Справа № 204/2875/19
Провадження № 1-в/204/587/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретаря: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю захисника: ОСОБА_4 ,

за участю представника установи: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, справу за клопотанням засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, -

В С Т А Н О В И В:
В квітні 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_6 зазначив, що він засуджений до довічного позбавлення волі 15.07.2014 року вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. На теперішній час він відбув 5 років 4 місяці довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини з наступних підстав. Так, 12.03.2019 року Європейській суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України №2 (справа №41216/13)», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, явне по своїй суті жорстоке поводження, відповідно, його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; дія статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», згідно якої, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права; застосування ст. 27 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів», згідно якої норми міжнародного права мають вищу юридичну силу ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права. Відповідно, після прийняття рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України-2», застосування довічного позбавлення волі до нього суперечить нормам міжнародного права і не може застосовуватись. Законодавство про кримінальну відповідальність ч. 1, 2 ст. 64 КК України «довічне позбавлення волі» більше не може застосовуватись до жодного засудженого, оскільки його застосування автоматично призведе до порушення норм Конвенції і спровокує звернення до ЄСПЛ з заявою, а в подальшому, з великою вірогідністю, призведе до позитивного рішення ЄСПЛ. Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначення засудженому міри покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. На сьогоднішній день він знаходиться у тих же самих умовах, що й знаходився ОСОБА_8 в момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини і він вважає, що у його випадку фактично існує те саме порушення, а саме застосування до нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Таким чином, вважає, що дане рішення підлягає застосуванню і у його випадку. Враховуючи викладене, просив суд, замінити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні ОСОБА_6 підтримав своє клопотання, просив задовольнити у повному обсязі, замінивши покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк. Також, в судовому засіданні ОСОБА_6 надав клопотання в якому просив задовольнити його клопотання, застосувавши норми міжнародного права у даному розгляді справи. Зазначивши у клопотанні, що відповідно до ст.17 Закону України щодо виконання рішення і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію і практику Європейського суду, як джерело права, які відповідно до ч.2 ст.1 КПК України знаходяться у пріоритеті на національному законодавстві з врахуванням вказаних вимог закону.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні в повному обсязі підтримав клопотання засудженого ОСОБА_6 та просив задовольнити у повному обсязі.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотань засудженого, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для довічно засуджених. Рішенням ЄСПЛ надано лише рекомендації щодо приведення чинного законодавства України у відповідність до міжнародного права.
Представник Дніпровської УВП № 4 залишив вирішення розглядуваних клопотань засудженого на розсуд суду.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що згідно вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2014 року, ОСОБА_6 засуджено за п.6,10 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.153 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року, вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних и кримінальних справ від 26 листопада 2015 року, вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року залишено без змін. Вирок суду набрав законної сили 29 січня 2015 року.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2018 року зараховано засудженому ОСОБА_6 в строк відбутого покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2014 року, строк попереднього ув`язнення з 11 грудня 2013 року по 29 січня 2015 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання».
Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст.51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Посилання засудженого ОСОБА_6 на прийняте рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», в якому зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд розцінює критично та вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
В пункті 194 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2» Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологіческіх підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
В пункті 193 вказано вище рішення Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречною тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст.85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Стосовно посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
Так, 11 квітня 2017 року у Верховній Раді України зареєстрований проект Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо адаптації порядку застосування окремих інститутів кримінального права до європейських стандартів» № 6344. Відповідно до цього проекту Закону вносяться зміни до ч. 1 ст. 82 КК України, а саме: «Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, покарання або його невідбута частина заміняється судом більш м`яким покаранням при дотриманні умов, визначених у цій статті. При заміні покарання або його невідбутої частини, більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Вид більш м`якого покарання обирається шляхом переходу до наступного основного покарання, що може бути застосоване до особи, відповідно до переліку, встановленого у частині першій статті 51 цього Кодексу. Обчислення строку нового покарання починається з дня винесення відповідного рішення суду. Заміна покарання у виді довічного позбавлення волі здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених в частині п`ятій цієї статті».
Частина 5 ст. 82 КК України у проект Закону містить наступний зміст: «Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено позбавленням волі строком на п`ятнадцять років, при цьому обчислення строку нового покарання починається з дня заміни покарання більш м`яким. Заміна довічного позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на певний строк може бути застосована, якщо засуджений відбув не менше десяти років позбавлення волі, має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та склав особистий план реінтеграції в суспільство. Засудженим, які під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі досягли віку 65 років, заміна покарання більш м`яким може бути здійснена у порядку, передбаченому цієї статтею, на десять років позбавлення волі».
Даний проект Закону на даний час опрацьовується в комітеті Верховної Ради України. З наведеного вище можна зробити висновок, що держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права.
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством України передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
З урахуванням усього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, з застосуванням норм міжнародного права при розгляді даної справи, слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1