Справа №585/491/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/646/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, в залі суду у м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 травня 2019 року, якою засудженому ОСОБА_8 відмовлено у клопотанні про його дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Апеляційного суду Вінницької області, від 11 червня 2007 року, ОСОБА_8 засуджено за ст. ст. 185 ч. 2; 185 ч. 3; 186 ч. 2; 187 ч. 2; 187 ч. 4; 115 ч. 2 п. п. 4, 6, 12, 13; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного суду України, від 17 січня 2008 року, із вироку Апеляційного суду Вінницької області, від 11 червня 2007 року, відносно ОСОБА_8 , було виключено кваліфікуючу ознаку ст. 185 ч. 3 КК України крадіжка, що завдала значної шкоди потерпілому, а в іншій частині вирок Апеляційного суду Вінницької області, від 11 червня 2007 року, відносно ОСОБА_8 було залишено без змін.

5 лютого 2019 року засуджений ОСОБА_8 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з клопотанням про його дострокове звільнення від відбування призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі або ж заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на інше більш м`яке покарання.

Клопотання ОСОБА_8 обґрунтовував тим, що під час відбування покарання в його поведінці є прогрес у напрямку виправлення, він змінився, а тому подальше відбування ним покарання у виді позбавлення волі є невиправданим, адже для цього відсутні обгрунтовані підстави, що викладені у рішенні Європейського суду з прав людини, від 09 липня 2013 року. у справі «Вінтер та інші проти Сполученого королівства Великобританія».

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, Конституцію України, засуджений ОСОБА_8 вважає, що існуюча на даний час у ст. 87 ч. 2 КК України норма про можливість застосування до нього помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам ст. 3 Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки визначений порядок помилування не вимагає від президента мотивувати рішення про відмову у помилуванні та не вказує, що конкретно має робити засуджений до довічного позбавлення волі для того, щоб бути помилуваним.

На думку засудженого, на підставі ст. 28 Конституції України, він має право на зменшуваність його покарання та реалістичну перспективу звільнення його від покарання, тобто він має право на перегляд довічного строку покарання, а також право знати на яких критеріях та коли саме такий перегляд можу бути здійснений.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 травня 2019 року, засудженому ОСОБА_8 було відмовлено у задоволенні клопотання про дострокове його звільнення від відбування призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі та у заміні призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на інше більш м`яке покарання.

Суд мотивував своє рішення тим, що покарання призначене ОСОБА_8 у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам Кримінального кодексу України, які діяли на момент вчинення ОСОБА_8 кримінальних злочинів.

При цьому, суд першої інстанції вказує про можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, яка передбачена нормами Кримінального кодексу України, а саме, шляхом помилування засудженого, яка у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, на яку у своїй скарзі посилається засуджений ОСОБА_8 .

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується з висновками суду першої інстанції, зазначає, що суд відмовився застосовувати до нього норми міжнародного права з огляду на норми національного права, при цьому зазначає, що засуджений до довічного позбавлення волі не повинен продовжувати відбувати покарання, якщо відповідні пенологічні підстави перестали бути актуальними.

У скарзі засуджений ОСОБА_8 вказує про порушення судом першої інстанції, на його думку, не тільки міжнародного договору а й його права, передбаченого ст. 28 Конституції України, а саме те, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Крім того, засуджений ОСОБА_8 у своїй скарзі зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки його доводам у судовому засіданні, щодо рішення Європейського суду з прав людини, від 12 березня 2019 року, у справі «Петухов проти України», яким конкретно було встановлено, що довічне покарання в українському законодавстві не відповідає вимогам статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що за весь час перебування у місцях відбування покарання, він не був працевлаштований, через відсутність робочих місць.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 про заперечення апеляційної скарги, думку захисника ОСОБА_7 та пояснення засудженого ОСОБА_8 про підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів кримінального провадження судом було встановлено, що ОСОБА_8 засуджений за вироком Апеляційного суду Вінницької області, від 11 червня 2007 року за ст. ст. 185 ч. 2; 185 ч. 3; 186 ч. 2; 187 ч. 2; 187 ч. 4; 115 ч. 2, п. п. 4, 6, 12, 13; 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, який набрав законної сили 17 січня 2008 року.

Згідно ст. 4 ч. 2 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81; 82; 85 87 КК України, визначені підстави для умовно дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м?яким, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст. ст. 537; 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Питання про умовно дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м?яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу заявлення відповідного клопотання про вирішення такого питання.

Порядок кримінального провадження визначений у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ст. 7 ч. 1 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов?язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов?язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК).

Коституційний Суд України в своєму рішенні, від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п. 5).

Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м?яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у клопотанні ОСОБА_8 про заміну не відбутої частини покарання більш м?яким або ж умовно дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, діяв на підставі чинного законодавства у межах своїх повноважень відповідно до кримінального процесуального закону України.

Доводи апеляційної скарги з приводу практики встановленої Європейським судом з прав людини, на думку колегії суддів не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі вимоги своїм рішенням.

Не можуть бути взяті до уваги й інші доводи апеляційної скарги, оскільки на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та застосування звільнення такої особи від відбування покарання, у зв`язку з чим суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_8 .

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 6 травня 2019 року, якою засудженому за вироком Апеляційного суду Вінницької області, від 11 червня 2007 року, за ст. ст. 185 ч. 2; 185 ч. 3; 186 ч. 2; 187 ч. 2; 187 ч. 4; 115 ч. 2 п. п. 4, 6, 12, 13; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні клопотання про дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покарання, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 з часу отримання ним копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4