ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/615/19 Справа № 182/166/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за №0004248 від 17 жовтня 2014 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року щодо :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополя, Дніпропетровської області, громадянин України, освіта вища, неодружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Тинда, Амурської області, РФ, громадянин України, освіта середня, розлучений, має неповнолітнього сина 2008 року народження, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополя, Дніпропетровської області, громадянин України, освіта середня технічна, розлучений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_12

потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15
захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11
обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст. 187 КК України та призначено йому покарання:
за п.6 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на чотирнадцять років, з конфіскацією усього належного йому майна,
за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією усього належного йому майна.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на чотирнадцять років, з конфіскацією усього належного особисто йому майна.
У пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 визнано невинуватим і виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення.
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на дванадцять років з конфіскацією усього належного йому майна.
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з конфіскацією усього належного йому майна.
Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 і стягнуто з засудженого ОСОБА_7 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 38001грн 84коп і в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 тис. гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_15 і стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 тис. Гривень.
Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 частково. Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 солідарно на користь потерпілого ОСОБА_13 51800 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 тис. гривень. В інші частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні та процесуальних витрат і стягнуто з обвинувачених солідарно джокументально підтверджені витрати в дохід держави.
За вироком суду, обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 визнано винними та засуджено за таких обставин.
В середині жовтня 2014 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особа, матеріали у відношенні якої виділені в окреме провадження, вступили в злочинну змову, спрямовану на заволодіння грошовими коштами шляхом розбійного нападу на одного з покупців автомобілів, розмістивши в мережі «Інтернет» на сайті «Авто Риа» повідомлення про продаж нібито наявного у них автомобіля «Тойота Ленд Крузер Прадо 2008».
З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно, групою осіб, розробили план нападу та розподілили ролі кожного, відповідно до якого ОСОБА_7 повинен був погрожувати потерпілому застосуванням зброї, яку він заздалегідь повинен підшукати та приготувати для вчинення розбійного нападу, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 повинні були розмістити в мережі «Інтернет» на сайті «Авто Риа» повідомлення про продаж нібито наявного у них автомобіля «Тойота Ленд Крузер Прадо 2008» та підшукати автомобіль, для вчинення вказаного розбійного нападу, а під час вчинення злочину ОСОБА_9 повинен знаходитись за кермом вказаного автомобіля, щоб в разі виявлення їх спільних злочинних дій під час вчинення розбійного нападу, забезпечити швидку втечу, а ОСОБА_10 і особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, повинні були заволодіти грошовими коштами потерпілих.
Діючи згідно раніше розробленого плану, з метою полегшення вчинення дій, спрямованих на розбійний напад та придушення можливого опору потерпілих, ОСОБА_7 приготував обріз мисливської рушниці, який являється вогнепальною зброєю - обрізом, виготовленим саморобним способом з двоствольної гладкоствольної мисливської куркової рушниці моделі «ТОЗ-Б» № НОМЕР_1 (стволи та колодка), № НОМЕР_2 (цівка), 16 калібру 1964 року виготовлення, виробництва Тульського збройного заводу, шляхом вкорочення саморобним способом стволів до остаточної довжини 306 мм. та ложі.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи відповідно до раніше розробленого плану ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 і особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, за кілька днів до події злочину придбали в м. Дніпро автомобіль «ВАЗ 2101» жовтого кольору, який знаходився в гаражі, орендованому ОСОБА_7 .
Після чого, 16.10.2014 ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перебуваючи в місті Марганці, Дніпропетровської області, в інтернет-кафе в мережі «Інтернет» розмістили на сайті «Авто Риа» повідомлення про продаж автомобіля «Тойота Ленд Крузер Прадо 2008» з зазначенням номеру мобільного телефону, який ОСОБА_9 спеціально придбав для здійснення розмов з імовірними покупцями за розміщеним оголошенням. Після чого, цього ж дня о 20.00 год., на мобільний телефон вказаний ОСОБА_9 в оголошенні зателефонував ОСОБА_13 з пропозицією купівлі автомобіля «Тойота Ленд Крузер Прадо 2008». В ході розмови ОСОБА_9 домовився про зустріч з ОСОБА_13 під приводом огляду автомобіля для купівлі 17.10.2014 в с.Дмитрівка, Нікопольського району, Дніпропетровської області.
Домовившись з потерпілим ОСОБА_13 про купівлю автомобіля, обвинувачені і особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно, групою осіб, достовірно знаючи, що 17.10.2014 потерпілий ОСОБА_13 приїде в с. Дмитрівку, Нікопольського району, Дніпропетровської області для купівлі автомобіля та в нього при собі буде значна сума грошових коштів, з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на розбійний напад на потерпілого ОСОБА_13 , діючи відповідно до розподілу між собою ролі кожного, на автомобілі «ВАЗ 2101» жовтого кольору, без номерних знаків, який попередньо підшукали для вчинення розбійного нападу, повинні були під`їхати до місця зустрічі з потерпілим, заблокувати його автомобіль і напасти на потерпілого.
При цьому, ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, попередньо вдягнувши на обличчя маски, повинні вибігти з автомобіля та заволодіти грошовими коштами потерпілого. При цьому, ОСОБА_7 повинен був, з метою придушення можливого опору потерпілого, погрожувати останньому застосуванням зброї, а саме: обрізу з двоствольної гладкоствольної мисливської куркової рушниці. ОСОБА_9 тим часом повинен знаходитись за кермом вказаного автомобіля, щоб в разі виявлення їх спільних злочинних дій, забезпечити швидку втечу.
Щоб не бути упізнаними, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і особа матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, попередньо підготували маски.
17.10.2014 приблизно о 15.30 год. ОСОБА_7 , за попередньою змовою з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно, групою осіб, з корисливих мотивів, з єдиним умислом, направленим на заволодіння чужим майном, згідно з розробленим планом, на автомобілі «ВАЗ-2101» жовтого кольору, без номерних знаків, під керуванням ОСОБА_9 , виїхали з м. Нікополя, Дніпропетровської області до с. Дмитрівка, Нікопольського району Дніпропетровської області, де була призначена зустріч з ОСОБА_13 під приводом огляду автомобіля «Тойота Ленд Крузер Прадо 2008».
Приїхавши в с. Дмитрівка, Нікопольського району Дніпропетровської області, ОСОБА_9 , згідно раніше досягнутої домовленості з ОСОБА_7 , ОСОБА_10 і особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, з метою недопущення виявлення вчинення ними розбійного нападу випадковими свідками, зателефонував ОСОБА_13 та, ввівши його в оману, запропонував зустрітися на околиці с. Дмитрівка, а саме біля східного виїзду з вказаного села, на що останній погодився.
Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і особа матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно, групою осіб, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, згідно з розробленим раніше планом, на автомобілі «ВАЗ-2101» жовтого кольору, без номерних знаків, яким керував ОСОБА_9 , приїхали до східного виїзду з с. Дмитрівка Нікопольського району, де побачили автомобіль «Хюндай Аксент» д.н.з. НОМЕР_3 , який стояв задньою частиною до закритих воріт АЗС ТОВ «Агро Дніпро Нікополь», розташованої по вул. Шкільній, в с. Дмитрівка, Нікопольського району, Дніпропетровської області. В салоні вказаного автомобіля за кермом знаходився ОСОБА_13 , а на передньому пасажирському сидінні перебував ОСОБА_18 .
Діючи згідно раніше розробленого плану, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , і особа, матеріали кримінально провадження відносно якої виділені в окреме провадження, діючи узгоджено, під`їхали на автомобілі «ВАЗ-2101» під керуванням ОСОБА_9 , впритул до автомобіля «Хюндай Аксент», в якому знаходились потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , заблокувавши тим самим вказаний автомобіль. При цьому ОСОБА_16 залишався за кермом автомобіля «ВАЗ-2101» без номерних знаків і не вимикав двигун, спостерігаючи за обстановкою і забезпечуючи швидкий відхід у разі викриття їх злочинних дій.
ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , і особа, матеріали кримінального провадження стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи узгоджено, з метою унеможливлення ідентифікації та подальшого викриття їх злочинних дій, одягли на обличчя заздалегідь підготовлені маски та вчинили розбійний напад на потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_18 .
Так, діючи узгоджено, згідно попередньо розподілених ролей, ОСОБА_10 . ОСОБА_7 і особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, взявши з собою заздалегідь заготовлений ОСОБА_7 обріз мисливської рушниці, який був споряджений патронами, попередньо вдягнувши на обличчя маски, вибігли з автомобіля «ВАЗ-2101» та підбігли до автомобіля «Хюндай Аксент», в якому знаходились потерпілі ОСОБА_13 і ОСОБА_18 .
Діючи узгоджено, ОСОБА_10 підбіг до правих передніх дверей автомобіля, а ОСОБА_7 і особа стосовно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження, до лівих передніх дверей автомобіля і заблокували їх, тим самим унеможливлюючи вільний вихід потерпілих з автомобіля.
