Справа № 495/922/14-к
№ провадження 1-кс/495/5106/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2019 року м. Білгород - Дністровський

Слідчий суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду м. Білгород-Дністровському клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_3 про дозвіл на затримання з метою приводу, -
В С Т А Н О В И В:
31.10.2019 року слідчий Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про дозвіл на затримання з метою приводу.

В клопотанні зазначено, що жовтні-листопаді 1998 році, точну дату встановити не представилося можливим, ОСОБА_4 , маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, а саме 2/5 домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, згідно договору дарування від 15.07.1995 року серії АВВ № 122213, діючи умисно, з корисливих спонукань, не маючи права власності на квартиру АДРЕСА_2 , навмисно повідомив ОСОБА_5 завідомо неправдиві відомості про приналежність йому зазначеного майна, а також вигідності проведення обміну домоволодіннями, у звязку з близькістю до центру міста його квартири. ОСОБА_5 при цьому, будучи введеним в оману і впевненим у вигідності для нього передачі права власності на своє домоволодіння, під приводом обміну дав свою згоду на оформлення зазначеної угоди, після чого між ними був укладений усний договір про обмін нерухомістю, згідно якого ОСОБА_6 оформляє генеральну довіреність на ОСОБА_4 на 2/5 домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 оформляє генеральну довіреність на квартиру АДРЕСА_2 на ОСОБА_6 .. Після чого ОСОБА_4 20 грудня 1998, переселяє ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_2 .

У вересні 1999 року ОСОБА_4 активно дезінформує потерпілого і приховуючи від нього свої справжні цілі і наміри, ввівши ОСОБА_6 в оману про істинність своїх намірів і скориставшись його довірою, вмовляє останнього видати довіреність на право керування та розпорядження 2/5 належного йому домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_7 з метою його продажу та погашення боргів за квартиру АДРЕСА_2 , пообіцявши при цьому незабаром оформити дарчу на імя ОСОБА_6 на вказану квартиру ОСОБА_6 в свою чергу, будучи обдуреним ОСОБА_4 23 листопада 1999 видав нотаріально посвідченої довіреності від свого імені на імя ОСОБА_7 .

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 для документального приховування своїх злочинних дій під приводом погашення боргу в сумі 1600 гривень перед ОСОБА_7 , який у нього виник згідно договору позики від 18 червня 1999 року, серії АВА 3053250, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 , який не був посвячений у його злочинний задум і якого він використовував як посередника для заволодіння майном ОСОБА_5 , умовив останнього продати квартиру ОСОБА_9 , запевнивши при цьому, що ОСОБА_5 він передав свою квартиру АДРЕСА_2 .

23 листопада 1999, згідно договору купівлі - продажу нерухомого майна № 2546/Б ОСОБА_10 діючи за дорученням, від імені ОСОБА_5 продав 2/5 домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 ОСОБА_11 за суму 7347 гривень. Таким чином ОСОБА_4 заволодів грошовими коштами ОСОБА_5 на суму 7343 грн., вирученими від продажу 2/5 домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , чим заподіяв ОСОБА_6 значний матеріальний збиток на вказану суму, а грошовими засобами розпорядився на свій розсуд.

Крім того, у березні 1999 року, точну дату встановити не представилося можливим, ОСОБА_4 , маючи умисел, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, а саме квартирою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_12 , діючи умисно, з корисливих мотивів, переконав останню в необхідності проведення обміну її квартири за вищевказаною адресою на будинок АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_13 ..

Після чого ОСОБА_4 активно дезінформуючи потерпілу та приховуючи від неї свої справжні цілі і наміри, переконав ОСОБА_12 а також ОСОБА_13 , яка не була присвячена в його злочинний задум і яку він використовував як посередника для заволодіння майном ОСОБА_12 уклали між собою договір міни, на що сторони дали свою згоду. Однак у звязку з тим, що квартира ОСОБА_12 була приватизована, то сторони видали один одному перед укладенням договору нотаріальні довіреності на імя ОСОБА_13 серії ААР № 446470, уповноважив приватизувати належну їй квартиру АДРЕСА_3 з метою її подальшого продажу, а ОСОБА_13 в свою чергу на підтвердження своїх намірів видала довіреність серії ААР № 446471 на імя ОСОБА_14 на право продажу належного їй житлового будинку АДРЕСА_4 .

14 квітня 1999 після оформлення всіх право установчих документів між ОСОБА_13 і ОСОБА_14 був укладений договір міни нерухомого майна № 2192/Б.

У липні 1999 року ОСОБА_15 за порадою своєї дочки відмовитися від укладення договору міни нерухомого майна і зажадала його розірвання, однак ОСОБА_4 діючи умисно, зловживаючи довірою потерпілої, викликавши у неї переконаність і впевненість в його діях запевнив її в тому, що договір буде розірваний і їй повернуті правовстановлюючі документи після того як вона поверне грошові кошти, які були витраченого ОСОБА_13 на приватизацію її квартири.

При цьому ОСОБА_4 також ввів в оману і ОСОБА_13 , якій повернув витрачені їй грошові кошти і переконав її у тому, що є законним представником ОСОБА_12 і зажадав оформити на його імя довіреність на право керування та розпорядження квартирою АДРЕСА_3 , що остання і зробила, видавши на імя ОСОБА_4 довіреність.

Далі, ОСОБА_4 продовжуючи зловживати довірою ОСОБА_12 з метою заволодіння майном останньої, на підставі наявної у нього довіреності на право розпорядження майном, а також право установчі документи на квартиру, отримані злочинним шляхом від ОСОБА_13 , розпорядився майном ОСОБА_12 .

Так, 19 листопада 1999 року для документального приховування своїх злочинних дій ОСОБА_4 уклав договір № 2541/Б купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого продав квартиру ОСОБА_16 за 2339 грн.

Отримані від продажу кошти ОСОБА_4 звернув на свою користь і розпорядився ними на свій розсуд.

Таким чином ОСОБА_4 в період часу з березня 1999 року по 19 листопада 1999 шляхом обману та зловживання довірою, придбав право на майно та заволодів грошовими коштами від продажу квартири ОСОБА_17 на суму 2339 грн., заподіявши тим самим потерпілої значний матеріальний збиток.

Крім того на початку квітня 2000 року, точної дати в ході досудового слідства встановити не представилося можливим, ОСОБА_4 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, а саме будинком АДРЕСА_5 діючи з корисливих мотивів, вступив у попередню змову з ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , засудженим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 19 березня 2008 року і вирок щодо яких набрав законної сили.

Далі продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння будинком АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_20 , вартістю 29394 грн., діючи з єдиним умислом і спільно, попередньо розподіливши між собою ролі, увійшовши в довіру до останнього, приховуючи свої злочинні наміри, переконали ОСОБА_20 продати свій будинок за 5000 доларів США, а на частину виручених від продажу коштів, вони в свою чергу придбають для членів її сімї приватний будинок у с. Турлаки Білгород- Дністровського району , Одеської області.

У цей же період ОСОБА_4 і ОСОБА_18 , приховуючи від потерпілого свої цілі і наміри, переконали ОСОБА_20 видати ОСОБА_4 довіреність на право керування та розпорядження всім його майном.

Далі приблизно на початку травня 2000 ОСОБА_4 і ОСОБА_18 продовжуючи зловживати довірою ОСОБА_20 , з метою заволодіння майном останньої, продовжуючи вводити останню в оману, під приводом, що ОСОБА_18 з сім'єю ніде жити, умовили ОСОБА_20 виселитися з свого будинку і до покупки їй свого будинку в АДРЕСА_7 , обіцяючи при цьому в подальшому купити їй будинок в с. Турлаки, прописати її там а також виплатити різницю в грошах.

Після чого ОСОБА_4 , діючи за вказівкою ОСОБА_18 і ОСОБА_19 на підставі наявної у нього довіреності на право розпорядження майном, а також право встановлюють документи на будинок, отримані злочинним шляхом від ОСОБА_20 , розпорядилися майном останньої. Так, 11 травня 2000 роки документального приховування своїх злочинних дій під приводом отримання від ОСОБА_21 , який не був посвячений у їх злочинний задум і якого вони використовували як посередника заволодіння майном ОСОБА_20 грошових коштів строком на один рік, за 2000 доларів США, що за курсом НБУ становило 10780 гривень, отриманих від ОСОБА_21 в якості застави, формально переоформили на ОСОБА_21 право власності на будинок ОСОБА_20 , нотаріально засвідчив на його користь договір купівлі -продажу.

Після цього ОСОБА_19 , діючи згідно відведеної йому ролі, в період травень 2000 по 19 травня 2000 року, знайшов покупця на будинок ОСОБА_20 , а саме ОСОБА_22 і в цей же день, 19 травня 2000 року, діючи спільно, з корисливих мотивів, продовжуючи свій злочинний задум, за попередньою змовою з ОСОБА_4 і ОСОБА_18 , через посередника ОСОБА_23 , повернувши йому заставу, продали будинок ОСОБА_20 - ОСОБА_22 за 13929 грн. , за договором купівлі-продажу, реєстровий номер, засвідченою приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_24 . Отримані від продажу будинку грошові кошти звернули на свою користь і розпорядилися на свій розсуд, зобовязань даних ОСОБА_20 при цьому не виконали.

Таким чином ОСОБА_4 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 за попередньою змовою між собою і спільно, в період з квітня по 19 травня 2000 року, шляхом обману та зловживання довірою, набували право на майно та заволоділи грошовими коштами від продажу будинку ОСОБА_20 на суму 29394 грн., заподіявши тим самим потерпілої значний матеріальний збиток.

На даний час місце знаходження ОСОБА_4 не відоме, після вчинення кримінального правопорушення він зник, за адресою місця проживання та реєстрації в АДРЕСА_8 , він не з`являється, є достатні підстави вважати, що він переховується від органів досудового слідства та суду.

Підозрюваний ОСОБА_4 приховує своє місце перебування, в зв`язку з чим допитати його як підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.143 КК України не є можливим.

Таким чином, у кримінальному провадженні зібрано достатньо доказів, які вказують на те, що ОСОБА_4 вчинив правопорушення, передбачене ст.143ч.2 КК України, та існують ризики, передбачені п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, слідчий звернувся до з клопотанням про дозвіл на затримання з метою приводу.

В судовому засіданні прокурор не з`явився.

Вивчивши матеріали клопотання, заслухавши слідчого та прокурора, вважаю, що клопотання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України підозрюваний зобов`язаний прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб.

Згідно ст. 188 КПК України прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Це клопотання може бути подане: 1) одночасно з поданням клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або зміни іншого запобіжного заходу на тримання під вартою; 2) після подання клопотання про застосування запобіжного заходу і до прибуття підозрюваного, обвинуваченого до суду на підставі судового виклику; 3) після неприбуття підозрюваного, обвинуваченого за судовим викликом для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і відсутності у слідчого, суду на початок судового засідання відомостей про поважні причини, що перешкоджають його своєчасному прибуттю.

Згідно ч.4 ст.189 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а також є достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений переховується від органів досудового розслідування, або одержавши відомості про звернення слідчого, прокурора до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, підозрюваний, обвинувачений до початку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вчинить дії, які є підставою для застосування запобіжного заходу і зазначені у заходу статті 177 цього Кодексу.

При вирішені питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Так, 10.02.2014 року ОСОБА_4 заочно було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КК України. Допитати в якості підозрюваного ОСОБА_4 не виявилося можливим, оскільки місцезнаходження останнього невідоме.
При цьому, в матеріалах справи не міститься жодних документів на підтвердження того, що ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про підозру та необхідність з`явлення до органів слідства, у зв`язку з чим останній переховується від органів досудового розслідування.
Відповідно до частини четвертої статті 189 КПК України, слідчий суддя відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, а також є достатні підстави вважати, що підозрюваний переховується від органів досудового розслідування. Вказана вимога також означає одночасну наявність у слідчого судді клопотань про дозвіл на затримання з метою приводу і застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Окрім того, обов`язковою умовою подачі до слідчого судді клопотання про надання дозволу на затримання з метою приводу є попереднє або одночасне звернення з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, чого прокурором дотримано не було.
Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 184, 187-191 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_3 про дозвіл на затримання з метою приводу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її проголошення.

Слідчий суддя