ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2649/19 Справа № 311/753/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової падати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0002295 від 16 грудня 2014 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на ухвалу Васильківського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 358 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Васильківського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу відмовлено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 08 вересня 2019 року включно.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що враховуючи характер та ступінь тяжкості обвинувачення інкримінованого ОСОБА_7 злочину та відсутності підстав для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу, на теперішній час існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, зокрема можливість переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення. Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. На даний час судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала. Більш м`які запобіжні заходи не будуть достатніми та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити ухвалу суду та визначити заставу у передбаченому законом розмірі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 не було вручено повідомлення про підозру, до теперішнього часу він не набув статусу підозрюваного, а тому його тримання під вартою є неприпустимим.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував наявність у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків, родини, постійного місця мешкання, малолітніх дітей на утриманні, позитивної характеристики.
Звертає увагу на те, що за час коли справа перебувала в провадженні суду у справі були дослідженні практично всі письмові та інші докази, допитані всі потерпілі і практично всі, зокрема ключові для сторони обвинувачення, свідки. За цей час судом не було встановленого жодного факту тиску на будь-яких учасників справи з боку обвинуваченого. Зазначає про недоведення стороною обвинувачення будь-якими конкретними доказами, матеріалами, наявності обґрунтованих ризиків передбачених ст. 177 КПК України, неподання будь-яких нових доказів та не зазначення будь-яких обставин, які б свідчили про доцільність та обґрунтованість продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також про недоведення стороною обвинувачення того, що інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати відносно останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи застави.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував наявність у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків, родини, постійного місця мешкання, малолітніх дітей на утриманні, позитивної характеристики.
Звертає увагу на те, що за час коли справа перебувала в провадженні суду у справі були дослідженні практично всі письмові та інші докази, допитані всі потерпілі і практично всі, зокрема ключові для сторони обвинувачення, свідки. За цей час судом не було встановленого жодного факту тиску на будь-яких учасників справи з боку обвинуваченого. Зазначає про недоведення стороною обвинувачення будь-якими конкретними доказами, матеріалами, наявності обґрунтованих ризиків передбачених ст. 177 КПК України, неподання будь-яких нових доказів та не зазначення будь-яких обставин, які б свідчили про доцільність та обґрунтованість продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також про недоведення стороною обвинувачення того, що інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати відносно останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту чи застави.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що стороною обвинувачення не доведено будь-якими конкретними доказами, матеріалами, наявності обґрунтованих ризиків передбачених ст. 177 КПК України, не подано будь-яких нових доказів та не зазначено будь-яких обставин, які б свідчили про доцільність та обґрунтованість продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Вважає висунуту ОСОБА_7 підозру необґрунтованою та безпідставною, такою, що не підтверджена жодними доказами у матеріалах справи.
Вимоги апеляційної скарги також обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував наявність у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків, родини, постійного місця мешкання, малолітніх дітей на утриманні, позитивної характеристики.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати щодо нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував наявність у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків, родини, постійного місця мешкання, малолітніх дітей на утриманні, позитивної характеристики, відсутність судимості.
Вказує, що жодного разу не порушував раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та жодного разу не намагався впливати на потерпілих чи свідків у даній кримінальній справі.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційні скарги сторони захисту і з підстав, зазначених у них просили їх задовольнити, скасувати ухвалу суду про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників обвинуваченого та самого обвинуваченого, посилався на їх безпідставність, а ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скарги без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Васильківського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002295 від 16 грудня 2014 року за обвинуваченням, зокрема, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 358 КК України.
Відповідно до матеріалів провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 11.07.2019 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з тих підстав, що обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не змінилися, а застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу менш обтяжливим відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох тяжких кримінальних правопорушень проти власності та проти громадського порядку та моральності, за що передбачене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі до семи років, та на даний час продовжує існувати ризики того, що він може переховуватися від суду з метою уникнення можливого покарання за скоєння інкримінованих йому злочинів. Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування його на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників обвинуваченого про те, що відсутні або перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 , а саме того, що зокрема, злочинні дії останнього виразились в неодноразовому вимаганні передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та його близьким родичем та погрозою пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб та у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, із застосуванням предмета спеціально пристосованого для заподіяння тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 358 КК України, два з яких є тяжкими, за які передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на сім років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного, а тому його тримання під вартою є неприпустимим, а сама підозра є необґрунтованою та безпідставною, такою, що не підтверджена жодними доказами у матеріалах справи, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.
Розглядаючи питання обґрунтованості підозри як підставу для застосування запобіжного заходу, апеляційний суд зважає на відсутність законодавчого визначення поняття «обґрунтованість підозри» та усталену практику Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості підозри» та критеріїв її визначення. Зокрема, як зазначено у рішенні ЄСПЛ «Нечипорук, Йонкало проти України» від 21.04.2011 р., наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.
Крім того, при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на суд під час ухвалення вироку, відповідно до вимог ст. 368 КПК України і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу, тож апеляційні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційних скарг про те, що суд при продовженні тримання під вартою обвинуваченого, не врахував обставин наявності у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків, родини, постійного місця мешкання, малолітніх дітей на утриманні, позитивної характеристики, відсутність судимості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд при постановленні ухвали вказані обставини та особу обвинуваченого врахував та надав їм належну оцінку в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, беручи до уваги тяжкість злочинів, у вчиненні яких ОСОБА_7 підозрюється, можливу міру покарання, суспільний інтерес, судом першої інстанції було обґрунтовано продовжено щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Крім того, позитивні характеристики обвинуваченого та те, він жодного разу не порушував раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та жодного разу не намагався впливати на потерпілих чи свідків у даній кримінальній справі, не можуть бути визнані судом самостійною підставою для пом`якшення обраного запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків, що також спростовує доводи апеляційних скарг в цій частині.
Щодо вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про необхідність визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною третьою статті 183 КПК України зазначається, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Разом з тим, п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, передбачено, що слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст.177, 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Як вбачається з матеріалів справи, кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 із погрозою застосування насильства, а тому враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, його роль у вчиненні злочину, характер і соціальний інтерес даного кримінального правопорушення, суд обґрунтовано не визначив розмір застави.
Таким чином, слідчий суддя або суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а тому обов`язок визначити розмір застави, передбачений ч. 3 ст. 183 КПК України, в даному випадку відсутній.
Апеляційний суд також враховує значну тривалість судового розгляду у даній справі, однак зважаючи на вищевикладені обставини, особу обвинуваченого, тяжкість злочинів в яких він обвинувачується, з огляду на прохання потерпілих залишити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, факт перебування ОСОБА_7 у розшуку, на час проведення якого, досудове розслідування було зупинено, на підставі ст. 280 КПК України, та суспільний інтерес до вказаного злочину, колегія суддів вважає виправданим застосування до обвинуваченого в даному конкретному випадку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Крім того, ухвалою суду першої інстанції від 05 вересня 2019 року ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 03 листопада 2019 року.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарг захисників обвинуваченого та обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Васильківського районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 189, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 358 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4