Ухвала

Іменем України
15 листопада 2019 р.

м. Київ
справа № 357/6099/19

провадження № 51- 5642 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року в кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого ФОП « ОСОБА_6 », одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимого, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого основного покарання більш суворим, повного приєднання додаткового покарання ОСОБА_4 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 08 квітня 2019 року близько 22:20, керуючи автомобілем «BMW X5» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Ставищанській у м. Біла Церква Київської області в напрямку до с. Мала Вільшанка Білоцерківського району Київської області, на порушення вимог пунктів 1.3., 1.5, 2.3.б), 10.1, 12.1, 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не обрав безпечну швидкість, перевищив швидкість руху керованого ним автомобіля, а саме рухався зі швидкістю 80 км/год, перед зміною напрямку руху праворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на праве узбіччя, де в подальшому не застосував екстренне гальмування та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який рухався по правому узбіччю в попутному з керованим ним транспортним засобом напрямку. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть на місці пригоди.

Крім того, водій ОСОБА_4 після наїзду на пішохода ОСОБА_7 ніяких заходів по наданню допомоги не вжив і з метою уникнення відповідальності залишив місце пригоди, хоча мав можливість і повинен був вжити заходи по наданню допомоги потерпілому, чим порушив вимоги пункту 2.10.а), г), д) Правил дорожнього руху, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_7 загинув на місці.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_4 в частині призначеного покарання, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо нього змінити та застосувати до ОСОБА_4 положення ст. 75 КК України.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди при призначенні ОСОБА_4 покарання не в повній мірі врахували обставини, що пом`якшують покарання, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Крім того, засуджений веде виключно соціально-направлений та моральний спосіб життя, має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, проживає разом зі своєю сім`єю, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Мотиви суду
Перевіривши дотримання захисником порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного засудженому судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставини злочинів, особу винного, який характеризується за місцем проживання позитивно, раніше не судимий, офіційно працевлаштований, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, досудову доповідь, відповідно до якої існує середній ризик вчинення обвинуваченим повторного злочину, середній ризик небезпеки для суспільства, думку потерпілого щодо покарання.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування призначеного покарання.
На думку колегії суддів є правильним висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про необхідність призначення засудженому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Судом обґрунтовано зазначено, що наведені дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також думка потерпілого, який не бажав, щоб ОСОБА_4 позбавляли волі, не є достатніми підставами для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України.

Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_4 покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3