Провадження №: 1-кп/755/1290/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" серпня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в м. Києві у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.05.2019 року за № 0004233 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 124 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ

З Київської місцевої прокуратури №4 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов для розгляду обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, який ухвалою від 05.08.2019 року призначений до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, крім того, зазначив про відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту.

Обвинувачений просив призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд приходить до наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Відповідно до п.13. ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту згідно ст.377 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

Дослідженням змісту обвинувального акту, були встановлені певні недоліки, які ускладнюють подальше розуміння сторонам кримінального провадження і суду конкретного змісту цього обвинувачення та унеможливлюють подальше призначення обвинувального акту до судового розгляду.

П. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Таким чином, особа, якій висунуте обвинувачення, повинна бути детально поінформована про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України.

Диспозицією ст. 124 КК України визначено відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Так прокурор, підсумовуючи сформоване обвинувачення у обвинувальному акті зазначає, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке сторона обвинувачення кваліфікує за ст. 124 КК України, тобто спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, у разі перевищення меж необхідної оборони.

В обвинувальному акті, у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими зазначено, що « ОСОБА_3 25.05.2019 року приблизно о 19 год. 30 хв. приїхав до супермаркету «Фуршет Дніпровський» зі своїм товаришем ОСОБА_7 з метою викупити мобільний телефон, належний ОСОБА_7 , який був викрадений наглядно знайомим чоловіком на ім`я ОСОБА_8 , встановлений слідством як ОСОБА_9 .

Так, ОСОБА_7 направився до банкомату, що в ТРЦ «Квадрат», що за адресою: м. Київ, б-р. Перова, 36, з метою зняти грошові кошти з банкомату, а ОСОБА_3 залишився очікувати неподалік будинку №37, по вул. Райдужній в м. Києві, де за попередньою домовленістю з наглядно знайомим чоловіком на ім`я ОСОБА_8 вони мали зустрітись з метою викупити у нього вкрадений мобільний телефон.

Приблизно о 20 год. 00 хв., ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, буд. 37, помітив чоловіка, який був схожий по прикметам на особу, в якої міг бути викрадений мобільний телефон його товариша ОСОБА_7 . Побачивши даного чоловіка, встановленого пізніше як ОСОБА_9 , ОСОБА_3 підійшов до останнього та сказав йому, щоб той добровільно та безкоштовно повернув вкрадений ним мобільний телефон. В цей момент, без попередження, ОСОБА_9 дістав з кишені канцелярський ніж та наніс ним кілька ударів по руках ОСОБА_3 , після чого між ними розпочалася бійка.

ОСОБА_3 , аналізуючи ситуацію, яка склалася, а саме те, що ОСОБА_9 тримає в руці канцелярський ніж, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, з метою захисту себе, умисно наніс удар своєю ногою в спину ОСОБА_9 , в результаті чого останній, при падінні вперед, вдарився головою об кут будинку.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 потерпілий ОСОБА_9 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких 26.05.2019 року приблизно о 13 год. 05 хв. помер в приміщенні лікарні КМКЛ ШМД, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.

Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , №022-116-1223-2019 смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми з крововиливами під оболонки і в речовину головного мозку».

Однак, з аналізу змісту висунутого обвинувачення ОСОБА_3 за ст. 124 КК України вбачається, що воно є суперечливими, неоднозначним, таким, яке не містить чіткого формулювання висунутого обвинувачення, що є порушенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

На думку суду при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, прокурором вказано, що ОСОБА_3 перевищив межі необхідної оборони, проте не зазначено в чому саме останні були виражені та в чому саме полягає перевищення меж необхідної оборони.

З пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» вбачається, що згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, а згідно з ч. 2 ст. 38 КК перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, - умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця. У зв`язку з цим кримінальна відповідальність за такі дії настає лише у випадках, спеціально передбачених статтями 118 та 124 КК України.

Коли при перевищенні меж необхідної оборони чи заходів, необхідних для затримання злочинця, заподіяно тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть, дії винного за відсутності умислу на позбавлення потерпілого життя належить кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Пункт 5 зазначеної Постанови передбачає, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Про аналогічне відображення вказаного зазначено в Постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 року (справа № 635/11608/14-к, провадження № 51-15 км 17).
Однак у даному випадку зазначеним діям ОСОБА_3 органами досудового розслідування не було надано повної правової оцінки, з урахуванням положень ст. 36 КК України.

Тобто, викладене в обвинувальному акті обвинувачення є неконкретним, в ньому не міститься деталізованого опису фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які вказують на об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст.124 КК України, в обвинувальному акті неконкретизована об`єктивна сторона злочину.

В обвинувальному акті лише викладено нанесення обвинуваченим потерпілому ОСОБА_9 , тяжких тілесних пошкоджень.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.124 КК України, характеризується: 1) діями; 2) наслідками у вигляді тяжких тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між зазначеними діями та наслідками, а також 4) певною обстановкою.

Згідно з ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Щоб встановити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони при формулюванні обвинувачення необхідно розкривати: в чому саме полягає небезпечність посягання та яка саме мала місце обстановка захисту і нападу, зокрема необхідно встановлювати відповідність чи невідповідність знаряддя захисту і нападу, характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце нападу, його раптовість, неготовність до його побиття, фізичні дані нападника та того, хто захищається та інші обставини.

Зокрема, в обвинувальному акті не конкретизовано: в чому виразилося перевищення ОСОБА_3 меж необхідної оборони; в чому полягали протиправні дії потерпілого ОСОБА_9 , наскільки інтенсивними були дії потерпілого ОСОБА_9 , чи мали вони характер посягання, небезпечного для життя і здоров`я ОСОБА_3 , яке викликало у останнього стан необхідної оборони; чи були у ОСОБА_3 тілесні ушкодження, їх ступінь; яким було співвідношення сил ОСОБА_9 і ОСОБА_3 , чи відповідали дії ОСОБА_3 небезпеці посягання й обстановці захисту, чи мав ОСОБА_3 об`єктивну можливість припинити посягання шляхом спричинення потерпілому ОСОБА_9 менш тяжкої шкоди.

У підсумку в обвинувальному акті відсутнє посилання на співвідношення тяжкості заподіяної шкоди небезпечності посягання та обстановці захисту, жодним чином не описано обставини, які б вказували на те, що мала місце необхідна оборона від посягань потерпілого, що дії обвинуваченого при нанесенні тілесних пошкоджень потерпілому були перевищенням необхідної оборони.
Крім того, як вбачається з формулювання обвинувачення та подальшої правової кваліфікацій дій обвинуваченого за ст. 124 КК України, не знайшло свого відображення факт причиннонаслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та настанням смерті потерпілого.

У той час деталі вчинення кримінального правопорушення, а також надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення відіграють важливу роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Відповідно до рішень Європейського Суду від 24 квітня 2008 року (справа «Жогло проти України») та від 26 березня 1996 року (справа «Дурсон проти Нідерландів») усі докази зазвичай повинні бути представлені у відкритому судовому засіданні в присутності підсудного для забезпечення можливості надати аргументи у відповідь, оскільки обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити.

Тож, не вдаючись до оцінки правильності кваліфікації дій на цій стадії кримінального процесу, суд приходить до висновку, що указане, в своїй сукупності, свідчить, що даний обвинувальний акт містить не коректну фабулу обвинувачення, яка виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, та її юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), тобто правову модель злочину.

Натомість, міжнародні стандарти у галузі, судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування правом на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8 суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги положень ст. 22 КПК України, відповідно до яких функцією суду є лише розгляд справи, під час якого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, і недопустимим є покладення на суд функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.

Також, відповідно до ст. 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

Разом з тим, зміна правової кваліфікації та / або обсягу обвинувачення прокурором відповідно до положень ст. 338 КПК України можлива виключно в разі встановлення під час судового розгляду саме нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, і така зміна неприпустима в разі допущених при обвинуваченні особи суперечностей чи неповноти, а тим більше описок.

Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористається своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України, що унеможливлює призначення його до судового розгляду, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору як такий, що не відповідає КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-2, 7-29, 128, 314-318, 369-372, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування із долученими матеріалами в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.05.2019 року за № 0004233за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.124 КК України - повернути прокурору для усунення виявлених судом недоліків та виконання вимог Кримінального процесуального Кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 7-ми днів з дня її оголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 09 год. 00 хв. 22.08.2019 року.

Суддя