ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/156/19 Справа № 202/1878/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001720, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпра, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлених судом першої інстанції обставин.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України з урахуванням ст. 72 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_7 повністю приєднано невідбуте покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., призначене вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року, та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та штрафу у розмірі 850 грн.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання, призначене вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року, вирішено виконувати самостійно.

Залишено до набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання.

Вирішено питання щодо процесуальниз витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні у м.Дніпрі відкритого викрадення чужого майна (грабіжу), вчиненого повторно за наступних обставин.

22 липня 2016 року приблизно о 19:00 годин ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи умисно, повторно, відкрито, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, розуміючи, що його злочинні дії є очевидними для раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_9 , підійшов до останнього та шляхом ривку рукою зірвав з його шиї золотий ланцюжок, вартістю 18 345,04 грн., після чого з місця вчинення злочину разом з викраденим майном зник, отримавши змогу розпоряджатись ним на власний розсуд.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити йому більш м`яке покарання з іспитовим строком.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що оскаржуваний вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання не виконано вимог ст.ст. 50, 65 КК України, одночасно не враховано належним чином всіх пом`якшуючих обставин, а саме того, що він навчається у вечірній школі, неофіційно працює, має дохід та призначено надто суворе покарання. Вважає, що з урахуванням наведеного до нього можливо застосувати положення ст. 75 КК України.

Також зазначає, що судом не було взято до уваги, що на момент ухвалення вироку покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., призначене вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2015 року, ним фактично вже було відбуте, про що ним було наголошено в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення покарання з урахуванням вимог ст.ст. 71, 72 КК Укарїни.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги прокурор вважає, що оскаржуваний вирок підлягає зміні, оскільки судом не було належним чином та в повній мірі дотримано вимог КПК України та ПП ВСУ, оскільки обвинуваченому було призначено покарання із застосуванням положень ст.ст. 71, 72 КК України та не враховано той факт, що на момент ухвалення вироку покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., призначене вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року ним фактично вже було відбуте, та під час судового розгляду обвинувачений надав суду квитанцію про сплату штрафу.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора за викладених у ній підстав, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Обвинувачений ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання не з`явився. Клопотання про особисту участь в апеляційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин його неприбуття до суду від нього не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України.
Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, кваліфікованому за ч. 2 ст. 186 КК України, в зв`язку з чим, керуючись ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, на яких ні сторона обвинувачення, ні обвинувачений ОСОБА_7 не наполягали. Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, установлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація його діянь за ч. 2 ст. 186 КК України у апеляційній скарзі не оскаржуються.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що при призначенні йому покарання суд не в повній мірі врахував пом`якшуючих обставин, а тому необгрунтовано призначив йому суворе покарання, не заслуговують на увагу.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також зазначив, що визнав обставиною, що помякшує покарання, щире каяття, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, не встановлено.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що він щироко кається та повністю визнав вину, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що він навчається у вечірній школі, неофіційно працює та має дохід є необгрунтованими, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних обставин.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є обгрунтованим та необхідним.
Підстав для пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_7 з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, які полягають у тому, що судом при призначенні остаточного покарання було безпідставно застосовано положення ст. 71, 72 КК України та не враховано той факт, що на момент ухвалення вироку покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., призначене вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року, обвинуваченим фактично вже було відбуте, оскільки під час судового розгляду обвинувачений надав суду квитанцію про сплату штрафу, то такі доводи заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
У відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Як вбачається з вищенаведених положень основною запорукою для призначення покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України шляхом приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком є факт невідбуття обвинуваченим призначеного йому покарання за попереднім вироком.
З матеріалів даного кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 за даним вироком призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, при цьому приєднано невідбуте покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., призначене за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року, та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та штрафу у розмірі 850 грн., яке вирішено виконувати окремо.
Під час судового засідання обвинуваченим було повідомлено суд та надано квитанцію, датовану 26 січня 2018 року (а.с.169) про сплату штрафу у розмірі 850 грн., у зв`язку з чим ОСОБА_7 вважається таким, що відбув призначене йому покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року.
З огляду на викладене застосування до ОСОБА_7 при призначенні покарання положень ст.ст. 71, 72 КК України є недопустимим, що тягне за собою зміну вироку у цій частині.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4