ОСОБА_7 , згідно раніше досягнутої домовленості та розподілених ролей, діючи узгоджено, утримуючи в правій руці раніше заготовлений обріз мисливської рушниці, підійшов до автомобіля та через відкрите скло лівих передніх дверей направив ствол рушниці в бік ОСОБА_13 і ОСОБА_18 тобто погрожував потерпілим застосуванням насилля яке є небезпечним для їх життя і здоров`я.
При цьому, ОСОБА_7 , помітивши, що потерпілий ОСОБА_18 почав здійснювати рухи сидячи в машині, діючи в стані ексцесу виконавця, оскільки його дії вийшли за межі попередньої домовленості з іншими учасниками розбійного нападу, без відома інших співучасників, реалізуючи раптово виниклий у нього злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_18 з корисливих мотивів, з метою умисного вбивства, без відома інших співучасників розбійного нападу, умисно здійснив один постріл з обрізу мисливської рушниці, який тримав в правій руці, в ОСОБА_18 , який перебував в салоні автомобіля «Хюндай Аксент» д.н.з. НОМЕР_3 . Внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_18 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального дробового, сліпого поранення передньої поверхні грудей зліва, проникаючого в плевральну порожнину з ушкодженням ребер, грудини, серцевої сорочки, серця, правої легені; наявність в тканинах, порожнинах та органах грудей шроту; наявність в правій плевральній порожнині 1500 мл. рідкої крові; ознаки зовнішньої кровотечі; інфільтруючі крововиливи в м`яких тканинах грудей та серцевій сорочці, інфільтруючі крововиливи в епікардіальній жировій клітковині і субепікардіальних відділах міокарда; крововиливі в легенях, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, тобто застосував насильство небезпечне для життя та здоров`я, від яких потерпілий ОСОБА_18 помер на місці. Смерть потерпілого ОСОБА_18 настала внаслідок вогнепального дробового, сліпого поранення грудей проникаючого в плевральну порожнину з ушкодженням ребер, грудини, серця, легені, що супроводжувалось внутрішньою та зовнішньою кровотечею, з розвитком гострої крововтрати. Внаслідок умисного вбивства з корисливих мотивів, ОСОБА_7 умисно заподіяв ОСОБА_18 тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті у вигляді вогнепального, проникаючого поранення грудей з ушкодженням внутрішніх органів.
Крім того, внаслідок пострілу, здійсненого ОСОБА_7 з обрізу мисливської рушниці в бік потерпілого ОСОБА_18 , потерпілому ОСОБА_13 , який в той моменті перебував в салоні автомобіля «Хюндай Аксент» за кермом були спричинені тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення носу, садна лівої скроневої області, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень
Після чого, ОСОБА_7 разом з особою, матеріали кримінального провадження відносно якого виділені в окреме провадження, відчинили ліві передні двері, витягнули з автомобіля потерпілого ОСОБА_13 і продовжили вимагати передачу їм грошових коштів, які останній мав при собі для купівлі автомобіля. Однак потерпілий зазначив, що грошей у нього особисто немає.
Почувши відмову, особа, матеріали кримінального провадження відносно якого виділені в окреме провадження, руками і взутими ногами завдав потерпілому ОСОБА_13 декілька ударів в область голови та тулубу, спричинивши різкий фізичний біль, а ОСОБА_7 тим часом, з метою придушення волі до опору потерпілим, демонстрував обріз мисливської рушниці, який тримав в руці. Потерпілий ОСОБА_13 , побачивши в руці ОСОБА_7 обріз мисливської рушниці, злякавшись та реально сприймаючи її як загрозу своєму життю та здоров`ю, перестав чинити опір та повідомив нападникам, що грошові кошти знаходяться в бардачку автомобіля. Після чого, ОСОБА_10 , виявив в бардачку автомобіля грошові кошти у сумі 25000 доларів США.
Особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, в цей час застосував до потерпілого ОСОБА_13 балончик із сльозогінним газом, який розпилив в обличчя потерпілого. Після чого, обвинувачені, заволодівши грошовими коштами і утримуючи їх при собі, залишили місце вчинення злочину на автомобілі «ВАЗ-2101» під керуванням ОСОБА_9 . Викрадені грошові кошти розділили між собою та розпорядились ними за власним розсудом.
В результаті розбійного нападу ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно, групою осіб, з корисливих мотивів, з єдиним умислом, направленим на заволодіння чужим майном, шляхом розбійного нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих, а ОСОБА_7 зі спричиненням потерпілому ОСОБА_18 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, заволоділи грошовими коштами в сумі 25000 доларів США, які належали потерпілому ОСОБА_13 , чим завдали останньому матеріальну шкоду в сумі 25000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 17.10.2014 складає 12,951220 грн. за 1 долар США, на загальну суму 323780 грн. 50 коп., що більше ніж в 250 разів (в 531,7 разів) перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та відповідно до п.3 примітки до ст. 185 КК України є великим розміром.
Дії обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.4 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та щодо протиправного заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_18 за п.6 ч.2 ст. 115 КК України як умисне вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині з корисних мотивів.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить вирок скасувати в частині обвинувачення ОСОБА_7 за п.6 ч.2 ст. 115 КК України та закрити провадження в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення. Скасувати вирок в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.4 ст. 187 КК України, перекваліфікувати на ч.4 ст. 186 КК України та призначити покарання в межах санкції ст. 186 ч.4 КК України. Вирок в частині визнання невинуватим ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України і його виправданні, залишити без змін.
Захисник, вважає вирок незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування вимог посилається на покази обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав свою вину і вказував, що він домовлявся з ОСОБА_19 тільки на пограбування, сидів на задньому сидінні, коли замешкався, одягав маску, нічого не бачив, і почув хлопок то зрозумів, що ОСОБА_19 вийшов за межі їх домовленості, і повернувся до автомобіля та відповідно показів потерпілого ОСОБА_13 він помітив предмет, схожий на обріз справа передніх дверей автомобіля, що на думку захисника вказує на не підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 за епізодом умисного вбивства із-за відсутності прямих доказів, що саме ОСОБА_7 здійснював постріл у потерпілого ОСОБА_18 , і вважає, що вирок за даним епізодом ґрунтується на припущеннях, суд проігнорував зазначені обставини, не врахував покази обвинувачених і потерпілого та не зазначив мотиви їх неврахування.
Також захисник, вважає, що сторона обвинувачення не надала належних і допустимих доказів, того, що умисел ОСОБА_7 був спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний з насильством небезпечними для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування такого насильства, за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах, поєднаний з заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Захисник посилається на покази обвинуваченого ОСОБА_7 , який за даним епізодом вину визнав частково, що він домовлявся з ОСОБА_19 тільки на пограбування, сидів на задньому сидінні, коли замешкався, одягав маску, нічого не бачив, і почув хлопок то зрозумів, що ОСОБА_19 вийшов за межі їх домовленості, і повернувся до автомобіля, тому на думку захисника дії ОСОБА_7 містять склад іншого правопорушення ніж йому інкримінують, а саме його дії треба кваліфікувати за ч.4 ст. 186 України , як грабіж, вчинений у великих розмірах. Також вказує на порушення судом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, посилаючись, що суд оцінюючи покази потерпілого ОСОБА_13 , який вказував на застосування до нього насильства шляхом розпилювання в обличчя газовим балончиком, не надав належної оцінки висновку експерта №9 від 05.01.2015 року, де не було виявлено тілесних ушкоджень від газового балончика.
Крім того, захисник зазначає, що вирок ґрунтується на недопустимих доказах, вказуючи на постанову про створення групи від 17.10.2014 року, де відсутній підпис начальника слідчого управління, і до складу якої ввійшли слідчі ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , не має юридичної сили, і тому усі слідчі дії за їх участю, зокрема, протоколи обшуку, протоколи огляду, протоколи проведення слідчих експериментів, на думку захисника є недопустимими доказами.
Також в апеляції захисник вказує, що протокол слідчого експерименту від 19.10.2014 року за участю ОСОБА_23 був проведений у присутності понятого ОСОБА_24 , працівника дільниці з ремонту засобів зв`язку, підпорядкованою управлінню матеріального забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області, і який з цих причин не міг бути понятим, і у допиті якого суд безпідставно відмовив стороні захисту.
Захисник, вважає, і протокол огляду місця події від 17.10.2014 року в с. Дмитрівка проведений з грубим порушенням КПК України і є недопустимим доказом, посилаючись при цьому на покази понятого ОСОБА_25 , який вказував, що він на місці події був всього 15-20 хв., і через дві години йому на роботі привезли пакет з вилученими речами, де він розписався, а про вилучення контейнеру з мисливською зброєю та трьома дробинами нічого не знає.
Крім того, захисник, вважає висновки суду не підтвердженні доказами, дослідженими в судовому засіданні, посилаючись на покладений в основу вироку висновок судово - психологічної експертизи №172 від 17.08.2016 року, який в частині відеозапису, що стосується реконструювання ОСОБА_9 обстановки та обставин події злочину під час зустрічі з потерпілим неможливо експертний аналіз через неякісність звукоряду.
При призначенні покарання ОСОБА_7 , захисник вважає, що суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання, його щире каяття, його вибачення у потерпілих, часткове відшкодування потерпілим матеріальної шкоди.
