У Х В А Л А
23 жовтня 2019 року
м. Київ
Провадження № 13-76зво19

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
розглянувши заяву ОСОБА_18 про перегляд вироку Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 21 червня 2011 року щодо ОСОБА_19 з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом,

в с т а н о в и л а:
Вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року ОСОБА_19 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 257, частиною 2 статті 17 і пунктами «а», «з», «и», «і» статті 93 Кримінального кодексу України (1960 року), (далі КК України 1960 року), пунктами «а», «г», «е», «з», «ж», «и», «і» статті 93 КК України 1960 року.
На підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим засудженому визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю.
Відповідно до статті 71 КК України частково приєднано 1 рік позбавлення волі невідбутого покарання за вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2002 року та призначено ОСОБА_19 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Ухвалою Верховного Суду України від 21 червня 2011 року вирок суду щодо ОСОБА_19 змінено. Виключено з кваліфікації дій за статтею 93 КК України 1960 року кваліфікуючу ознаку, передбачену пунктом «е», а саме вчинення вбивства з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб.
Ухвалено вважати його засудженим за статтею 93 пунктами «а», «г», «з», «ж», «и», «і» КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, а на підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених статтею 257 КК України, частиною 2 статті 17 і статті 93 пунктами «а», «з», «и», «і» КК України 1960 року, статтею 93 пунктами «а», «г», «з», «ж», «и», «і» КК України 1960 року, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Замість статті 71 КК України застосовано частину 3 статті 42 КК України 1960 року і за сукупністю злочинів, за які ОСОБА_19 засуджено цим вироком та вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2002 року, визначено йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного засудженому майна, зарахувавши в цей строк покарання, відбуте ОСОБА_19 за вироком від 25 жовтня 2002 року, з 29.03.2002 року по 11.04.2003 року.
26 вересня 2019 року рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Скоморохов проти України» встановлено порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні кримінальної справи судом.
Цим рішенням ЄСПЛконстатовано порушення Україною статті 3 та параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) щодо ОСОБА_19 .

У зв`язку із встановленими ЄСПЛ порушеннями прав заявника, Судом було постановлено стягнути на його користь з держави 16 000 євро та 5 000 євро на користь представника заявника.

22 жовтня 2019 року ОСОБА_18 , не погоджуючись із постановленими щодо ОСОБА_19 судовими рішеннями, звернулася до Верховного Суду із заявою про їх перегляд за виключними обставинами.
У заяві посилається на те, що встановлені порушення статті 3 та параграфу 1 статті 6 Конвенції, зокрема, використання доказів, отриманих від заявника під катуванням для забезпечення його засудження, зробило кримінальне провадження проти заявника в цілому несправедливим.
Відповідно до вимог статті 10 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-IV), ОСОБА_18 просить відновити попередній юридичний стан засудженого, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.
Встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом визнається виключною обставиною згідно з пунктом 2 статті 400-12 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року (далі КПК 1960 року). Аналогічна норма міститься й у пункті 2 частини 3 статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Відповідно до частини 2 статті 400-13 КПК 1960 року заяву про перегляд судового рішення на підставі, передбаченій з пунктом 2 статті 400-12 цього кодексу, вправі подати особа, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.
Як убачається з поданої заяви ОСОБА_18 , рішення ЄСПЛ ухвалено на користь ОСОБА_19 , який особисто із заявою до суду про перегляд рішень щодо нього за виключними обставинами не звертається.

У пункті 15 розділу XІ «Перехідні положення» чинного КПК України зазначено, зокрема, що заяви про перегляд судових рішень у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

У пункті 17 розділу XІ «Перехідні положення» чинного КПК України встановлено, що особи, які на день набрання чинності чим Кодексом беруть участь у кримінальному провадженні в якості захисників і не мають статусу адвоката, продовжують здійснювати повноваження захисника в такому кримінальному провадженні під час досудового розслідування, а також судового провадження у судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій.
Долучені до заяви судові рішення свідчать, що ОСОБА_18 була допущена до участі в кримінальній справі в якості захисника обвинуваченого в суді першої інстанції. Під час касаційного перегляду кримінальної справи ОСОБА_18 захист засудженого ОСОБА_19 не здійснювала.
Із постановленням 21 червня 2011 року ухвали Верховним Судом України розгляд кримінальної справи щодо ОСОБА_19 було завершено. Тож, станом на 20 листопада 2012 року, коли КПК України набув чинності, повноваження захисника ОСОБА_18 щодо засудженого вже не здійснювалися, оскільки були припинені в зв`язку із закінченням розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_19 .
Перевіряючи подані на адресу Суду матеріали на предмет дотримання вимог процесуального закону, встановлено, що заявник ОСОБА_18 не є процесуальною особою, яка має право звертатися в інтересах ОСОБА_19 про перегляд судових рішень за виключними обставинами.
Виходячи з положень частини 3 статті 429 КПК України, заява про перегляд судового рішення повертається, якщо її подала особа, яка не наділена правом такої подачі.
Водночас, згідно з приписами частини 4 статті 429 КПК України, повернення заяви не позбавляє права повторного звернення до Суду особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, або захисником, який відповідає вимогам, визначеним у статті 45 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 400-12, 400-13 КПК України 1960 року, статтями 429 та пунктами 15, 17 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України, параграфу 3 розділу 4 «Перехідні положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а:

Заяву ОСОБА_18 про перегляд вироку Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2007 року та ухвали Верховного Суду України від 21 червня 2011 року щодо ОСОБА_19 з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_11 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_7 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_16 ОСОБА_17