ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 210/1102/18
Провадження № 1-кс/210/2295/19

"09" липня 2019 р.

Слідчий суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянув в судовому засіданні клопотання прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000019 від 26.02.2018 за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
09.07.2019 року до суду надійшло клопотання прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000019 від 26.02.2018 за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що в провадженні СВ Металургійного ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 від 26.02.2018 за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України.

Встановлено, що посадові особи виконкому, комунальних підприємств міста, приватні нотаріуси та реєстратори, діючи за попередньою змовою, шляхом підроблення офіційних документів, здійснюють незаконне відчуження об`єктів нерухомості, завдаючи при цьому збитків територіальній громаді міста.

Таким чином в діях посадових осіб виконкому, комунальних підприємств міста, приватних нотаріусів та реєстраторів вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

В ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що 28.02.2017 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_4 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реєстровий № 147.

Вищевказана квартира належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 11.01.2008, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради на підставі розпорядження № С-2523 від 17.12.2007.

В той же час, згідно листа Центрально-Міського районного у м. Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану за вих. № 1805/14.15-12 від 27.06.2019 щодо ОСОБА_6 до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено актовий запис за № 921 від 24.07.2014 про смерть, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; щодо ОСОБА_5 до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено актовий запис за № 694 від 05.05.2011 про смерть, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відбулось на підставі завідомо підроблених документів, власники майна на час вчинення правочину померли.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на зазначену квартиру на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_8 .

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 08.07.2019 об`єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000019 від 26.02.2018 за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України.

Прокурор вважає, що існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що об`єкт нерухомого майна - квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та є предметом, який був об`єктом кримінально протиправних дій, право власності на яку набуто кримінально протиправним шляхом. Водночас, вказане майно третьої особи було предметом злочину та безоплатно або за ціну, ймовірно нижчу від ринкової вартості,одержано внаслідок вчинення злочину, у зв`язку із чим підлягає спеціальній конфіскації або перейде у власність територіальної громади. У зв`язку з викладеним прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вищевказану квартиру.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про можливість розгляду клопотання без його участі.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 172 КК України, доходжу висновку про необхідність розгляду клопотання про арешт майна без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту майна.
У відповідності до ч. 1 ст. 172 КК України, неприбуття осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
У відповідності до ч. 4, 6 ст. 107 КПК України, фіксація процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею про арешт майна не здійснювалась.

Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, вважаю, що воно підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є, в тому числі, доказом злочину або підлягає спеціальній конфіскації.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів або спеціальної конфіскації, про що зазначено у ч. 2 ст. 170 КПК України.
Зокрема, з метою збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, тобто було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі арешт може бути накладено на речові докази у вигляді предметів, що були об`єктом кримінально протиправних дій, грошей, цінностей та інших речей, набутих кримінально протиправним шляхом (ч. 3 ст. 170 КПК України).
Крім того, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціну вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України, тобто що вказане майно одержано внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна чи було предметом злочину, крім майна, що повертається власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходить у власність держави (ч. 4 ст. 170 КПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Так, з матеріалів клопотання встановлено, що 28.02.2017 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_4 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реєстровий № 147.

Постановою прокурора від 08.07.2019 вказану квартиру визнано речовим доказом.

Вищевказана квартира належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 11.01.2008, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради на підставі розпорядження № С-2523 від 17.12.2007.

В той же час, згідно листа Центрально-Міського районного у м. Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану за вих. № 1805/14.15-12 від 27.06.2019 щодо ОСОБА_6 до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено актовий запис за № 921 від 24.07.2014 про смерть, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; щодо ОСОБА_5 до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено актовий запис за № 694 від 05.05.2011 про смерть, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріалами клопотання також підтверджено, що посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відбулось на підставі завідомо підроблених документів, власники майна на час вчинення правочину померли.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на зазначену квартиру на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_8 .

Зважаючи на викладені обставини, оскільки квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом у кримінальному провадженні, є предметом, який був об`єктом кримінально протиправних дій, право власності на яку набуто кримінально протиправним шляхом, у зв`язку із чим підлягає спеціальній конфіскації або перейде у власність територіальної громади, доходжу висновку, що прокурором доведено необхідність накладення арешту, а отжеклопотання підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 107, 131, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000019 від 26.02.2018 за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України задовольнити.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 110, а саме на об`єкт житлової нерухомості - квартиру, загальною площею 51 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 , шляхом заборони її розпорядження та відчуження до прийняття остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні.

Зобов`язати посадових осіб КП «Парковка та реклама» внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1