ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/383/19 Справа № 711/6489/19 Категорія: ст. 81 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
засудженогоОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким , -

в с т а н о в и л а :

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду із клопотанням про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Клопотання мотивував тим, що вироком Черкаського обласного суду від 26.03.2001 він був засуджений до довічного позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених ст. 93, 117, 118 КК України (редакції 1960 року).

29.05.2001 ухвалою Верховного Суду України, постановленою в порядку касаційного провадження, вирок набув законної сили і був звернений до виконання.

Стверджує, що на даний час він відбув 20 років і два місяці позбавлення волі.

Хоча нормами ст. 81, 82 КК України не передбачено звільнення його умовно-достроково від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, він звертається до суду за нормами міжнародного права, зокрема, відповідно до положень ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

09.07.2013 Європейський суд з прав людини прийняв рішення в справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства». Відповідно до п.п. 119-122 цього рішення «довічний вирок» (тобто, нескорочуване довічне позбавлення волі) не відповідає статті 3 Конвенції, оскільки суперечить законній меті ув`язнення, покарання і виправлення, а також принижує людську гідність. Нескорочуваним слід вважати довічне позбавлення волі, якщо на законодавчому рівні не визначено правової процедури перегляду цього покарання і вироку.

Отже, вимога реальної можливості дострокового звільнення є складовою норми, закріпленої у практиці Європейского суду з прав людини відносно ст. 3 Конвенції, зокрема в рішеннях суду «Кафкаріс проти Кіпру», «Леже проти Франції», «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Петухов проти України». В яких суд заявив «принцип верховенства права підтверджує, що гуманне виконання довічного позбавлення волі може бути забезпечено тільки, якщо засуджений має конкретну і принципово досяжну можливість повернути собі свободу в майбутньому» і дійшов до висновку, що надання можливості помилування саме по собі являється недостатнім. А також, якщо внутрішнє законодавство не передбачає жодного механізму чи можливості для перегляду довічного ув`язнення, невідповідність ст. 3 Конвенції виникає вже на момент винесення вироку про довічне ув`язнення, а не на більш пізньому етапі позбавлення волі.

Відсутність в законодавстві України чіткого механізму вирішення питання щодо можливості застосування ст. 81, 82 КК України до засуджених до довічного позбавлення волі не може бути підставою для відмови у розгляді та задоволенні клопотання, у зв`язку з чим засуджений ОСОБА_7 вважає, що його клопотання підлягає до задоволення.

21 серпня 2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відмовлено в задоволенні вказаного клопотання засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на те, що засудженим та його захисником не ставилося на обговорення та не наведено доводів стосовно виправлення засудженого. Крім того, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на недотримання місцевим судом практики Європейського суду з прав людини, та вказує на аналогічні обставини, які викладені ним в первинному клопотанні про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого та просив ухвалу місцевого суду залишити без змін, вивчивши матеріали клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси вказаним вимогам відповідає.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 вироком судової колегії у кримінальних справах Черкаського обласного суду від 26.03.2001 був засуджений за п.п. б, д, ж, з, і ст. 93, ч.4 ст. 117, ч.2 ст. 118, 42 КК України (в редакції закону 1960 року) до довічного позбавлення волі з відбуттям покарання в тюрмі суворого виду режиму.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 - умовно-дострокове звільнення має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених, а також - для попередження здійснення нових злочинів. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 КК України). Рішення в питанні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання можна приймати лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого, з`ясування питання про ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, про його участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його намірів на майбутнє, зокрема, наявності бажання і реальної можливості залучення до праці при поверненні додому, тощо.

Як вбачається з ч.3 ст. 81 КК України обов`язковою умовою для можливості звільнення засуджених від відбування покарання умовно-достроково є фактичне відбуття ними певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ними злочину, при цьому ст. 51 КК України, передбачено, що позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі є різними видами покарань, у зв`язку з чим місцевим судом зроблено вірний висновок про те, що застосування інституту умовно-дострокового звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена.

Крім того, місцевим судом зроблено вірний висновок про те, що приєднані до клопотання письмові докази не містять відомостей щодо поведінки засудженого під час відбуття покарання та не підтверджують факту його виправлення.

Також ч.3 ст. 82 КК України вказує, що умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є те, що засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно вимог Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків у період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Враховуючи вище викладене, а також положення ч.4 ст. 82 КК України, місцевим судом обґрунтовано зазначено про те, що інституту заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена, та, як зазначалося вище, не доведено факт виправлення засудженого.

Засуджений ОСОБА_7 як в апеляційній скарзі, так і в своєму первинному клопотанні, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вказує на те, що він заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, незважаючи на те, що чинним законодавством України не передбачено застосування вказаних інститутів до особи засудженої до довічного позбавлення волі.

Вказані обставини були предметом перевірки місцевого суду, який мотивовано зазначив про те, що ч.1 ст. 87 КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, який в своєму рішенні у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з доводами засудженого ОСОБА_7 про те, що він заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки це спростовується наведеними вище фактичними даними.

Засуджений ОСОБА_7 не позбавлений можливості реалізувати свої права в частині заміни йому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років в порядку, передбаченому ст. 87 КК України, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2019 року, яка є законною та обґрунтованою, і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як того просив засуджений ОСОБА_7 , - відсутні.

Керуючись ст. 81, ст. 82 КК України, ст. 404, 407, 537 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :