Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2730/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 80 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2019 року про відмову в задоволенні його заяви про звільнення від відбування покарання по спливу строків давності, -

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання по спливу строків давності.

Рішення суду обґрунтовано тим, що вирок апеляційного суду Миколаївської області від 29.07.02 року щодо ОСОБА_7 набрав чинності після його перегляду 21.11.02 року Верховним Судом України і цей вирок був звернутий до виконання. ОСОБА_7 відбуває покарання за даним вироком, тобто застосування положень ст. 80 КК України у випадку ОСОБА_7 є неможливим.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить усунути порушення ч.3 ст.80 КК України, порахувати строки давності згідно ч.3 ст.80 КК України з дня затримання, звільнити його з-під варти або замінити покарання на певний період. Стверджує, що відмова в застосування звільнення від відбування покарання по спливу строків давності є грубим порушенням ч.3 ст.80 КК України, а також рішень Європейського суду з прав людини, а саме рішення від 12.03.2019 року у справі Петухов проти України №41216/13, а також Vinter, Magyar, Kafkaris, Dickson, №66069/09, 73593/10, 21906/04, 44362/04.

В судовому засідання прокурор заперечила проти апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , пояснивши, що вона є безпідставною, а ухвала суду першої інстанції обґрунтованою та законною і скасуванню не підлягає, оскільки в даному випадку застосування до засудженого положень ч.3 ст. 80 КК України, враховуючи приведення вироку щодо нього до виконання та відбуванням ним призначеного покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про відхилення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, положення ст.80 КК України передбачають звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, який набрав законної сили,, тобто якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у визначені ч.1 даної норми строки.

Як вбачається з матерілалів провадження та оскаржуваної ухвали суду, ОСОБА_8 , засуджений 29 липня 2002 року апеляційним судом Миколаївської області за ст.ст. 296 ч. 4; 15, 115 ч. 2 п.п. 1, 7, 13; 115 ч. 2 п.п. 1, 4, 7, 9, 13; 70 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 21.11.2002 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 10 грудня 2002 року заступником голови судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України направлено ухвалу суду від 21.11.2002 року для виконання покарання у виді довічного позбавлення волі засудженому ОСОБА_7 . Вказані обставини засудженим в його апеляційній скарзі не оспорюються.

З наведенного вбачається, що вирок апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2002 року щодо ОСОБА_8 набрав законної сили 21.11.2002 року після його перегляду Верховним Судом України, і 10 грудня 2002 року заступником голови судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України звернуто до виконання шляхом направлення ухвалу Верховного Суду України від 21.11.2002 року для виконання покарання у виді довічного позбавлення волі. З вказаного часу засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за даним вироком в строк якого було зараховано строк попереднього ув`язнення за правилами ч.5 ст. 72 КК України.

Тобто вирок щодо ОСОБА_7 є таким, що виконується, у зв`язку з чим твердження засудженого про сплив 15-річного строку давності виконання щодо нього вироку та необхідності у зв`язку з цим звільнення його від відбування призначного покарання або заміни його відповідним строком позбавлення волі є необгрунтованими та хибними. Порушень положень ст. 80 КК України в тому числі і частини третьої даної норми, судом при вирішенні його заяви допущено не було.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції порушено положення Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Петухов протии України» №41216/13 від 12.03.2019 року також є необгрунтованими, оскільки обставини справи за цим рішенням є іншими, а ніж ті, які є предметом даного судового розгляду у справі ОСОБА_7 .

Так, одним з питань, які констатувались у згаданому рішенні Європейського Суду, є те, що підставою звільнення від покарання особи, засудженої до довічного позбавлення волі, є застосування процедури помилування президентом або наявність тяжкої хвороби, несумісної з триманням під вартою, а також даним рішенням було встановлено порушення положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з неможливістю скоротшення довічного вироку заявника.

Тобто судом не розглядалось питання щодо можливості застосування до довічно засудженої особи положень ст.ст. 80 КК України.

З цих же підстав помилковими є також і посилання апелянта на інші рішення ЄСПЛ, зазначені в апеляційній скарзі, оскільки вказані рішення стосуються питання неможливості застосування до засуджених до довічного позбавлення положень ст.ст. 81,82 КК України.

У випадку ж судового провадження за заявою засудженого ОСОБА_7 засудженим ставилося питання про застосування строків давності виконання вироку апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2002 року, яким останній був засуджений до покарання у вигляді довічного позбавлення волі та можливості звільнення від покарання у зв`язку зі спливом, на його думку, строків давності приведення вироку до виконання.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а судом першої інстанції прийнято законне, обгрунтоване та належним чином мотивоване рішення, підстави до зміни чи скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2019 року про відмову в задоволені заяви засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання по спливу строків давності без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: