УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві

клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року (справа №753/13673/18) у кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 13 листопада 2019 року звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року (справа №753/13673/18) у кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України, а саме :квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

В обґрунтування клопотання зазначає,що 27 червня 2018 року, ним, була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 . На момент укладення вказаного договору купівлі продажу, будь - яких обмежень накладених на дану квартиру не було, тобто, як вказує ОСОБА_3 , він є добросовісним набувачем та власником квартири АДРЕСА_1 .

Йому стало відомо,що ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року було задоволено клопотання слідчого Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0000137 від 25 квітня 2014 року ,за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України,а саме :на квартиру АДРЕСА_1 ,та слідчий суддя,накладаючи арешт на вказану квартиру виходив з того,що вона є речовим доказом у кримінальному провадженні. Вказує,що досудове розслідування здійснюється за фактом заволодіння у вересні-жовтні 2008 року грошовими коштами ПАТ «Кредит Оптима Банк» в особливо великих розмірах власниками істотної участі ПАТ «Кредит Оптима Банк» за попередньою змовою з службовими особами ПАТ «Кредит Оптима Банк». При цьому,потерпіла ОСОБА_7 станом на 2008 рік була власником лише частини квартири АДРЕСА_1 ,але арешт накладено на усю квартиру.

Слідчим при поданні клопотання про арешт майна помилково вказано, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ПАТ «Кредит Оптима Банк», однак не було надано жодних документів на підтвердження права власності ПАТ «Кредит Оптима Банк», при цьому право власності на вказану квартиру як на час звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна,так і на час накладення арешту належало ОСОБА_3 ,що підтверджується договором купівлі продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,право його власності на квартиру у встановленому законом порядку не скасовано.

Зазначає,що арешт на майно накладено без врахування загальних засад кримінального провадження,усталеної практики Європейського суду з прав людини,рішеннями якої неодноразово наголошувалось на непорушності права власності,дії принципу верховенства права та забезпечення справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи,під час втручання державного органу на мирне володіння майном.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 94,132,173 КПК України ,якими передбачено,що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів ,що вказують на вчинення злочину, правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди,завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб,розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, вважають необґрунтованим висновок слідчого судді щодо необхідності накладення арешту.

Крім того посилається на те,що власник майна ОСОБА_3 не має ніякого відношення до кримінального провадження №0000137 , він не є підозрюваним у кримінальному провадженні,при проведенні досудового розслідування за його участю не вчинялось ніяких слідчих,процесуальних дій,він не викликався та не допитувався у кримінальному провадженні в якості свідка.

Незважаючи на те,що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року здійснюється з квітня 2014 року, тобто вже понад 5 років 6 місяців, однак на даний час нікому, в тому числі і посадовим особам ПАТ «Кредит Оптима Банк» підозру не пред`явлено.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 клопотання про скасування арешту майна підтримав, просив слідчого суддю задовольнити його у повному обсязі з підстав,викладених у клопотанні.

Уповноважений слідчий СУ УП ГУНП у м.Києві,який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000137 від 25 квітня 2014 року ,за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України,у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Слідчим не було надано заперечень на клопотання про скасування арешту майна, які б спростовували доводи клопотання ОСОБА_3 та вказували б на необхідність подальшого застосування вжитого заходу забезпечення кримінального провадження.

Слідчий суддя, враховуючи думку представника власника арештованого майна, на підставі ст. 174 КПК України, визнав можливим проводити розгляд клопотання за відсутності слідчого, на підставі наявних даних, які вважає достатніми для вирішення клопотання.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , вивчивши клопотання про скасування арешту майна та додані до нього матеріали, а також дослідивши матеріали клопотання про арешт майна, вважає, що воно підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як вбачається з наданих слідчому судді матеріалів, СУ УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженню, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000137 від 25 квітня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України. Органом досудового розслідування встановлено,що приблизно у вересні-жовтні 2008 року власники істотної участі ПАТ «Кредит Оптима Банк»,зловживаючи своїм службовим становищем,вступили в попередню змову з його службовими особами,з метою заволодіння грошовими коштами банку в особливо великих розмірах.

Статтею 131 КПК України передбачено вичерпний перелік видів заходів забезпечення кримінального провадження,серед яких є арешт майна.

Відповідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч.2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав,свобод та законних інтересів осіб, а також умов,за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

В межах кримінального провадження №0000137 від 25 квітня 2014 року слідчий Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 ,яким здійснювалось до зміні підслідності досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, звернувся до слідчого судді Дарницького районного суду м.Києва з клопотанням про накладення арешту на майно,а саме :на квартиру АДРЕСА_1 ,що належить на праві власності ПАТ «Кредит Оптима Банк»,з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року було задоволено клопотання слідчого Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000137 від 25 квітня 2014 року ,за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ПАТ «Кредит Оптима Банк» та слідчий суддя, накладаючи арешт на вказану квартиру виходив з того, що вона є речовим доказом, метою накладення арешту було запобігання у подальшому незаконного відчуження ПАТ «Кредит Оптима Банк» квартири.

Як визначено в ухвалі слідчого судді від 26 липня 2018 року, арешт на вищевказане майно-квартиру накладено з урахуванням правової кваліфікації кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження,та з метою збереження речових доказів,існування ризиків приховування,відчуження зазначеного майна, що на переконання слідчого судді, стало достатніми підставами для арешту зазначеного у клопотанні майна.

Разом з тим,згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2018 року,посвідченого 27 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , Покупець- ОСОБА_3 придбав у власність у Продавця- ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2018 року,посвідченого 27 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ,отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності:26838084,дата державної реєстрації:27 червня 2018 року.

Тобто,як на час звернення слідчого до слідчого судді з клопотанням про арешт майна,так і на час винесення слідчим суддею Дарницького районного суду м. Києва 26 липня 2018 року ухвали про арешт майна,майно,на яке накладено арешт,а саме : квартира АДРЕСА_1 , ПАТ «Кредит Оптима Банк» власником вищевказаної квартири не являвся,а власником квартири була інша фізична особа- ОСОБА_3 .

Проте,слідчому судді Дарницького районного суду м.Києва при зверненні та розгляді клопотання слідчого Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 про арешт майна,вказані обставини щодо дійсного власника майна слідчим,прокурором не було доведено,арешт було накладено на квартиру,власником якої була інша особа,ніж ПАТ «Кредит Оптима Банк».

На час розгляду слідчим суддею клопотання про скасування арешту вищевказаний договір купівлі-продажу квартири у установленому законом порядку не визнаний недійсним,є чинним.

Таким чином, наведене вище дає підстави для висновку, що в кримінальному провадженні, в межах якого накладено арешт на вищевказану квартиру, порушено справедливий баланс між інтересами власника майна ОСОБА_3 , гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження .

Накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року арешт на квартиру, є таким, що направлений на порушення права власності та права на мирне володіння майном ОСОБА_3 .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року ,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах,передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку,визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень,володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (ВП),заява №31107/96,п.58, ЕСНR 1999-ІІ.) Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, SeriesA№296-А,п.42,та «Кушоглу проти Болгарії»,заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти,якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73, SeriesA№52). Іншими словами,має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами,які застосовуються,та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50, Series A№98).

Під час судового розгляду встановлено, що незважаючи на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року триває з квітня 2014 року, слідчим чи прокурором не складалося та вручалося повідомлення про підозру у вчиненні зазначених вище кримінальних правопорушень будь-кому, в тому числі, службовим особам ПАТ «Кредит Оптима Банк», а так само відсутні відомості, що ПАТ «Кредит Оптима Банк» у зазначеному кримінальному провадженні є юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження, ОСОБА_3 не має ніякого статусу у кримінальному провадженні.

Тобто, за спливом тривалого проміжку часу з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року , відсутня будь-яка особа з процесуальним статусом підозрюваного.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, розумні строки.

Статтею 28 КПК України, якою регламентовано одну із загальних засад кримінального провадження розумні строки, визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

А тому, арешт майна в кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року не сприяє виконанню завдань кримінального провадження відповідно до ст. 2 КПК України.

Крім того, як слідує з ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року (справа №753/13673/18,провадження №1-кс/753/3915/18), арешт у кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України,на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 ,накладено за клопотанням слідчого Дарницького УП ГУНП у м.Києві.

З огляду на такі відомості, власник арештованого майна ОСОБА_3 в розумінні ст. 64-2 КПК України, є третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 64-2 КПК України, третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Тобто, за змістом згаданої норми кримінального процесуального закону з клопотанням про арешт майна третьої особи може звернутися виключно прокурор.

Натомість, як вказувалося вище, арешт на майно третьої особи ОСОБА_3 накладено за клопотанням слідчого Дарницького УП ГУНП у м.Києві , а не прокурора.

Таким чином, арешт на квартиру, власником якої є ОСОБА_3 , накладено за клопотанням неуповноваженої на те особи.

Викладені обставини свідчать, що ризики, що стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме арешту зазначеного у клопотанні майна-квартири АДРЕСА_1 ,на час розгляду клопотання про скасування арешту майна відпали, що обґрунтовано матеріалами доданими до клопотання та представником у судовому засіданні, тоді як слідчим,прокурором не наведено додаткових доводів в обґрунтування наявних ризиків, як підстави для подальшого втручання держави у право власності ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим слідчий суддя вважає за доцільне скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року, не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст. ст.170,171,173,174,309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року (справа №753/13673/18) у кримінальному провадженні №0000137 від 25 квітня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.190, ч.1 ст.190 КК України задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000137 від 25 квітня 2014 року, ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року (справа №753/13673/18) на нерухоме майно,

а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1