В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

та учасників

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві об`єднане кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005271 від 12.04.2015 та за № 0011431 від 31.07.2015 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньо освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема в останнє, 08.12.2017 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 11.04.2015 приблизно о 21:00 год. разом з особою, матеріали провадження відносно, якої виділено в окреме, під приводом супроводження потерпілого ОСОБА_8 до місця його проживання, перебували біля будинку АДРЕСА_2 .
В цей час у ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, достовірно знали про наявність у ОСОБА_8 матеріальних цінностей, виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого групою осіб за попередньою змовою.
Реалізуючи свої злочинні наміри, діючи за раптово виниклою домовленістю із особою, матеріали відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, ОСОБА_4 схопив потерпілого ОСОБА_8 за шию ззаду та нахилив вперед, після чого обхопив руками за тулуб, чим застосував насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а в цей момент особа, матеріали відносно якої матеріали виділені в окреме провадження діставав з правої кишені штанів, мобільний телефон потерпілого, чим подолав, з його боку, волю до опору.
Продовжуючи свої злочинні наміри особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та ОСОБА_4 усвідомлюючи, що їх дії є помітними для потерпілого ОСОБА_8 , відкрито викрали належний йому мобільний телефон марки «Нокіа СІ-01» вартістю 700 гривень з сім-картою оператора «Київстар» вартістю 15 гривень, на рахунку якої було 5 гривень.
В подальшому особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, зберігаючи при собі викрадене майно, разом з ОСОБА_4 залишили місце події та викраденим розпорядились на власний розсуд.
Цього ж дня, приблизно о 22 год. 00 хв. вищевказані особи за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 107, були затримані працівниками міліції.
Також, ОСОБА_4 знаходячись разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 30.07.2015 приблизно о 23:50 год. біля будинку № 109 по вул. Алма- Атинська в м. Києві, побачили раніше незнайомого їм ОСОБА_11 , з яким почали разом розпивати спиртні напої.
В подальшому у ОСОБА_11 зав`язалася розмова з ОСОБА_9 , якого останній відвів на 30 метрів від вул. Алма- Атинська 109.
В цей час у ОСОБА_4 на фоні неприязних відносин, що склалися з ОСОБА_11 виник умисел направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_4 , підбіг до ОСОБА_11 та наніс останньому удар кулаком правої руки в область потилиці, застосувавши насильство, що не є небезпечним для життя та здоров я потерпілого, від даного удару ОСОБА_11 впав на землю.
Продовжуючи свої злочинні наміри направлені на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_4 усвідомлюючи, що його дії є помітними для потерпілого, дістав з лівої кишені штанів, в які останній був одягнутий мобільний телефон марки « Нокіа Х2 02», вартістю 900 гривень 00 копійок, з сім картою мобільного оператора « Лайф», яка матеріальної цінності не становить, на рахунку якої було 25 гривень, та мобільного оператора « Київстар», яка матеріальної цінності не становить, на рахунку грошей не було.
В подальшому ОСОБА_4 з метою доведення свого злочинного умислу направленого на повторне відкрите викрадення чужого майна, ступивши ногою на праву руку потерпілого ОСОБА_11 , зняв з пальця печатку із золота, у формі блискавки посередині, вагою 6 грам вартістю 10000 гривень 00 копійок, та з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Своїми діями ОСОБА_4 завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму у розмірі 10925 гривень 00 копійок.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.
Так, указав, що дійсно він 11.04.2015 приблизно о 21:00 год. разом з ОСОБА_12 (особою, матеріали провадження відносно, якої виділено в окреме), під приводом супроводження потерпілого ОСОБА_8 до місця його проживання, перебували біля будинку № 4 по вул. Волховській в м. Києві та у один із моментів він схопив потерпілого за шию ззаду та нахилив вперед, після чого обхопив з руками за тулуб, а ОСОБА_13 діставав з правої кишені штанів, мобільний телефон потерпілого.
Також, ОСОБА_4 указав, що знаходився разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , 30.07.2015 приблизно о 23:50 год. біля будинку № 109 по вул. Алма- Атинська в м. Києві, де разом розпивати спиртні напої.
В подальшому у ОСОБА_11 зав`язалася розмова з ОСОБА_9 , якого останній відвів на 30 метрів від вул. Алма- Атинська 109.
В цей час у нього на фоні неприязних відносин, що склалися з ОСОБА_11 виник умисел направлений на крадіжку, тож реалізуючи свої наміри він підбіг до ОСОБА_11 та наніс останньому удар кулаком правої руки в область потилиці, ОСОБА_11 впав на землю, а він дістав з лівої кишені штанів, в які останній був одягнутий мобільний телефон. Потім, ступивши ногою на праву руку потерпілого зняв з пальця печатку із золота, та з місця події зник.
Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цих злочинів, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившисьдопитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі№ 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.
При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Дане кримінальне провадження є об`єднаним з 2 у суді, згідно ст.ст. 217, 334 КПК України.

Стороною обвинувачення ОСОБА_4 було висунуто обвинувачення у кожному з об`єднаних проваджень окремо, за ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому, відповідно до ст. 32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Згідно ППВСУ від 04.06.2010 N 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.
Згідно з частиною першою статті 33 КК сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.
Сукупність можуть утворювати також злочини, передбачені однією і тією ж статтею або частиною статті Особливої частини КК, якщо: вчинені злочини мають різні стадії; було вчинено закінчений замах на злочин і незакінчений замах на злочин.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 27 вересня 2018 року у справі № 686/6613/16-к вказав, що у разі визнання особи винуватою у вчиненні декількох діянь, які відповідають складу злочину, передбаченого однією і тією самою статтею (частиною статті) закону про кримінальну відповідальність, всі ці діяння кваліфікуються в сукупності за відповідною статтею (частиною статті) лише один раз і окремої кваліфікації не потребують.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,суд у ракурсі кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, з огляду на дійсність факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності та відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини того ж Кодексу, кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя й здоров`я потерпілого, учинене за попередньою змовою групою осіб.

Кваліфікація окремо кожного діяння за кожним з проваджень є недоречною та надмірною у ракурсі наведених норм у ППВСУ та наведеної позиції ВС.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено, однак звертає увагу учасників процесу, що розглянувши вказане кримінальне провадження у межах висунутого обвинувачення, вважає за необхідне замість вказівки в обвинувальному акті на конкретні прізвище імовірного співучасника, а саме ОСОБА_12 вказати особа, матеріали відносно, якої виділено в окреме провадження, виходячи з наступного.

З положень ст. 17 КПК України слідує, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 , на даному етапі, перебуває на стадії судового слідства у Дніпровському районному суді м. Києва.

Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі Хужин та інші проти Росії, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого ( АДРЕСА_3 ; Nestakv. Slovakia, §§88-89)....

Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі Шагін проти України, яке звучить наступним чином: …Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції (995_004 ), є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі "Альне де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, "яку обвинувачено у вчиненні злочину", є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики. Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі "Бьомер проти Німеччини" (Bohmer v. Germany), N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …, або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)....

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи Про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Підстав для зміни прізвищ осіб, які перебувають у даному провадженні у якості свідків, та інших осіб, яким взагалі будь-які підозри за даним фактом не пред`являлися, суд не убачає, оскільки це жодним чином не впливає на будь-які їхні права та обов`язки в майбутньому, у тому числі цивільно-правові.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України, є учинення злочину у стані алкогольного сп`яніння за епізодом від 11.04.2015.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра не перебуває та перебуває на обліку ц лікаря-нарколога; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше судимий, наявність на утриманні членів сім`ї які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі, із визначенням остаточного покарання, у порядку ст. 70 КК України, ураховуючи його засудження за вироком від 08.12.2017 цього ж місцевого суду за діяння що мали місце у січні 2017 року, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_6 до обвинуваченого про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
У судовому засіданні цивільний позивачОСОБА_6 , пояснили суду, що моральна шкода в розмірі 3 000 грн. полягає у пережитих стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням неможливості користуватися всіма благами та перевагами викраденого майна.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
При цьому, статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
У цьому випадку, в судовому засіданні цивільний відповідач/обвинувачений зазначені вимоги визнав повністю, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення зазначених вимог, так як вони цивільним позивачем підтверджені відповідними даними, а тому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, як і щодо питання добровільності їх визнання відповідачем, адже ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Вирішуючи питання про зарахування обвинуваченому до строку відбування покарання терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд враховує таке.

У цій справі запобіжний захід обвинуваченому у вигляді утримання під вартою не обирався.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2017, який набрав законної сили 09.01.2018, у строк відбування покарання обвинуваченому зараховано період з 28.04.2017 по день набрання ним законної сили, тобто 09.01.2018, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Визначаючи, у цій справі остаточне покарання суд виходить з того, що воно було призначено ним у порядку ч. 4 ст. 70 КК України, яка визначає, що при призначення покарання у порядку цієї частини зазначеної статті указаного Кодексу в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу, тобто в редакції Закону № 838-VIII, як наслідок є доречним у силу позиціє ВП ВС у справі № 663/537/17 зарахувати обвинуваченому частково відбуте покарання за вироком від 08.12.2017 за період з 28.04.2017 до 09.01.2018 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також, слід відмітити, що у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 20.09.2018 у справі № 751/1955/17, ВС указує на те, що якщо особа, була тимчасово залишена (переведена) в слідчому ізоляторі на час розгляду в суді кримінального провадження, то з огляду на ст. 5 КК України, ч. 1 ст. 58 Конституції України, зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання має здійснюватись відповідно до чинності редакції ч. 5 ст. 72 КК України, передбаченої ЗУ № 838-VIII, за наявності для того підстав установлених в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 у справі № 663/537/17, де вона сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) у такому ракурсі, що якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України). Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
У цій справі, відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 24.04.2018 обвинувачений було з 17.06.2018 тимчасово переведений в ДУ «Київський слідчий ізолятор» на час розгляду в суді даного кримінального провадження, та останній перебував в умовах слідчого ізолятору до сьогодні, а тому зарахуванню відповідно до чинності редакції ч. 5 ст. 72 КК України, передбаченої ЗУ № 838-VIII, підлягає період з 17.06.2018 до моменту постановлення вироку, тобто до 13.06.2019, так як злочини за цим вироком він учинив до 23 грудня 2015 року (включно).
Період відбутий ним з 10.01.2018 по 16.06.2018, слід зарахувати, як дійсний, з розрахунку день за день, так як, у цей час, він відбував реальне покарання за вироком суду від 08.12.2017 у ВК.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено суд наступним чином.
Згідно положень ст. 100 КПК України мобільний телефон Нокіа, переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_11 , слід залишити у його володінні.
Однак, виходячи з імперативних вимог ст. 100 КПК України, суд не убачає підстав для вирішення питання про решту речових доказів (мобільний телефон Нокіа потерпілого ОСОБА_8 ), вилучених у особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, оскільки провадження відносно неї, на даному етапі, ще здійснюється Дніпровським районним судом м. Києва, то ж дані речові докази, апріорі, не є речовими докази у цьому кримінальному провадженні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Згідно ст. 70 ч. 4 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2017 більш суворим призначеним цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 з моменту постановлення вироку, тобто з 13.06.2019, зарахувавши в строк відбування покарання за даним вироком, термін частково відбутого покарання за попереднім вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2017, за період з 28.04.2017 до 09.01.2018 згідно ч. 5 ст. 72 в редакції Закону № 838-VIII (із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі) та у цьому проваджені час, протягом якого він був тимчасово залишений у слідчому ізоляторі для розгляду справи в суді за період з 17.06.2018 до 13.06.2019 згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі). Період з 10.01.2018 до 16.06.2018 зарахувати, як дійсний термін відбутого в частині покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2017 (з розрахунку день за день).
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 3 000 (три тисячі) гривень.
Речові докази: мобільний телефон Нокіа, переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_11 , залишити у його володінні.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1