ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/292/19 Номер провадження 11-кп/814/813/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000327 від 24.10.2018 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 11.04.2019,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Маршальської сільської ради Гур`євського р-ну Калінінградської обл., громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, дітей на утриманні не маючого, офіційно не працюючого, раніше судимого:

30.03.1977 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст.ст. 140 ч.1, 141 ч. 2, 81 ч. 2, 42 КК України на 3 роки позбавлення волі;

23.03.1980 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст. 215-3 ч.1 КК України на 1 рік позбавлення волі;

30.03.1981 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст.ст. 215-3 ч.2, 17, 215-3 ч. 2, 42 КК України на 3 роки позбавлення волі;

30.01.1987 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст.ст. 17, 140 ч.2, 17, 117 ч. 1, 118 ч. 2, 14, 42 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

10.02.1993 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст. 81 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

21.05.1999 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст. 141 ч. 2 КК України на 3 роки позбавлення волі;

18.07.2002 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст. 185 ч.3 КК України на 3 роки позбавлення волі;

22.11.2005 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст.ст. 185 ч.2, 185 ч. 3, 289 ч. 2, 70 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі;

12.10.2011 Мелітопильським міським судом Запоріжської області за ст. 185 ч. 3 КК України на 3 роки позбавлення волі;

11.01.2016 Козельщинським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч.2 КК України на 1 рік позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням іспитового строку 1 рік;

06.07.2018 Козельщинським районним судом Полтавської області за ч.ч.2,3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки;

05.03.2019 Козельщинським районним судом Полтавської області скасоване звільнення від відбуття покарання,
визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі..

На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 6.07.2018 і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць.

До вступу цього вироку в законну силу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Зараховано в строк відбуття покарання те покарання, що відбуте згідно ухвали Козельщинського районного суду Полтавської області від 5.03.2019, а саме: з 5.03.2019 по 11.04.2019 включно.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що, він 24.10.2018 приблизно 19 год. 20 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, приїхав на велосипеді до господарського приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке перебувало під охоронною сигналізацією та належить потерпілому ОСОБА_8 , де перебуваючи, впевнившись у відсутності небезпеки викриття зі сторони власника та інших осіб, таємно, за допомогою цегли, розбив віконне скло, після чого, через розбите вікно, проник в середину до приміщення, де перебуваючи взяв поліетиленовий мішок до якого склав 45 кг. міді, вартістю 6 300 гривень (140 гривень за 1 кг), яку мав намір викрасти, але не довів свій злочинний умисел до кінця по причинам, що не залежали від його волі, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними вчинити для доведення злочину до кінця, оскільки не зміг розпорядитись викраденим, так як був виявлений потерпілим.
В апеляційній скарзі обвинувачений, посилаючись на суворість призначеного покарання, просить змінити вирок суду та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що ним вчинено замах на злочин, його похилий вік, наявність туберкульозу, і те, що хоч не офіційно, але він ОСОБА_7 завжди працював.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який, посилаючись на законність оскаржуваного вироку, заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Як вбачається з журналу судового засідання та аудіозапису перебігу судового засідання, який міститься на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, фактичні обставини злочину ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за обставин встановлених судом кваліфіковано правильно за ч.3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжки) у потерпілого ОСОБА_8 , вчиненого повторно та поєднаному з проникненням у інше приміщення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ч.1 ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7«Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003№ 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) зазначено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому прокарання за правилами,передбаченими статтями 71,72 КК України.
У п. 3постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який вчинив злочин в період іспитового строку, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, та обставину, що пом`якшує покарання: щире каяття, і обставини, що обтяжують покарання: рецидив злочину, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Обговорюючи правильність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів окрім врахованого судом враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який має похилий вік, раніше судимий, належних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став, протягом іспитового строку вчинив новий аналогічний злочин проти власності.

Колегія суддів враховує доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про його похилий вік, наявність захворювання - туберкульоз, те, що неофіційно працював і те, що вчинив незакінчений замах на злочин, але на правильність оскаржуваного судового рішення щодо призначення покарання обвинуваченому це не впливає.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Отже, призначене судом ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 та 71 КК України, яке є мінімальним відповідно санкції ч.3 ст. 185 КК України, призначене із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання у тому числі і ті, які просить врахувати в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 та обставин, які обтяжують покарання, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для пом`якшення покарання, як просить обвинувачений, колегією суддів не встановлено.
Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

За таких обставин, підстав для зміни вироку суду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 11.04.2019 щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4