ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2504/19 Справа № 199/4997/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової падати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_6 , представника ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області ОСОБА_7 на ухвалу АНД районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2019 року, якою частково задоволено заяву ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду,

за участю:
прокурора ОСОБА_8
заявника ОСОБА_6
представника ГУ ДКСУ в
Дніпропетровській області ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2019 року частково задоволено заяву ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, вирішено стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_6 199 856 грн, а в задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення, суд, у зв`язку з неможливістю визначити дохід ОСОБА_6 з моменту його звільнення з посади до дня закриття кримінального провадження, вирішуючи заявлені вимоги, керувався приписом п. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», та визначив розмір відшкодування матеріальної шкоди за період з 01.10.2006 року до 31.12.2018 року включно, виходячи зі встановленого законом мінімуму заробітної плати в Україні за цей час, у загальному розмірі 199 856 гривень, яка підлягає стягненню шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України.
Разом з тим, суд, посилаючись на вимоги КПК 2012 року щодо обов`язку доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат, зазначив, що доказів, які б свідчили про розмір суми грошових коштів, витрачених ОСОБА_6 на правову допомогу, які можливо було б дослідити, перевірити на обґрунтованість, заявником або його адвокатом суду не надано.
Правове регулювання щодо відшкодування витрат за ринковими показниками, правомірність яких не можливо дослідити, пов`язаних із залученням для захисту інтересів особи у межах кримінального провадження адвоката, по особисто складеному між ними договору, законодавством не передбачено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державного казначейства України в особі ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду в розмірі 302 416 524 гривні. Вважає, що суд не керувався принципом верховенства права, не застосував закон, який підлягав застосуванню та застосував закон, який не підлягає застосуванню, неповно з`ясував обставини, що мають значення для визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди. Зазначає, що з норм спеціального законодавства про відшкодування шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та Положення про застосування цього Закону слідує, що воно не наділяє заявника гарантованим правом на відшкодування шкоди, не передбачає процедури вчинення позову про відшкодування шкоди, не передбачає особистої участі заявника в розгляді його заяви про відшкодування шкоди, не наділяє його правом подавати докази, брати участь в їх дослідженні, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення та наводити свої доводи і таке право не забезпечується іншим положенням законодавства України. Тому, суд, застосувавши кримінальний процесуальний закон, який не підлягає застосуванню, необґрунтовано поклав на заявника, який не є учасником розгляду, обов`язок доказування сум судових та інших витрат, чим перевищив свої повноваження. Посилаючись на практику ЄСПЛ, зокрема рішення Нечипорук і Йонкало проти України, Шиянов проти України заявник зазначає, що адвокат ОСОБА_10 представляв його інтереси з 2009 року протягом усього провадження в національних органах і отже має право вимагати оплати своїх послуг за договором і ці витрати фактично були понесені, в підтвердження чого за запитом суду адвокатом надано договір від 10 листопада 2011 року. Крім того, ОСОБА_6 після вчинення щодо нього у вересні 2006 року незаконних дій, протягом усього кримінального провадження в національних органах знаходився на підписці про невиїзд, у зв`язку з чим зазнав витрат, пов`язаних з наймом житла в м.Дніпропетровську, що підтверджується договором від 01 листопада 2006 року, а саме у сумі 570 000 грн, яка має бути присуджена йому повністю. Також вважає, що судом необґрунтовано розраховано суму втраченого заробітку, виходячи з мінімальної заробітної плати, а не з середньомісячного заробітку до вчинення щодо заявника незаконних дій з заліком заробітку, не одержаного за час відсторонення від роботи і відповідно до Порядку Кабінету Міністрів України № 100 в даному випадку ця сума складає 1 217 374 грн і має бути присуджена у повному розмірі. Також суд не розглядав взагалі вимоги заявника щодо виплати втрачених інших грошових доходів та не витребував від СБУ всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру втраченого доходу за договором заявника про конфіденційну співпрацю з СБУ, оскільки 16 березня 2009 року він звернувся до УСБУ в Дніпропетровській області із заявою про злочин, був залучений ним до участі в оперативній та контррозвідувальній діяльності на конфіденційній основні, у зв`язку з чим був підписаний договір про конфіденційну співпрацю, за умовами якого, заявнику буде виплачена сума в триста мільйонів гривень після постановлення остаточного рішення за кримінальним звинуваченням.
В апеляційній скарзі представник ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити заявнику в задоволенні його вимог в повному обсязі. При цьому, посилаючись на вимоги законодавства України, зокрема, на положення Бюджетного кодексу України та Цивільного кодексу України, зазначає, що завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади або органами місцевого самоврядування з рахунків, відкритих для забезпечення діяльності юридичної особи (бюджетної установи), а за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством. Також, з огляду на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та практики ВСУ, вважає, що для відшкодування матеріальної шкоди заявник повинен був звернутися до слідчого, який здійснював слідчі дії для винесення відповідної постанови, а в разі із незгодою оскаржити відповідну постанову в порядку визначеному даним Законом.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу, просив ухвалу суду скасувати, при цьому зазначив, що його заява повинна бути розглянута в порядку цивільного судочинства, посилаючись на вимоги ст. 12 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, вважав, що суд першої інстанції розглянув його заяву саме в порядку цивільного судочинства. Також заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області.
