пр. № 1-кс/759/7562/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2019 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 про накладення арешту в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:
До Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 про накладення арешту в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, зокрема на нерухоме майно, із забороною відчуження та здійснення будь-яких реєстраційних дій, щодо нерухомого майна на час досудового розслідування та судового розгляду, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначено в клопотанні, Слідчим відділом Святошинського УП ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0002729 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.04.2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що до СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про те, що невстановлені особи намагаються заволодіти квартирою АДРЕСА_1 яка належала їхній тітці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона та її брат ОСОБА_4 час від часу навідувалась до ОСОБА_6 , але зателефонувавши останній раз 25.03.2015 на стаціонарний номер ОСОБА_6 , взяв слухавку невідомий чоловік представивши ОСОБА_7 і повідомив, що він являється спадкоємцем ОСОБА_6 .

Також допитаний ОСОБА_4 , який пояснив, що він та його сестра ОСОБА_5 є єдині родичі у ОСОБА_6 , коли він дізнався, що його тітка померла то він разом з сестрою відразу поїхав за її місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , але двері невідома особа їм не відчинила.

Згідно до допиту ОСОБА_8 встановлено, що з ОСОБА_6 був знайомий з 1990 року та мав дружні відносини. Крім того 27 листопада 2002 року ОСОБА_6 посвідчила в Восьмій Київській державній нотаріальній конторі заповіт на ОСОБА_8 , яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 , яка належала останній.

Так, прокурор вважає, що є підстави вважати, що невстановлені особи підробили заповіт від імені ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 з метою вчинення шахрайських дій направлених на незаконне заволодіння чужим майном.

Орган досудового слідства вважає, що квартира АДРЕСА_1 , є майном, на яке спрямоване кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим 02.10.2019 року вказану квартиру визнано речовим доказом, оскільки відсутні будь-які підстави, що свідчать про право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 .

Прокурор в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Згідно положень ч. 1 ст. 172 КПК України, неприбуття осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Слідчий суддя, ознайомившись із матеріалами клопотання, дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно норм ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч. 10 ст. 170 КПК України).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя, дослідивши надані суду матеріали, вивчивши та проаналізувавши доводи клопотання, дійшов висновку про відмову у задоволенні такого, оскільки прокурором не було доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Так, у клопотанні зазначено, що квартирою АДРЕСА_1 після смерті її власника ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , заволоділи незаконним шляхом невідомі особи, проте згідно доданих до клопотання документів свідоцтва про смерть ОСОБА_6 долучено не було. Крім того, посилання прокурора на відсутність підстав виникнення права власності у ОСОБА_8 спростовується наявним у клопотанні нотаріальнопосвідченим заповітом ОСОБА_6 на його ім"я ще 27.11.2002 року, яке відповідним чином було зареєстровано у відповідному нотаріальному реєстрі за № 4-367.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).
Згідно вимог п. 4 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу (відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди).
Отже, слідчим суддею при розгляді вказаного клопотання не встановлено обставин визначених ст. 170 КПК України для позитивного його вирішення.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законодавством підстав для задоволення клопотання про арешт майна.
У зв`язку з викладеним, керуючись ст.ст. 36, 98, 131, 132, 170, 171, 173, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання прокурора місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_3 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 від 21.04.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, без виклику якої було постановлено ухвалу, - строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії даної ухвали.
Ухвалу виготовлено 20.11.2019 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1