Провадження №11-кп/801/1088/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали клопотання про заміну покарання більш м`яким за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2019, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

за участю прокурора ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції, захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, так як відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини в Україні, суди мають застосувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини разом із Європейською конвенцією складає джерело міжнародного права. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.
Відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права.
Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права а Україні та в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України.
А тому не дивлячись на те, що Кримінальний кодекс України визначив такий вид покарання як довічне позбавлення волі, однак його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі Пєтухов проти України №2.
Згідно зі ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію у часі, тобто поширюється осіб які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Таким чином, покарання ОСОБА_6 має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

Суд першої інстанції заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого відмовив в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , так як його засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 20.07.2000 року до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Наразі чинне кримінальне законодавство України, зокрема, стаття 82 КК України передбачає лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду, інше законодавством України не передбачено.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовільнити його клопотання, враховуючи вимоги міжнародного права, оскільки відсутність процесуальних норм не є перешкодою для задоволення клопотання, зважаючи на найвищу юридичну силу Конституції України та пріоритет норм міжнародного права в Україні згідно з положенням ст. 9 Конституції, а також згідно «Віденської конвенції про право міжнародних договорів» Україна не може використовувати внутрішнє право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору щодо перегляду строків засуджених до довічного ув`язнення.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 з мотивів, зазначених в ній та просять її задовільнити, прокурора, який просить судове рішення залишити без змін, перевіривши матеріали провадження апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
За матеріалами провадження ОСОБА_6 вироком Дніпропетровського обласного суду від 20.07.2000р. засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі.
За змістом поданого ОСОБА_6 клопотання, останній висуває вимоги про те, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки є занадто суворим, а тому він має право на пом`якшення міри покарання.
Згідно з положеннями ст. 82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Таким чином, зі змісту положення ст. 82 КК України вбачається, що законодавством не передбачено застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.
Після засудження ОСОБА_6 до покарання у виді довічного позбавлення волі, законами України про кримінальну відповідальність покарання за злочин, вчинений останнім, не пом`якшувалося.
Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 74 КК України відсутні.
З огляду на посилання апелянта на порушення права ОСОБА_6 з підстав неврахування практики Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання, яке вимагає визначення підстав і строку за яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі.
Разом з тим, за нормами діючого законодавства механізму заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено.
Однак, законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч. 1 ст. 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Таким чином, на даний час КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У зв`язку з наведеним апеляційний суд приходить до думки про обґрунтованість висновку суду першої інстанції, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі на теперішній час з урахуванням діючого законодавства не може бути застосована.
Ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання засудженого апеляційний суд не вбачає, а тому підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 не має.

На підставі викладеного та керуючись ст. 407, 419, 537, 539 КПК України
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2019 року, якою відмовлено ОСОБА_6 в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя