ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 454/1846/17
провадження № 51-820км19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001022, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 30 липня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сокальського районного суду Львівської області від 30 липня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 :
- на користь потерпілого ОСОБА_7 128 019,80 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 6000 грн моральної шкоди;
- на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Постановлено повернути речові докази: автомобіль «Деу Ланос» (д.н.з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_6 , автомобіль «Опель Віваро» (д.н.з. НОМЕР_2 ) ОСОБА_7 .
Львівський апеляційний суд ухвалою від 3 грудня 2018 року вирок щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 9 вересня 2016 року близько 13:30, керуючи технічно справним автомобілем «Деу Ланос» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по автодорозі сполученням Ковель Червоноград Жовква в напрямку м. Жовкви, в м. Великі Мости на вул. Львівській Сокальського району Львівської області поблизу автозаправної станції «ОККО» не дотримався вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пп. «д» п. 2.3, п. 12.1, п. 12.4 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не врахував дорожньої обстановки, перетнувши вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Опель Віваро» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по зустрічній смузі.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Опель Віваро» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді лівобічного багатовідламкового перелому даху вертлюжної впадини зі зміщенням відламків, середньоверхнього вивиху головки стегнової кістки з крайовим переломом, лінійного перелому дна вертлюжної впадини зліва.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні цивільного позову, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що:
- наявні у провадженні висновки судової транспортно-трасологічної експертизи від 3 січня 2017 року № 4803 та судової авто-технічної експертизи від 23 червня 2017 року № 1629, які покладено в основу вироку за відсутності надання експертами відповідей на всі питання, поставлені слідчим, є необґрунтованими і такими, що суперечать іншим матеріалам провадження, а тому не могли бути належними доказами у провадженні;
- суд безпідставно відхилив клопотання про призначення додаткової (комплексної) судової транспортно-трасологічної та авто-технічної експертизи, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;
- з висновку експертного дослідження від 27 серпня 2018 року № 1/6, проведеного за клопотанням сторони захисту Львівським НДЕКЦ МВС України, убачається, що у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням зіткнення перебувають дії обох водіїв, які не відповідали вимогам Правил дорожнього руху;

- суд апеляційної інстанції, не навівши в ухвалі обґрунтування, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченого в порядку ч. 3 ст. 404Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) про дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, а саме вищевказаного висновку № 1/6, складеного після ухвалення вироку;
- цивільний позов у частині відшкодування вартості автомобіля вирішено неправильно, оскільки цивільному відповідачу мало бути відшкодовано лише різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди (за винятком 100 000 грн відповідальності страховика за страховим полісом), а в разі повного відшкодування вартості транспортного засобу йому слід було повернути пошкоджений автомобіль цивільного позивача;
- він був застрахований і вчасно повідомив страховику про настання страхового випадку, тому моральну шкоду також має відшкодувати страховик, за винятком перевищення межі відповідальності страхової компанії;
- непред`явлення потерпілими вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі;
- апеляційний суд не звернув уваги на вищевказані порушення, залишивши вирок без зміни.
Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

У касаційній скарзі порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку.

Крім того, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги в частині оцінки доказів, належність і допустимість яких була перевірена в суді апеляційної інстанції, в тому числі висновкам проведених у провадженні експертиз. Тому доводи, наведені у скарзі, в цій частині не є предметом дослідження та перевірки в касаційному суді.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом.
Будучи допитаними в судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що їхав по своїй смузі, на смугу зустрічного руху не виїжджав, при цьому моменту зіткнення не пам`ятає, тому не може ствердно ні визнати своєї вини, ні заперечити обвинувачення.
Водночас потерпіла ОСОБА_8 у судовому засіданні дала показання про те, що під час руху на повороті поблизу автозаправної станції в м. Великі Мости автомобіль «Деу Ланос» під керуванням обвинуваченого виїхав на зустрічну смугу та здійснив зіткнення з їх автомобілем «Опель Віваро». Внаслідок цієї ДТП вона отримала численні травми, після чого тривалий час перебувала на лікуванні.
Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що коли на його смугу руху з-за повороту виїхав автомобіль «Деу Ланос», він зреагував та повернув управо, однак уникнути зіткнення не вдалось і від удару керований ним автомобіль відкинуло у правий бік на бордюр.
Експерти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснили, що розміщення транспортних засобів у момент контактування встановити неможливо, оскільки відсутні сліди на місці події. При цьому уламки та частини автомобілів, осип скла, які лежали на лівій смузі руху, виходячи з напрямку руху в бік м. Львова, свідчать про те, що місце зіткнення відбулося саме на смузі руху автомобіля «Опель Віваро».
Суд першої інстанції встановив, що показання потерпілої, свідка та експертів об`єктивно підтверджуються іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема даними протоколів огляду місця події зі схемою та фототаблицею до нього, слідчих експериментів, а також висновками судових медичних, авто-технічних, транспортно-трасологічної експертиз, які узгоджуються між собою та іншими доказами.

Так, згідно з висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 3 січня 2017 року № 4803 автомобілі зіткнулися на смузі руху автомобіля марки «Опель Віваро».
Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи від 23 червня 2017 року № 1629 водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення з автомобілем «Деу Ланос» шляхом своєчасного застосування гальмування. Разом із тим, ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути скоєння ДТП, для чого йому було необхідно вести свій автомобіль по своєму (правому) боці проїзної частини дороги, вибираючи необхідну безпечну швидкість руху (не більше 60 км/год) та не виїжджаючи на зустрічну смугу.
На підставі аналізу вищевказаних доказів, ретельно досліджених у суді та визнаних достатніми й допустимими, суд першої інстанції, виходячи з конкретних обставин провадження, дійшов висновку, що ОСОБА_6 порушив правила безпеки дорожнього руху, і саме ці порушення перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, зокрема, із заподіянням потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

З такими висновками погоджується і Суд та вважає, що за встановлених судом першої інстанції обставин дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК кваліфіковано правильно.
Засуджений у касаційній скарзі посилається на висновок експертного дослідження від 27 серпня 2018 року № 1/6, проведений за клопотанням сторони захисту, однак не пояснює, яким чином за встановлених судом обставин, у тому числі щодо встановлення місця зіткнення на зустрічній для ОСОБА_6 смузі руху та наявності на цьому місті уламків частин автомобілів та осипу скла висновок зазначеного дослідження спростовує правильність висновків суду про доведеність винуватості обвинуваченого.
З аудіозапису судового засідання вбачається, що клопотання сторони захисту в порядку ч. 3 ст. 404 КПК про дослідженнядоказу, який не досліджувався судом першої інстанції, оскільки став відомий після ухвалення вироку, вищевказаного експертного дослідження № 1/6 було предметом розгляду колегії апеляційного суду, яка, порадившись на місці, відхилила зазначене клопотання, умотивувавши при цьому своє рішення.
Апеляційний суд підтвердив висновки суду першої інстанції про те, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину повністю й об`єктивно підтверджується зібраними в ході досудового слідства та перевіреними в судовому засіданні доказами,які є належними та допустимими.
Доводи у скарзі засудженого про те, що вся заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригодишкода, у тому числі моральна, в обов`язковому порядку підлягає відшкодуванню страховиком, є необґрунтованими.
Суд установив, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 як власника «Деу Ланос» застрахована СК «ПЗУ Україна». До об`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності належить, крім іншого, відшкодування ОСОБА_6 , шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди потерпілим, суд керувався вимогами закону, зокрема ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК), згідно з якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізувати, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Верховний Суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 сформулював висновок, відповідно до якогопотерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1192 ЦК підстав.Потерпілий має право відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правову відповідальність якої застраховано, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Цей висновок узгоджується з практикою Касаційного цивільного суду Верховного Суду (постанова від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц, провадження № 61-1156св18).

Посилання у скарзі засудженого на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), Суд до уваги не бере, оскільки воно стосується інших правовідносин, а саме питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, своєму страхувальнику (потерпілому у провадженні) самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи у межах ліміту відповідальності страховика, в якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, до цього страховика.
Оскільки у наданому суду цивільному позові позовні вимоги потерпіла та цивільний позивач заявили лише до ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суму відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої та цивільного позивача саме з обвинуваченого.
Відповідно до положень ст. 26-1 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-ІV), страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. З урахуванням наведеного ОСОБА_6 не позбавлений права звернутися до страховика з регресним позовом про стягнення розміру моральної шкоди, яка підлягала відшкодуванню страховиком.

Водночас доводи у скарзі засудженого про те, що цивільний позов у частині відшкодування вартості автомобіля вирішено неправильно, є слушними.
Так, відповідно до п. 30.2 Закону № 1961-ІVв разі, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Суд установив, що позивач погодився з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, а тому дійшов висновку про обґрунтованість його вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі вартості автомобіля на момент ДТП, що становить 227 219,80 грн, та вартості проведення експертизи в розмірі 800 грн, що в сумі становить 228 019,80 грн, з яких 100 000 грн підлягають сплаті страховиком у межах страхового договору.
Однак оскільки суд відшкодував цивільному позивачу ОСОБА_7 повну вартість транспортного засобу станом до дорожньо-транспортної пригоди, відповідачеві (обвинуваченому) слід було повернути пошкоджений автомобіль цивільного відповідача.

Як зазначено у постанові №6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Як убачається з вироку, цивільний позивач ОСОБА_7 не заперечував, щоб ОСОБА_6 після відшкодування шкоди міг забрати собі все, що залишилося від належного йому автомобіля «Опель Віваро», оскільки страхова компанія відшкодовує різницю між вартістю транспортного засобу до його пошкодження та його вартістю після пошкодження.
Однак суд у вироку не обґрунтував належним чином, чому залишив поза увагою вимоги п. 30.2 Закону № 1961-ІV, і порушуючи у даному випадку права ОСОБА_6 як цивільного відповідача, не вирішив питання щодо передачі останньому після відшкодування ним збитків залишків пошкодженого транспортного засобу цивільного позивача, чим порушив норми матеріального права (частини 1, 3 ст. 412 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), що відповідно до ч. 4 ст. 412 ЦПК є підставою для зміни судового рішення в цій частині.

Питання про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову щодо відшкодування вартості автомобіля обвинувачений порушував в апеляційній скарзі.

Проте всупереч положенням ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції цього питання належним чином не дослідив та не надав на нього обґрунтованої відповіді, що відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню, а судові рішення у частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування вартості автомобіля цивільного відповідача відповідно до ч. 5 ст. 128, п. 1 ч. 1 ст. 438, п. 4 ст. 436 КПК та частин 1, 3, 4 ст. 412 ЦПК зміні.
Керуючись статтями 128, 412, 433, 434, 436, 438 КПК, 1, 3, 4 ст. 412 ЦПК, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 30 липня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 щодо відшкодування вартості пошкодженого автомобіля «Опель Віваро» (д.н.з. НОМЕР_2 ).
Пошкоджений внаслідок ДТП транспортний засіб автомобіль «Опель Віваро» (д.н.з. НОМЕР_2 ) передати засудженому ОСОБА_6 після виконання судових рішень у частині відшкодування збитків, заподіяних злочином.
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3