УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
слідчого судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва скаргу представника власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,

в с т а н о в и в :

до Шевченківського районного суду м. Києва 09.08.2019 року надійшла скарга представника власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 під час обшуку 30.07.2019 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року.

Клопотання мотивоване, зокрема, тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, вилучене в ОСОБА_3 під час обшуку 30.07.2019 року, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 173 КПК України вказане майно підлягає негайному поверненню. 08.08.2019 року ОСОБА_3 звернулася до слідчого з клопотанням про повернення належного їй тимчасово вилученого майна, на що отримала відмову.

Представник власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 та суб`єкт оскарження будучи належним чином повідомлені про розгляд скарги, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомили, однак в силу положень ч. 3 ст. 306 КПК України, їх відсутність не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, вивчивши доводи скарги та додані до неї матеріали, прийшов до наступного висновку.

За правилами ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;

Як убачається з наявних у розпорядженні слідчого судді матеріалів, в провадженні СВ ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0000413 від 10.12.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України.

30.07.2019 року за місцем мешкання ОСОБА_3 було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучено належне останній майно.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2019 року (справа № 761/30089/19) відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_6 , про накладення арешту в рамках кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0000413 від 10.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України, на тимчасово вилучене майно в ході проведення обшуку 30.07.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_3 .

Таким чином, в силу наведених вище положень КПК України, належне ОСОБА_3 тимчасово вилучене майно в ході обшуку 30.07.2019 року, підлягає поверненню останній.

Тобто, матеріалами скарги доведено, що наявна бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 0000413 від 10.12.2018 року, яка полягає в неповерненні тимчасово вилученого майна.

Положеннями ч. 1 ст. 7 КПК України визначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; недоторканність права власності; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; диспозитивність.

Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантовано право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:

«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 62 від 10 травня 2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

В свою чергу, в справі «Пантелеєнко проти України» (№ 11901/02) при аналізі ситуації, коли слідчі органи замість вибору доказів, суттєвих для розслідування, вилучили всі документи з офісу та певні особисті речі, що належать заявнику, які не мали жодного відношення до справи (п. 51), Європейський суд з прав людини постановив, що втручання, яке розглядається, не було здійснено «відповідно до закону» і, таким чином, мало місце порушення статті 8 Конвенції (п. 53).

Незаконне утримання слідчим тимчасово вилученого майна за наявності ухвали слідчого судді про відмову в арешті даного майна, є таким, що направлено на порушення права власності та права на мирне володіння своїм майном ОСОБА_3 , яке гарантоване законодавством України та міжнародними договорами.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги вимоги ч. 3 ст. 173 КПК України, тимчасово вилучене майно в ході обшуку 30.07.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає поверненню особі, в якої воно було вилучено, ОСОБА_3 .

Таким чином, слідчий суддя прийшов до висновку про задоволення скарги представника власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 та повернення останній тимчасово вилученого майна.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 13, 16, 22, 26, 167-169, 233, 234, 236, 303, 305, 306, 307, 309, 372, 532 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Скаргу представника власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, задовольнити.
Зобов`язати слідчого у кримінальному провадженні № 0000413 від 10.12.2018 року повернути ОСОБА_3 тимчасово вилучене майно в ході обшуку 30.07.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту її проголошення.

Слідчий суддя