Провадження № 11-кп/4808/380/19
Категорія ст. 537 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду повністю та ухвалити нову ухвалу, звільнити його достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Вважає, що суд безпідставно не застосував норми міжнародного права. Наголошує на порушенні права на захист, оскільки судовий розгляд відбувався за відсутності захисника, хоча те, що він не має юридичної освіти, перешкодило йому висловити свою правову позицію, а відповідно до вимог ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою. Зазначає, що суд відмовився застосовувати Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного (чи його зміни) у нормах законів України. Тим самим порушив міжнародний договір та право, передбачене ст. 28 Конституції України. Вважає, що на підставі цієї норми він має право на зменшуваність його довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення. На його думку, судом проігноровано його доводи про те, що інститут помилування не задовольняє вимог статті 3 Конвенції в частині вимоги існування реалістичної перспективи звільнення. Зазначає, що український порядок помилування не вимагає мотивувати рішення про відмову у помилуванні та не вказує, що конкретно він має зробити, як засуджений до довічного позбавлення волі, щоб його помилували. Підсумовує, що суд не застосував закон, який підлягав застосуванню, а також застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про дострокове звільнення або заміну йому невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2002 року.

Місцевий суд керувався ст. ст. 81, 82 КК України. Взяв до уваги особливості призначеного покарання, що засуджений ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, а також сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення. В судовому засіданні вчинення злочинів пояснив збігом обставин та перебуванням в стані алкогольного сп`яніння. Критика до вчиненого часткова. До будь-яких робіт в установі виконання покарань не бажав долучатись, відмовився утримуватись у багатомісній камері з особистих міркувань, займається саморозвитком та самовдосконаленням Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким немає. Посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення ст. 3 Конвенції, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» та інших подібних рішеннях, в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважав необґрунтованим, оскільки до компетенції суду це не входить, а законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Зауважив, що нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений ОСОБА_7 просив задовольнити апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній;

- прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали клопотання, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, дотримався вказаних вимог закону.

За приписами ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

ОСОБА_7 , засуджений 14 травня 2002 року Апеляційним судом Київської області за п.п. а, г, ж, з, і, ст. 93 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, відбувши станом на 16 серпня 2019 року 19 років 11 місяців 11 днів покарання, звернувся з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Проте, суд першої інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання та, на думку суду апеляційної інстанції, правильно прийняв таке рішення.

Під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи засудженого про порушення його права на захист.

Дійсно, розгляд клопотання ОСОБА_7 проводився за відсутності захисника, проте, суд апеляційної інстанції вважає, що при цьому в повній мірі забезпечено дотримання його прав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Згідно зі ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

За приписами п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 49 КПК України суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, якщо відповідно до вимог ст. 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

Проте, враховуючи, що вирішення тих чи інших питань на стадії виконання вироку не охоплюється поняттям «кримінальне провадження», а здійснюється в межах окремих судових процедур, ця норма не поширюється на дане провадження.

Як вбачається з розписки (а.п. 29) ОСОБА_7 отримав пам`ятку про права та обов`язки, згідно з звукозаписом судового засідання суддя з`ясовувала, чи не бажає він мати захисника, на що він вказав, що ні, не бажає.

Будь-яких відомостей про те, що засуджений в суді першої інстанції бажав залучити захисника, висловлював прохання про таке, подавав відповідне клопотання, але в його задоволенні було відмовлено, не встановлено.

Суд не може дійти висновку про бажання засудженого залучити захисника, користуватися правничою допомогою, без його волевиявлення.

При цьому, в суді апеляційної інстанції від засудженого ОСОБА_7 таких заяв, клопотань теж не надходило.

Під час апеляційного розгляду засудженому неодноразово роз`яснено право на захист, останній від участі будь-якого захисника відмовився, як і від призначення захисника з центру надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Засуджений ОСОБА_7 посилається на те, що суд відмовився застосовувати Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного (чи його зміни) у нормах законів України, однак такі висновки суд апеляційної інстанції вважає помилковими.

Суд апеляційної інстанції не вважає твердження про те, що законом не передбачено конкретного порядку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, таким, яке необхідно розцінювати, як твердження про відсутність такої можливості.

Більш того, засуджений посилається на Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, відповідну практику Європейського суду з прав людини, з метою довести перед судом, що фактично до засуджених до довічного позбавлення волі можуть бути застосовані положення ст. ст. 81, 82 КК України, незважаючи на те, що таке покарання не належить до строкових.

Проте сама по собі можливість застосування ст. ст. 81, 82 КК України до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, не може бути безумовною підставою для задоволення відповідного клопотання.

Зі змісту ст. ст. 81, 82 КК України випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є можливим за наявності такої обов`язкової умови як те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив наявність або відсутність наведених у ст. 81, ст. 82 КК України умов, перевірив викладені у клопотанні обставини та врахував відомості, які вбачаються з доказів.

Так, про доведення засудженим свого виправлення можливо дійти висновку лише після повного та всебічного вивчення даних про його особу.

В той час, відомості, які вбачаються з досліджених доказів, які є в матеріалах клопотання, на думку суду апеляційної інстанції, не є достатніми для переконливого висновку про наявність сумлінної поведінки та ставлення засудженого до праці, про те, що засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з характеристикою засудженого ОСОБА_7 від 17липня 2019 року останній за період перебування в Київському СІЗО № 13 характеризувався посередньо, допускав порушення правил внутрішнього розпорядку, за що притягався один раз до дисциплінарної відповідальності. За час відбування покарання в Сокальській ВК № 47 Львівської області характеризувався позитивно, за сумлінне ставлення до праці та виконання норм виробітку один раз заохочувався. За час відбування покарання у Львівській УВП № 19 характеризувався посередньо, стягнення не накладались, заохочення не оголошувалися. 07 грудня 2017 року прибув до Івано-Франківської установи виконання покарань № 12, де утримується в секторі максимального рівня безпеки для тримання засуджених чоловіків до довічного позбавлення волі. За час відбування покарання характеризується посередньо, не допускає порушення установленого порядку відбування покарання, стягнення не накладались, заохочення не оголошувались. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце та при ліжкову тумбочку утримує в чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Законні вимоги адміністрації установи виконує. До робіт з благоустрою не залучаються. Не працевлаштований. Бере участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених «Духовне відродження» та «Фізкультура і спорт».

Як вбачається з довідки про заохочення та стягнення від 07 липня 2019 року, ОСОБА_7 25 жовтня 2011 року отримав подяку за сумлінне ставлення до праці, 11 серпня 2004 року стягнення у виді поміщення в карцер на 5 діб за злісне порушення режиму, яке погашено 11 лютого 2005 року.

Відповідно до довідки медичної частини від 09 липня 2019 року ОСОБА_7 на даний час соматично здоровий.

Під час розгляду клопотання в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду не знайшло свого підтвердження те, що ОСОБА_7 систематично та ініціативно бере участь у суспільно корисній праці, займається трудовою діяльністю.

Суд апеляційної інстанції враховує, що періодами засуджений можливо не мав можливості працювати в зв`язку з відсутністю належного обсягу робіт, відсутністю сировини, але засудженим не наведено поважних причин, які унеможливлювали працювати в інші періоди за тривалий термін позбавлення волі.

Суд апеляційної інстанції аналізуючи докази, вважає, що короткострокові періоди роботи засудженого під час відбування покарання, небажання працювати при наявності умов, лише одне заохочення протягом тривалого часу відбування покарання в 2011 році, не дають підстав висновку про таке ставлення засудженого до праці, яке свідчить про виправлення.

Щодо сумлінної поведінки, яка визначається активною участю у суспільному житті, сумлінним виконанням громадських доручень у процесі відбування покарання, гарною поведінкою в побуті, прагненням засудженого своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, а також полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни, то, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дав цьому належну правову оцінку.

Відомості, які вбачаються з долучених до подання доказів, не характеризують поведінку засудженого як кращу, у порівнянні з іншими засудженими.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що отримане засудженим стягнення у 2004 році погашене у встановленому законом порядку, однак, відомості про них, у сукупності з відсутністю заохочень за поведінку, інформації про особливі прагнення, участь та досягнення, не визначають його поведінку як сумлінну, що давала б підстави для висновку про становлення на шлях виправлення.

Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення, про заміну покарання не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, або при відбуванні іншого виду покарання.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним на протязі всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги та відсутність переконливих даних про те, що засуджений за час відбування покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, або став на шлях виправлення, враховуючи, що відбутий засудженим строк позбавлення волі не виконав своє призначення, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Враховуючи, що ст. ст. 81, 82 застосовуються в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що для досягнення цілей покарання задоволення клопотання , в даному випадку, є передчасним.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю, визначених у ст. ст. 81, 82 КК України умов та підстав, а не у зв`язку з категоричною відсутністю такої можливості.

Апелянт вважає, що його клопотання підлягало до задоволення на підставі ст. 3 Конвенції та ст. 28 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню чи покаранню. Наголошує, що він має право на зменшуваність його довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення, що не передбачено належним чином законодавством України.

З приводу таких доводів, суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з рішення від 12 лютого 2008 року у справі «Кафкаріс проти Кіпру», що покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначене дорослому злочинцеві, не суперечить ст. 3 або якійсь іншій статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. А при вирішенні питання, чи можна в конкретному випадку вважати довічне ув`язнення нескоротним, Суд прагнув визначити, чи були в довічно засудженого перспективи звільнення. Аналіз практики ЄСПЛ із цього питання свідчить: якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, скорочення, припинення або умовно-дострокового звільнення арештанта, цього вистачає, щоб задовольнити вимоги ст. 3 конвенції.

За існуючих альтернатив довічному позбавленню волі й за наявності процедури помилування, з огляду на перевірку судом підстав для умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким ОСОБА_7 , встановлені фактичні обставини, дані про особу засудженого, суд апеляційної інстанції не вважає, що відмова у задоволенні клопотання засудженого порушує права засудженого ОСОБА_7 , передбачені відповідними статями Конвенції та Конституції.

Доводи засудженого ОСОБА_7 відносно інституту помилування, його особливостей в Україні, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки такі не стосуються предмета доказування, а саме умов та підстав застосування ст. ст. 81, 82 КК України про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, зазначаючи строк і порядок набрання законної сили даної ухвали та її оскарження, враховує правову позиції Верховного Суду України про те, що ухвали суду, постановлені щодо умовно-дострокового звільнення засуджених від відбування покарання та щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, оскарженню в касаційному порядку не підлягають (постанова від 01 грудня 2016 року справа № 317/1520/16-к, постанова від 03 листопада 2016 року справа № 5-159кс(15)16).

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81, 82 КК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5