Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
23 липня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000113 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Згідно положень ст. 49 КК України ОСОБА_5 звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн та 704,80 грн судового збору.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 05 січня 2017 року близько 19.00 год, знаходячись на вул. Князя Володимира в м. Рівне, неподалік житлового будинку № 66, на грунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, умисно наніс ОСОБА_9 кулаком лівої руки удар по обличчю, заподіявши легкі тілесні ушкодження у вигляді забою правої половини обличчя та параорбітальної ділянки справа.

У поданій апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_10 доводить, що судом в основу обвинувального вироку, на його думку, покладені неправдиві показання, як потерпілого ОСОБА_8 , який вказав, що удар йому нанесено ОСОБА_5 в обличчя лівою рукою, натомість в обвинувальному акті зазначено, що правою рукою, так і його сина свідка ОСОБА_11 , які не узгоджуються із показами, даними ними в процесі досудового розслідування. Вказує, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів, які б встановлювали нанесення обвинуваченим потерпілому умисного удару кулаком правої руки в праву частину обличчя, внаслідок чого судом порушено процедуру встановлення обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а саме подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення).

Просить скасувати вирок, як незаконний, за відсутності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, із закриттям кримінального провадження.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_8 про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_10 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 за наведених у вироку обставин, підтверджується сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, яким дана належна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання захисника ОСОБА_10 в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, побудованих на недопустимих та неналежних, з його погляду, доказах, а також доводи апелянта ОСОБА_10 щодо не встановлення події кримінального правопорушення, спростовуються зібраними у справі доказами, і не заслуговують на увагу.
Як свідчить звукозапис перебігу судового розгляду провадження, під час судового слідства сам ОСОБА_12 визнав факт наявності між ним і потерпілим, який є його сусідом, тривалих неприязних відносин на грунті неодноразових конфліктів і суперечки, що виникла 05 січня 2017 року о 19.00 год. поблизу будинку ОСОБА_8 , котрий разом із сином ОСОБА_13 почали ображати його нецензурною лайкою, згадуючи за матір, яка звернулася до правоохоронних органів після нанесення їй тілесних ушкоджень сином потерпілого, і щодо якого на розгляді в суді перебуває кримінальне провадження за ч. 1 ст. 122 КК України. Вказана суперечка переросла в конфлікт, під час якого в ході шарпанини, захищаючись від протиправних дій останніх, наніс потерпілому декілька ударів руками по обличчю. Конкретну кількість ударів, нанесених лише потерпілому, він не пам`ятає. Зазначив, шо після бійки він відразу викликав працівників поліції, котрим надав детальні пояснення з приводу конфлікту.

При апеляційному розгляді ОСОБА_5 ствердив, що жодних доказів наявності у нього тілесних ушкоджень надати суду не може, оскільки такі докази відсутні.

З показань потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що між ОСОБА_5 та мешканцями їх будинку постійно виникають сварки та конфлікти. 05 січня 2017 року близько 19.00 год. під час словесної сварки, що виникла між ними та сином ОСОБА_13 поблизу будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 почав виражатися в їхню сторону нецензурною лайкою, перекрив їхньому транспортному засобу дорогу, кричав, щоб син вийшов з автомобіля розібратися. На його прохання відійти і дати можливість безперешкодно проїхати, ОСОБА_5 , який був агресивно налаштований та весь час ображав його сина, котрий з автомобіля не виходив, спробував нанести йому удар правою рукою, від якого він ухилився, а потім наніс йому удар лівою рукою в ділянку правого ока. Між ним та обвинуваченим почалася штурханина, в яку втрутився син ОСОБА_14 та допоміг йому звільнитися від нападника. Поліцію викликав син, а він звернувся до лікарів з приводу отриманих ушкоджень та з письмовою заявою в органи поліції ( т. 1 а.с. 7).

При проведенні слідчого експерименту ОСОБА_8 показав, як і за яких обставин ОСОБА_5 йому було нанесено тілесні ушкодження, що узгоджується і з висновком судово-медичної експертизи.

Факт конфлікту між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , що переріс у бійку, підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_11 сина потерпілого, який зазначив, що між батьком та обвинуваченим через спірну земельну ділянку існує конфлікт, який триває біля десяти років, у зв`язку з чим постійно виникають суперечки та сварки. Ініціатором бійки 05 січня 2017 року близько 19.00 год. вечора був ОСОБА_5 , який перегородив їхньому автомобілю дорогу і намагався вдарити батька правою рукою, але він ухилився, а другий удар був нанесений лівою рукою в ділянку правого ока. Свідок, розборонивши останніх, викликав поліцію. Вказує, що батько ОСОБА_12 не бив, оскільки в обвинуваченого, який агресивно лаявся, відсутні тілесні ушкодження.

