Ухвала
Іменем України
03 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 734/2477/18-к
провадження № 51-3710ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 та ч.2 ст. 296 КК України та стосовно ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 122 та ч.2 ст. 296 КК України
встановив:
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 296 КК України. Призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 296 КК України. Призначено ОСОБА_5 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Обрано засудженому ОСОБА_6 і ОСОБА_5 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Покладено на засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 такі обов`язки: не відлучатися за межі смт. Десна Козелецького району Чернігівської області без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Вказані обов`язки покладено на обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_5 строком на один місяць із моменту обрання запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання. Строк відбування призначеного покарання засудженими ОСОБА_6 і ОСОБА_5 обчислено із часу їх фактичного затримання. Стягнено із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 50000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 50000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» грошові кошти в розмірі 4146,71 грн. для відшкодування витрат, пов`язаних із стаціонарним лікуванням потерпілого. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» грошові кошти в розмірі 4146, 71 грн. для відшкодування витрат, пов`язаних із стаціонарним лікуванням потерпілого. Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_6 , без змін. Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_4 задоволені частково. Вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_5 в частині засудження за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 122 КК України скасовано, а провадження закрито за відсутністю в його діях складу злочину. Визнано ОСОБА_5 засудженим за ч.2 ст. 296 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі. Вирок в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» 4146 грн.71 коп. для відшкодування витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілого скасовано. У задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В частині стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди вирок суду змінено, зменшено суму моральної шкоди до 5000 грн., в іншій частині позову відмовлено. У решті вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник просить ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року стосовно ОСОБА_5 змінити та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, посилаючись на те, що ухвала суду апеляційної інстанції прийнята з істотним порушенням судом вимог процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Послався на те, що суд мав визнати недопустими докази перебування ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, зазначає про те, що свідок ОСОБА_10 у судовому засідання в апеляційній інстанції не допитувався, чим порушено ст. 23 КПК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам сторони захисту щодо відсутності у якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_5 , вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та відхилив їх із наведенням мотивів для таких висновків.
Щодо доводів касаційної скарги захисника в частині порушення принципу безпосередності дослідження доказів судом апеляційної інстанції у зв`язку з не проведенням допиту свідка ОСОБА_10 , суд касаційної інстанції зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника в частині застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що, суд апеляційної інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував: вчинення засудженим навмисного злочину середньої тяжкості, невизнання ним вини у пред`явленому обвинуваченні, критичним не оціненням ним своїх дій та поведінки, перекладаючи провину на потерпілого, як особа він становить середній рівень небезпеки вчинення повторно злочину та середній рівень небезпеки для окремих осіб.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало наістотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України.
Касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни ухвали Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 липня 2019 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3