши думки прокурора, потерпілої, представника потерпілого, захисників та обвинувачених, колегія суддів приходить до наступного.

Вимогами п.3 ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувачення, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, має здійснюватись судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.

Органом досудового розслідування вказані вимоги закону не виконані.

Зокрема, у порушення вимог ст. 293 КПК України, прокурором не було надано копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваним та їх захисникам, у тому числі на російську мову. Зокрема, як зазначили захисники, сторона обвинувачення не надала доказів суду того, що вони дійсно отримали копії обвинувальних актів.

Крім того, підозрюваним не було роз`яснено право на суд присяжних, відповідно до ст.384 КПК України (т.1 ст.103-113).

Згідно з ст. 91 КПК України, в обвинуваченні повинні бути зазначені форма вини, мотив і мета вчинення злочину.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 червня 1990 року, зі змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскін проти Австрії» №9783/82 п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №12969/94 п. 58, рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98 п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Так, запропоноване органом досудового розслідування формулювання обвинувачення не містись повної, детальної інформації щодо пред`явленого обвинувачення. Деталі ж вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Натомість, викладене в обвинувальному акті обвинувачення, його формулювання та наведені фактичні обставини злочину, свідчать про те, що наведені обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочинів, є незрозумілими, оскільки прокурором не зазначені конкретні ознаки спрямованості умислу і мотиву дій обвинувачених.

Враховуючи зазначене, колегія суддів прийшла до висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

Наведені порушення вимог КПК України перешкоджають суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути справу і постановити законне й обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Вирішуючи клопотання прокурора про «про обрання строку тримання під вартою», суд виходить з наступного.

У підготовчому судовому засіданні 10.10.2019 року (день закінчення строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою) прокурор заявив клопотання про продовження строків дії запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених під вартою (том 1 а.с.238).

У подальшому, в підготовчому судовому засіданні 11.10.2019 року, прокурор подав суду нове клопотання «про обрання строку тримання під вартою» обвинуваченим ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , посилаючись на те, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими інкримінованих кримінальних правопорушень підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами та наявні ризики, передбачені ст.177 КПК України, можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду, спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення у суді; вчинити інший злочин із застосуванням насильства, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В обґрунтування вимог клопотання прокурор надав суду додатки:

- клопотання в перекладі на російську мову,

- постанову про зміну групи прокурорів,

- постанову про зміну раніше призначеної групи слідчих,

- витяг з ЄРДР

- резолютивну частину ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 19.09.2019 року про продовження відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ст.185 КПК України, якщо після подання клопотання про застосування запобіжного заходу слідчому, прокурору стали відомі інші обставини, що можуть вплинути на рішення судом питання про застосування запобіжного заходу, він зобов`язаний доповнити або змінити клопотання, або замінити його новим клопотанням.

У судовому засіданні стороні обвинувачення надавався час для доповнення або зміни клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченим у виді тримання під вартою, проте прокурор таким правом не скористався, будь-які інші додатки в обґрунтування своїх вимог суду не надав.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

У судовому засіданні, на думку колегії суддів, встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, має постійне місце проживання у м. Києві, проживає з дружиною в офіційно орендованому з 2018 року житлі.

Обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий, проживає у АДРЕСА_2 , відповідно до письмової нотаріально посвідченої заяви власника вказаного будинку. Даних про те, що з моменту звільнення з місць позбавлення волі обвинувачений ОСОБА_6 притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності суду не надано. Крім того, 11.10.2019 року о 0-10 годині ОСОБА_6 був звільнений з-під варти у зв`язку із закінченням строків дії запобіжного заходу, однак, обов`язок з`являтися до суду не порушував і в наступні судові засідання з`являвся вчасно.

Крім того, колегія суддів, звертає увагу, що вказаний обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, надійшов до Дніпровського районного суду м. Києва 10 жовтня 2019 року, тобто, у день закінчення строків дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

На момент розгляду клопотання прокурора «про обрання обвинуваченим строку тримання під вартою» доказів про те, що, перебуваючи на волі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 переховувалися від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджали якимось чином кримінальному провадженню, прокурором надано не було.

Також прокурором, окрім констатації, не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Крім того, прокурором не наведені жодні доводи, які б давали підстави вважати, що внаслідок обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 буде ухилятись від слідства та суду.

Невизнання вини та відмова давати показання таким не може вважатись, оскільки це є правом обвинувачених та на останніх не покладено обов`язок доказування вини.

Твердження прокурора про тяжкість вчиненого злочину не є достатнім для обрання відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У справі «Мамедова проти Росії» 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання Європейський суд зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Також у Рішенні Європейського суду у справі «Мюллер проти Франції» 21802/93 від 17 березня 1997 року зазначено: «щодо небезпеки вчинення нових злочинів, то посилання на минуле особи не може бути достатнім для обґрунтування відмови в звільненні».

При розгляді даного клопотання суд враховує і правову позицію, викладену у п.17 рішення ЄСПЛ від 02 серпня 2001 року у справі «Манчіні проти Італії», відповідно до якої з огляду на їхній вплив та спосіб виконання, обидва застосовані запобіжні заходи тримання під вартою у в`язниці і домашній арешт були позбавленням волі за змістом підпункту (с) пункту 1 Статті 5 Конвенції.