Факт наявності у потерпілого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень підтверджується і показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - працівників поліції, які прибули за викликом, відбирали пояснення в потерпілого, обвинуваченого та сина потерпілого ОСОБА_17 , з яких слідує, що конфлікт відбувся між сусідами, в ході якого ОСОБА_5 побив сусіда ОСОБА_8 , в котрого на обличчі була наявна гематома. Натомість, в обвинуваченого, який лаявся, будучи агресивно налаштованим, видимих тілесних ушкоджень не було.

Згідно висновку судово - медичної експертизи № 109 від 01 лютого 2017 року ( т. 1 а. с. 11), у потерпілого ОСОБА_8 об`єктивно виявлено тілесні ушкодження у вигляді забою правої половини обличчя та параорбітальної ділянки справа, які виникли не менше, як від однієї травматичної дії тупим предметом, і відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В розпорядження експерта було надано і медичну картку амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_8 , з якої вбачається, що 05.01.2017 року о 20.25 год. лікарем ОСОБА_18 виставлено діагноз: забій, параорбітальна гематома справа.

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 109/Д-1116 від 22 листопада 2017 року ( т. 1 а.с. 55-56), судово-медичні дані, встановлені при судово-медичній експертизі ОСОБА_8 , в частині механізму нанесення тілесних ушкоджень не суперечать показам потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , даних ними при проведенні слідчих експериментів від 12.11.2017 року.

Твердження сторони захисту щодо невстановлення події кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), беручи до уваги докази, зазначені в обвинувальному вироку, що суперечать, на їхню думку, змісту обвинувального акту в частині завдання якою рукою удару (правою чи лівою), є непереконливими.

Згідно ч. 1, 6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

У мотивувальній частині вироку суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін. Таким чином, кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.

Відповідно до ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. У цій частині потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаний доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів скоєного злочину. Після цього - докази, покладені судом на обґрунтування своїх висновків.

Вказані вимоги закону дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Спростованими є і припущення апелянта щодо неможливості нанесення другого удару ОСОБА_5 лівою рукою, після першого удару правою рукою, від якого потерпілий ухилився, за відсутності спеціальної підготовки єдиноборства, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать, що бійка між ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_8 розпочалася після удару лівою рукою в ділянку правого ока потерпілого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 існують неприязні відносини, через які відбулася суперечка 05.01.2017 року близько 19.00 год. по АДРЕСА_1 , що переросла в бійку, під час якої тілесні ушкодження отримав лише потерпілий ОСОБА_8 .
З матеріалів кримінального провадження слідує, що до правоохоронних органів після вказаної події звертався і ОСОБА_5 , однак постановою старшого слідчого ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_19 кримінальне провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 закрите за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та обєктивно зясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.

При обранні міри покарання ОСОБА_5 суд, як видно з вироку, дотримуючись вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та розяснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, віднесеного законом до злочинів невеликої тяжкості, особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення.

Зважаючи, що з моменту вчинення ОСОБА_5 злочину невеликої тяжкості пройшло понад два роки, суд правомірно, відповідно до положень ст. 49 КК України, звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Також, правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, вирішив суд і цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Судом встановлено, що потерпілому ОСОБА_8 ОСОБА_5 завдано легких тілесних ушкоджень, внаслідок чого він переніс фізичні і моральні страждання, а тому визначена судом сума - 1000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, на думку колегії суддів, є розумною та справедливою.

Поряд з цим, правильно встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення і призначивши ОСОБА_5 покарання в межах закону, суд першої інстанції допустився порушень вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір щодо стягнення судового збору, який був сплачений потерпілим ОСОБА_8 за подання цивільного позову, із обвинуваченого ОСОБА_5 .

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

За таких обставин сума судового збору за подання позовної заяви у кримінальному провадженні потерпілим 704,80 грн, стягнута з обвинуваченого ОСОБА_5 , підлягає виключенню з вироку, а сам вирок в цій частині - зміні, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції вправі змінити вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2019 року щодо ОСОБА_5 в частині стягнення судового збору в сумі 704,80 грн змінити.

Виключити з вироку покликання про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 судового збору за подання позовної заяви потерпілим в розмірі 704,80 грн.

В решті вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду учасниками судового провадження протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3