Представник ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу представника управління казначейської служби та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_6 в повному обсязі. Також заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 , посилаючись на її безпідставність.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_6 та представника ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області, вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді та пояснення учасників судового провадження, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
11.12.2018 року постановою АНД районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення на підставі ч. 2 ст. 282 КПК України (в редакції 1960 року).
16 січня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до АНД районного суду м. Дніпропетровська із заявою щодо надання йому повідомлення у відповідності до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду з переліком тих вимог, з якими він має право звернутися за відшкодування шкоди і поновленням порушених прав, а також просив надати у місячний термін з дня звернення копію постанови (ухвали) про розмір шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Розглянувши заяву ОСОБА_6 по суті, суд першої інстанції керувався вимогами Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду від 01.12.1994 року №266/94-ВР, статтею 537 КПК України (в редакції 2012 року).
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України,статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94-ВР (далі - Закон №266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
У відповідності до ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, моральна шкода.
Таким чином, законодавством України чітко встановлено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та на день розгляду справи єдиним таким законом є Закон №266/94-ВР.
Статтею 11 Закону №266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
За змістом положень частини першої статті 12 Закону №266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.
Згідно з пунктами 11, 12 Положення № 6/5/3/41 для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.
У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу (постанову). Пункт 12 Положення № 6/5/3/41 містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.
Таким чином, внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, особа має право на відшкодування шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.
Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в даному випадку у разі закриття кримінального провадження судом покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією постанови, яка набрала законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.
Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. При цьому Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
В даному випадку ОСОБА_6 звернувся до суду, який прийняв рішення про закриття кримінальної справи стосовно нього, із заявою про надання йому такого повідомлення, а також у місячний строк постанови (ухвали) про розмір шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Суд першої інстанції, розглянувши заяву по суті, прийняв рішення, керуючись вимогами Закону № 266/94-ВР та чинним КПК України, зокрема, статтею 537 цього Кодексу.
Проте, із аналізу положень статті 12 Закону №266/94-ВР слідує, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок (закрив кримінальне провадження), визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, а також сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, моральної шкоди і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.
З викладеного можна дійти висновку, що судове рішення щодо розгляду заяви особи про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, має прийматися в порядку цивільного процесуального законодавства, оскільки у випадку прийняття його за нормами кримінально процесуального законодавства, дане рішення до суду до вищої інстанції в апеляційному порядку може бути оскаржене, а судом вищої інстанції переглянуте, лише за нормами КПК України.
Крім того, статтею 537 КПК України передбачено коло питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, до яких не відноситься вирішення питання щодо відшкодування шкоди громадянину, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а відтак суд першої інстанції необґрунтовано керувався вимогами зазначеної норми при розгляді заяви ОСОБА_6 .
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №522/1021/16-ц зазначила, що суди правильно встановили, що за захистом свого порушеного права особа звернулася у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду та обґрунтовано розглянули спір у порядку цивільного судочинства. За таких обставин доводи касаційної скарги, що цей спір повинен розглядатися в порядку кримінального судочинства, не підтверджені нормами чинного законодавства.
Крім цього, аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі №161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17.
Враховуючи вищевикладене, чинний кримінально-процесуальний кодекс не передбачає розгляду вказаних заяв про відшкодування шкоди в порядку, визначеному КПК України, а натомість виходячи з системного аналізу чинного законодавства України та вищезазначених правових позицій Верховного Суду вирішення таких питань відноситься до розгляду в порядку позовного провадження, передбаченого ЦПК України.
У зв`язку з чим, доводи ОСОБА_6 , що його заява підлягає розгляду в порядку саме цивільного судочинства, а не кримінального, є обґрунтованими.
Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК України апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду вправі скасувати ухвалу і закрити кримінальне провадження.
Частиною шостою статті 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розглянуто заяву з порушенням правил юрисдикції, так як заява ОСОБА_6 не відноситься до питань, які вирішуються судом, в порядку кримінального процесуального законодавства України під час виконання вироків.
У зв`язку з чим апеляційні скарги ОСОБА_6 та представника ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області підлягають частковому задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження та направленням заяви ОСОБА_6 до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства.
При цьому, апеляційний суд не входить в обговорення інших доводів апеляційних скарг, які підлягають розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_6 , представника ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу АНД районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2019 року про часткове задоволення заяви ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, скасувати.
Постанови нову ухвалу, якою провадження за заявою ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду закрити.
Направити заяву ОСОБА_6 до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4