Окрім цього, при розгляді даного клопотання колегія суддів враховує правову позицію, викладену у п.80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», щодо обов`язку суду при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розглядати можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Частина 2 статті 194 КПК України передбачає обов`язок суду постановити ухвалу про відмову у застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, а саме: наявність обґрунтованої підозри, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Таким чином, оскільки прокурором доведено обґрунтованість підозри стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, наявність достатніх підстав вважати, що існує ризик, передбачений статтею 177 КПК України, зокрема, можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, однак не надано доказів про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним в клопотанні (п.3 ч.1 ст.194 КПК України), колегія суддів, враховуючи дані про особу обвинувачених, тривалий строк перебування останніх під вартою, вважає, що вагомих підстав для застосування щодо обвинувачених виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з матеріалів клопотання не вбачається, у зв`язку з чим, необхідно застосувати до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж той, що зазначений в клопотанні.

За вищевказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що запобігання будь-яких ризиків, пов`язаних з прибуттям обвинуваченого ОСОБА_6 на вимогу слідчого, прокурора, суду, можливе і при застосуванні запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю та покладенням інших обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Вирішуючи питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, колегія суддів виходить з наступного.

У судовому засіданні із письмовими заявами про бажання взяти особу на особисту поруку звернулися наступні громадяни:

- народний депутат України VIII скликання ОСОБА_17 ,

- командир Чеченського батальйону імені шейха Мансура ОСОБА_16 .

У своїх письмових заявах та зобов`язаннях вони поручаються за виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу.

У судовому засіданні ОСОБА_17 та ОСОБА_16 заяви та зобов`язання підтримали, пояснивши, що беруть на себе зобов`язання забезпечити явку ОСОБА_5 до слідчого, прокурора чи суду на першу вимогу.

Захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_5 заяви підтримали та просили їх задовольнити.

Прокурори заперечували проти задоволення заяв та передання обвинуваченого ОСОБА_5 на особисту поруку, посилаючись на те, що особиста порука не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого з огляду на ризики, які існують.

Дослідивши письмові зобов`язання з додатками, детально роз`яснивши присутнім особам, які виявили бажання взяти підозрюваного на поруки, вимоги ст.180 КПК України, з`ясувавши їх стосунки з підозрюваним, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вимогами статті 180 КПК України визначено, що особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.

Таким чином, особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку підозрюваного, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тими особами, які за нього поручилися.

Крім того, однією з умов обрання такого запобіжного заходу є впевненість суду в тому, що поручителі дійсно можуть впливати на поведінку обвинуваченого та забезпечити його доставлення до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу. При цьому важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у вигляді особистої поруки є почуття довіри і поваги обвинуваченого до поручителя. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого забезпечують можливість реального впливу поручителів на її поведінку.

Аналізуючи зазначені вимоги чинного кримінального процесуального законодавства та досліджені у ході судового розгляду докази, документи та пояснення, надані особами, які виявили бажання бути поручителями обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що вказані особи дійсно заслуговують на особливу довіру, оскільки позитивно характеризуються та користуються авторитетом.

Зокрема, встановлено, що народний депутат України VIII скликання ОСОБА_17 знайомий з обвинуваченим ОСОБА_5 протягом тривалого часу, має з ним дружні стосунки, позитивно характеризує обвинуваченого, який є учасником АТО та неодноразово залучався до робочих груп при Генеральній прокуратурі України з питань обміну полоненими.

Із урахуванням викладеного, народний депутат України VIII скликання ОСОБА_17 , який проживає на території міста Києва, на думку суду, заслуговує на особливу довіру та дійсно може впливати на поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 і забезпечити його доставлення до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу.

Тому клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки народного депутата України VIII скликання ОСОБА_17 підлягає задоволенню з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України.

У той же час, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення заяви про передання особи на поруки, поданої командиром ІНФОРМАЦІЯ_3 , який не є громадянином України, не має зареєстрованого постійного місця проживання в Україні, знаходиться на постійній військовій службі в зоні проведення АТО, а тому, на думку суду, не взмозі забезпечити доставлення обвинуваченого ОСОБА_5 до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу.

На підставі викладеного та керуючись ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0008660 від 12.08.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, - повернути прокурору для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Клопотання сторони обвинувачення про обрання строку тримання під вартою ОСОБА_6 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_12 про обрання запобіжного заходу у виді особистої поруки обвинуваченому ОСОБА_5 задовольнити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді особистої поруки.

Визначити народного депутата України VІІІ скликання ОСОБА_17 поручителем обвинуваченого ОСОБА_5 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 наступні обов`язки, відповідно до ч.5 ст.194 КПК України:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- не відлучатися з місця проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд, залежно від стадії кримінального провадження про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілими;

- здати за наявності на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Встановити термін дії обов`язків, покладених судом, - два місяці з моменту винесення ухвали.

Роз`яснити поручителю, що він поручається за виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків і зобов`язується за необхідності доставити його до слідчого, прокурора та суду на першу вимогу, а також, що він може відмовитися від взятих на себе зобов`язань до виникнення підстав, які тягнуть за собою його відповідальність. У такому разі він забезпечує явку обвинуваченого до суду для вирішення питання про заміну йому запобіжного заходу на інший.

Попередити поручителя про наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань, передбачених п.4 ч.5 ст.180 КПК України, а саме: у разі невиконання поручителем взятих на себе зобов`язань на нього накладається грошове стягнення в розмірі від двадцяти до п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти в залі суду негайно.

Контроль за виконанням зобов`язань про особисту поруку покласти на слідчого та прокурора.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з перебуванням останнього за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки, відповідно до ч.5 ст.194 КПК України:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- не відлучатися з місця проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд, залежно від стадії кримінального провадження про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілими;

- здати за наявності на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Встановити термін дії обов`язків, покладених судом, - два місяці з моменту винесення ухвали.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід, працівники органів національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду.

Головуючий суддя:

Суддя:

Суддя: