Справа № 646/5818/19
№ провадження 1-кп/646/670/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.19 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисників ОСОБА_5
ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 03.10.2018 в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001204 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И В:
В провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, за змістом якого ОСОБА_4 висунуте обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України.
В судовому засіданнізахисник адвоката ОСОБА_6 заявив клопотання, підтримане обвинуваченим та другим захисником, про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, а саме в ньому відсутнє формулювання частини обвинувачення.

Прокурор в судовому засіданні наполягала на тому, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, зазначивши, що підстави для повернення обвинувального акту відсутні.

Суд, вислухавши учасників процесу, ознайомившись з обвинувальним актом та доданими до нього матеріалами, дійшов наступного висновку.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Частиною 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо. Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення щодо особи унеможливлює якісний і повний її захист.
Відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Разом з цим ч.1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.
Відповідно до ч.3 ст. 374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Відповідно до ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

При цьому, за змістом п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до обвинувального акту: « ОСОБА_4 діючи з корисливих мотивів, у невстановлений досудовим розслідуванням час та дату, придбав у невстановленої особи психотропну речовину та особливо небезпечні наркотичні засоби, які у невстановлений досудовим розслідуванням час та дату, за попередньою домовленістю, збув особі, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, для подальшого збуту нею наркозалежним особам.»
Зазначені дії обвинуваченому кваліфіковані як: незаконне придбання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, за ч.2 ст. 307 КК України.
В той же час, а ні фактичний виклад обставин справи кримінального правопорушення, ані сформульоване обвинувачення прокурором, взагалі не містить даних стосовно того: які саме психотропні речовини та особливо небезпечні наркотичні засоби були предметом злочину та в якій кількості; місць вчинення кримінальних правопорушень і придбання і збуту; осіб чи особи, за попередньою змовою з якою ОСОБА_4 скоїв цей злочин.
Поміж інше, в формуванні обвинувального акту міститься посилання на придбання ОСОБА_4 психотропної речовини та особливо небезпечні наркотичні засоби, проте не конкретизовано з якою метою для особистого вживання чи збуту.
Крім того, в судовому засіданні захисником адвокатом ОСОБА_6 було заявлено клопотання про визначення підсудності, проте, оскільки суд дійшов висновку про повернення обвинувального акту прокурору за вищевказаними обставинами, то питання про визначення підсудності є передчасним, у зв`язку з чим не вирішується.
Слід зазначити, що відсутність визначення дати і місця вчинення зазначеного вище злочину, можуть впливати на правильність визначення підсудності справи.
Формулювання обвинувачення має містити посилання на обставини, які у відповідності до положень ст. 91 КПК України входять до предмету доказування, зокрема, це подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Такі суперечності, на думку суду, позбавляють суд можливості роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення у відповідності до вимог ст.348 КПК України.

Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі "Даллос проти Угорщини", п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції").
Таким чином, неконкретне обвинувачення, пред`явлене обвинуваченому, призведе до порушення його прав на захист та позбавляє суд можливості роз`яснити йому суть обвинувачення, що гарантує обвинуваченому право захиститися від чітко сформованих інкримінованих обставин вчинення злочину та залежно від цього обрати певну лінії захисту.
Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; а також виключає можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.
Відповідно до ст.337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну обвинувачення. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

З огляду на викладене суд вважає, що наведені істотні порушення вимог КПК України свідчать про невідповідність направленого обвинувального акту вимогам кримінально-процесуального закону та унеможливлюють призначення судового розгляду, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для приведення у відповідність вимогам чинного КПК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор звернулась до суду з письмовим клопотанням про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , з тих підстав, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки судовий розгляд не закінчено, то обвинувачений може переховуватись від суду та вчинити новий злочин.
Захисники та обвинувачений ОСОБА_4 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просили застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт.
Суд, вислухавши прокурора, обвинуваченого та його захисників, дослідивши матеріали провадження, приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.2 ч.3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч.1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання, продовження строку запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.
Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 України, які у відповідності до положень статті 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років.
Що стосується особистої ситуації обвинуваченого ОСОБА_4 , то він раніше не судимий, має постійне місце проживання в с.Подвірки, не працевлаштований, власних офіціальних джерел доходу не має, не одружений,на його утриманні не знаходяться інші особи, тобто не має міцних соціальних зв`язків.
Аналіз наведених обставин свідчить, що обвинувачений може уклонитись від суду і продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.
Суд, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, дійшов висновку, що обраний відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає тяжкості та характеру висунутого йому обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, а встановлені ризики на даний час є дійсними та триваючими. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належну процесуальну поведінку. Перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою не виходить за межі розумного строку.

Таким чином, клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 140-143, 314 ч.3 п.3, 392 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2018 в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001204 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, повернути прокурору прокуратури Харківської області для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу - задовольнити.
Обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» продовжити на 60 днів по 27 жовтня 2019 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1