Також, захисник, вважає, що суд порушив принцип безпосередності дослідження доказів та послався на покази свідка ОСОБА_26 , який не був допитаний в судовому засіданні.

Обвинувачений ОСОБА_27 в своїх доповненнях до апеляційної скарги свого захисника, просить вирок від 26.10.2018 року скасувати та всупереч зазначеним вимогам вимогам свого захисника, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції замінивши йому запобіжний захід на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою. В своїх доповненнях обвинувачений ОСОБА_27 не наводячи обґрунтування також посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, на недопустимість доказів та також додатково посилається на неповноту судового розгляду, обмеження судом першої інстанції його права на ознайомлення з матеріалами справи та вказує на значну тривалість розгляду справи судом першої інстанції і при обрані йому запобіжного заходу просить врахувати, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_9 та відносно нього кримінальне провадження закрити.
Захисник, вважає вирок таким, що не відповідає вимога КПК України, а саме допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, посилається на відсутність будь-якого доказу в підтвердження припущення прокурора в обвинувальному акті, що ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_19 вступили в злочинну змову та за попередньою змовою розробили план нападу та розподілили ролі кожного, вказуючи, що ні свідки, ні обвинувачені не підтвердили злочинної змови, а обвинувачений ОСОБА_7 , казав, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не знали про його наміри з ОСОБА_19 заволодіти коштами потерпілого.
Щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, захисник вважає, що жодного доказу того, що ОСОБА_9 причетний саме до розбійного нападу, і що в його діях є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, прокурором не надано та судом не встановлено.
Стосовно істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, захисник ОСОБА_8 вказує на відсутність доручення регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області на адвоката ОСОБА_28 , що на думку захисника позбавляло цього адвоката законних підстав бути захисником ОСОБА_9 і брати участь у слідчих діях за участю ОСОБА_29 , і з цього приводу, вважає, що і усі слідчі дії проведені з ОСОБА_9 за участю адвоката є недопустимими доказами, та такими, що отримані з порушенням права на захист. Посилається також на слідчий експеримент проведений за участю ОСОБА_9 від 20.10.14 року, де останньому не були роз`яснені його права, так як відсутній підпис самого ОСОБА_9 в цьому протоколі під вказаними правами та відсутній підпис особи, яка здійснювала фіксацію вказаної слідчої дії, і в протоколі не зазначено, яким пристроєм проводилася фіксація, і не долучено додатку.
Захисник в апеляції також звертає увагу, що у постанові про створення групи слідчих від 17.10.2014 року, відсутній підпис начальника слідчого управління, тому на його думку ця постанова не має юридичних наслідків, і всі перелічені в групі слідчі не мали право проводити досудове слідство, а слідчі Дьяченко, Крижовець, ОСОБА_30 не є слідчими відділу Нікопольского відділу поліції, а є слідчими слідчого управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Також захисник, вважає що слідчий експеримент за участю ОСОБА_9 неможливо використовувати як доказ, посилаючись на висновок судово психологічної експертизи щодо ОСОБА_9 , де вказано, що відеозапис з цього експерименту містить неякісний звукоряд, та на думку захисника даний висновок містить підтвердження показів ОСОБА_9 , що до нього в ході слідства було застосоване психологічне насильство.
Захисник в апеляції також вказує, що суд не дав оцінку доказам, зокрема: вилученим грошовим коштам у сумі 7200 доларів США у Лебедевої, які на його думку не могли бути доказом, оскільки у накладенні арешту на ці кошти ухвалою слідчого судді від 22.10.2014 року було відмовлено; суд послався на покази свідка ОСОБА_26 , але вказаний свідок у ході нового судового розгляду не допитувався.
Захисник, вважає, що відмовивши у задоволенні клопотання адвоката про долучення завірених кольорових роздруківок з сайту Авто-ріо користувача на імя ОСОБА_31 , суд проявив упередженість до дослідження доказів сторони захисту.
За ствердженнями захисника в апеляції інші докази, на які посилається суд в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_9 , а саме судові експертизи, протоколи огляду, обшуків, допити свідків не містять жодних даних, які б вказували на доведеність вини ОСОБА_9 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, вважає, що вина ОСОБА_9 в ході судового розгляду не доведена.

Обвинувачений ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок та кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

В обґрунтування вказує на незаконність і необґрунтованість вироку, посилаючись, що у мотивувальній частині вироку, суд спростовує покази обвинувачених показами потерпілого ОСОБА_13 , де суд вказав, що за його показами : .... під`їхав автомобіль, і звідти вийшли двоє чоловіків з правої сторони і один з лівої..., проте, на думку обвинуваченого за показами потерпілого даними ним на досудовому розслідуванні при проведенні слідчого експерименту і в судовому засіданні говорив, що із заднього сидіння, зі сторони пасажира, і з пасажирського сидіння вийшли двоє чоловіків, одягнутих в чорні кофти, тому, вважає, що висновки суду не відповідають доказам.

Також обвинувачений ОСОБА_9 , вважає недопустимим доказом проведення впізнання потерпілим ОСОБА_13 його за голосом, так як разом з ним був і підозрюваний ОСОБА_10 , що на його думку є порушенням ч.2 ст. 228 КПК України, так як осіб повинно було бути не менше трьох.

Крім того, обвинувачений звертає увагу, що суд послався у вироку на покази свідка ОСОБА_26 , яка не була допитана у залі судового засідання.
Обвинувачений ОСОБА_9 , вважає, що суд допустив односторонність і неповний розгляд справи, не дав оцінку доказам, а послався на покази свідків, які нічого не бачили, та на протоколи обшуків, які на думку обвинуваченого, не доводять його вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушення. Вирок обвинувачений, вважає прийнятий на припущеннях, які суперечать фактичним обставинам кримінальної справи.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 , адвокат ОСОБА_11 , просить скасувати вирок відносно ОСОБА_10 та зарити кримінальне провадження стосовно нього.

Захисник без обґрунтування доводів, вказує на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вважає, що вина її підзахисного ОСОБА_10 судом не доведена, обвинувачення побудовано на припущеннях, не доведено те, що ОСОБА_10 приймав участь у розподілі ролей у скоєні злочину та, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 знали про намір Цюрупи, заволодіти коштами потерпілих та яким чином це могло бути зроблено. На думку захисника, ні ОСОБА_32 , ані ОСОБА_33 не виходили з автомобіля, в якому знаходились, тому, вважає, що відсутня об`єктивна сторона розбою. Доказів спільного злочинного умислу ОСОБА_34 , ОСОБА_33 та ОСОБА_35 на вчинення злочину нічим не установлена, зазначає захисник та вказує, що жоден з доказів покладених в основу доведеності вини ОСОБА_34 , не доводять його вини.

Обвинувачений ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі, просить вирок скасувати та кримінальну справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вказує на незаконність, необґрунтованість, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, суттєве порушення вимог кримінального процесуального законодавства, посилається на застосування до нього психологічного та фізичного тиску на досудовому розслідуванні.

Обвинувачений ОСОБА_10 вказує на порушення його права на захист, посилаючись, що слідчий експеримент від 20.10.2014 року за його участю та при участі захисника ОСОБА_28 , при цьому зазначає, що суд не з`ясував який адвокат приймав участь, вказуючи, що між ним та адвокатом ОСОБА_36 був укладений договір на надання юридичних послуг і при її участі був проведений слідчий експеримент.
Також вказує на порушення його права на захист, посилаючись, що перед його допитом він заявив клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, однак, вважає що безпідставно йому в цьому було відмовлено, після чого він скористався правом ст. 63 Конституції.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_10 в апеляції посилається на перекручування у вироку показів обвинувачених та потерпілого ОСОБА_13 вказуючи, що потерпілий вказував про напад на них двох чоловіків, а не трьох як це визначив суд. ОСОБА_10 , вважає, що розгляд справи був одностороннім та неповним, вирок прийнятий на припущеннях, які не відповідають фактичним обставинам даної кримінальної справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши обвинувачених ОСОБА_7 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , які як кожен окремо так і разом підтримали доводи і вимоги своїх апеляційних скарг та не заперечували проти скарг один одного, заслухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та захисників, частково повторно дослідивши докази, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до вимог статті 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог статті 94 КПК України, та в якому наведені належні і достатні мотиви і підстави його ухвалення.
Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
З урахуванням даних вимог кримінального процесуального законодавства, згідно приписів ч.3 статті 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. За положеннями п.2 частини 3 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначаються окрім формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Чинне законодавство визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.

Дані вимоги закону судом першої інстанції були загалом дотримані.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні ними кримінального правопорушення за ч.4 ст. 187 КК України та на вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним також кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч.2 ст.115 КК України.
В апеляційній скарзі на доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність і необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 4 ст.186 КК України його захисник вказує на недоведеність вини його підзахисного у вчиненні інкримінованого злочину за ч.4 ст. 187 КК України стверджуючи, що вирок ґрунтується на недопустимих доказах, посилаючись на постанову про створення групи від 17.10.2014 року, де відсутній підпис начальника слідчого управління, і до складу якої ввійшли слідчі ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , що на його думку не має юридичної сили, тому усі слідчі дії за їх участю, зокрема протоколи обшуку, протоколи огляду, протоколи проведення слідчих експериментів, захисник, вважає є недопустимими доказами.
Аналогічно в апеляційній скарзі, вважає і захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , посилаючись також на те, що вказані слідчі не є слідчими відділу Нікопольського відділу поліції, а є слідчими слідчого управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Такі ствердження в апеляціях є безпідставними і необґрунтованими.
За приписами ч.1 статті 38 КПК України органами досудового розслідування, що здійснюють досудове слідство є слідчі підрозділи органів Національної поліції. За ч.1 статті 39 цього Кодексу організовує досудове слідство керівник органу досудового розслідування, який згідно п.1 частини 2 цієї статті уповноважений визначати слідчого ( слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою-визначає старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
Згідно матеріалів кримінального провадження, постановою від 17 жовтня 2014 року на яку посилаються захисники обвинувачених в апеляціях, керівник органу досудового розслідування, перший заступник начальника- начальник слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області визначив слідчу групу у даному кримінальному провадженні серед яких визначенні і слідчі на яких вказують захисники в апеляціях, а саме ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , з визначенням старшого слідчого групи, що в повній мірі відповідає вказаним вище вимогам закону.
Сам факт, наявності в матеріалах кримінального провадження копії вказаної постанови без підпису зазначеного керівника органу досудового розслідування, хоча і є недоліком однак не може свідчити про незаконність дій слідчих цієї групи при здійсненні ними досудового розслідування.
Прокурором підтверджено та надано в апеляційний суд копію вказаної постанови належним чином завіреної, що підтверджує даний юридичний факт і законність цієї постанови, а тому слідчі вчиняючи процесуальні дії та складаючи протоколи обшуку, протоколи огляду, протоколи проведення слідчих експериментів, на які вказують в апеляціях захисники, діяли відповідно до своїх повноважень, а тому за даних обставин відсутні підстави вважати вказані докази недопустимими, оскільки усі ці докази, які покладені в основу вироку відповідно до статті 86 КПК України є допустимими доказами, так як отримані у порядку встановленому цим Кодексом.
Ствердження захисника обвинуваченого ОСОБА_9 в підтвердження своїх доводів стосовно недопустимості доказів з посиланням на те, що слідчі дії, а саме обшуки, огляди та слідчі експерименти проведенні слідчими ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які не є слідчими відділу Нікопольського відділу поліції, а є слідчими слідчого управління Національної поліції в Дніпропетровській області також є неспроможними і безпідставними, оскільки як зазначено вище керівником слідчого управління була визначена по даному кримінальному провадженню слідча група куди ввійшли і слідчі вищого підрозділу слідчого управління, що відповідає і узгоджується з вищенаведеними нормами закону, тому вказані слідчі діяли згідно закону відповідно до своїх повноважень.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в обґрунтування щодо недоведеності у свого підзахисного умислу на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування такого насильства, за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах, поєднаний з заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, також посилається на покази свого підзахисного, який заперечує домовленість з ОСОБА_19 на розбійний напад, на вбивство, або застосування до потерпілих насильства, або застосування зброї, стверджуючи про те, що він з ОСОБА_19 домовлявся тільки на пограбування і, що саме ОСОБА_19 здійснив постріл в потерпілого і вимагав гроші.
Захисник також посилається на покази обвинуваченого ОСОБА_9 у суді першої інстанції відповідно до яких, останній також вказував на ОСОБА_19 як особу яка під час події мала в руках зброю.
В апеляціях обвинувачений ОСОБА_9 і його захисник заперечували взагалі причетність до нападу, і аналогічно заперечував свою причетність до інкримінованого йому цього злочину і обвинувачений ОСОБА_10 , вказуючи на це як в своїй апеляції так і його захисник вказував в своїй.
Проте до таких стверджень обвинувачених апеляційний суд відноситься критично, оскільки вони не узгоджуються і не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і розцінює їх як позицію сторони захисту з метою уникнути відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину.
Позиція обвинувачених і їх захисників в апеляційних скаргах, що вирок ґрунтується на припущеннях та на недопустимих доказах є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають обставинам кримінального провадження.
Доводи обвинувачених щодо їх непричетності до інкримінованих їм злочинів ретельно перевірялися судом першої інстанції і мотиви відхилення їх доводів з цього питання судом у вироку належним чином обґрунтовуванні, з чим погоджується апеляційний суд, як такими що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Судом в повному обсязі дослідженні усі обставини даного кримінального провадження у їх сукупності та надана усім доказам оцінка відповідно до вимог ст. 94 КПК України, у тому числі з точки зору їх належності і допустимості, а також взаємозв`язку і достатності.
За позицією Верховного Суду, викладеної у його постанові від 31.07.2018 року у справі №405/3734/16-к, суд роз`яснив, що розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. В разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність та життя і здоров`я потерпілої особи.
Однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність й спрямованість таких дій на подолання опору по відношенню до особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою від грабежу.
Суд зауважив, що при грабежі, поєднаному із застосуванням насильства до потерпілого, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, однак він є незначним, тому й не може бути мови про існування ще одного об`єкту - життя і здоров`я особи.
Суд касаційної інстанції зазначив, що при розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб. Визначена судом першої інстанції кваліфікація дій обвинувачених, як розбій в повній мірі відповідає вказаній позиції Верховного Суду.
Так, винуватість обвинувачених у вчиненні ними інкримінованого їм злочину саме за ч.4 ст. 187 КК України підтверджується показами потерпілого ОСОБА_13 наданих ним у суді першої інстанції, із яких чітко вбачається, що обвинуваченими був здійснений саме напад на нього та потерпілого ОСОБА_18 із метою заволодіння їх грошима, поєднаного з насильством, небезпечним для їх життя і здоров`я. Насильство, метою якого був намір одразу подолати опір потерпілих й упередити їх протидію нападу, нападники вели себе організовано, агресивно і їх дії були спрямовані на подолання опору потерпілих.
Так, потерпілий ОСОБА_13 зазначав, що обвинувачені під`їхали на автомобілі на швидкості, стали спереду до їх автомобіля, за кермом якого був потерпілий ОСОБА_13 а поряд на пасажирському сидів потерпілий ОСОБА_18 , та заблокували їм виїзд. Скло автомобіля нападників було тонованим, не видно було що діється в салоні. Майже на ходу з правої сторони вискочили двоє чоловіків і один з лівої сторони, усі троє, хто вибіг із автомобіля були в масках. Потерпілий помітив, справа передніх дверей блиснув предмет схожий на обріз рушниці, намагався дотягнутися до ключа запалення, щоб завести двигун свого автомобіля та швидко пролунав простріл із обрізу рушниці, вставленої в напіввідчинене скло його автомобіля, його приглушило і куля зачепила його ніс. При цьому йому розпилили в обличчя газовий балончик, відчинили двері автомобіля, робили це одночасно двоє нападників і намагалися витягти з машини, витягнувши поклали його обличчям на землю, один бив його і питав, де гроші, інший обшукував кишені. Чоловік справа вдарив його ногою в бік, потім почув, що хтось з нападників крикнув, що знайшов гроші і після цього все скінчилося, почув як від`їхав автомобіль. Потерпілого ОСОБА_37 побачив біля машини і була калюжа крові, пізніше розгледів, що йому влучили прямо в серце. Ключі від його автомобіля із замку запалення зникли і їх не знайшли.
Обвинувачений ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_38 в підтвердження своїх доводів щодо їх непричетності до вчинення інкримінованого їм злочину і невідповідність висновків суду доказам, посилаються на покази потерпілого ОСОБА_13 в частині, де він вказував, що бачив тільки двох нападників і блиснуло, щось схоже на обріз рушниці саме на передньому пасажирському сидінні з правої сторони. Проте такі доводи є безпідставними, оскільки вони носять характер переоцінки доказів, у даному випадку вибірково показів потерпілого з їх трактуванням на свою користь.
Із показів потерпілого ОСОБА_13 вбачається, що нападників, які вискочили з автомобіля було троє в масках, а двоє одночасно з його сторони намагалися витягти його з машини. Судом першої інстанції покази потерпілого оцінювалися у сукупності з іншими доказами з точки зору їх достатності і взаємозв`язку. Його покази узгоджуються з показами інших свідків та іншими доказами дослідженими у суді першої інстанції.
Так, також свідок ОСОБА_39 вказував, що восени 2014 року саме ОСОБА_40 прохав його забрати біля школи, де він його чекав потім він йому передзвонив з іншого невідомого йому телефону і прохав його під`їхати на виїзд із села в сторону м. Марганця, де він забрав ОСОБА_7 , а той сказав що треба ще забрати хлопців двох ОСОБА_41 і ОСОБА_42 . Всі троє вийшли в с.Максимівка, в машині залишили два пакунки АТБ наповнені легким, які вони з ОСОБА_7 викинули справа біля виїзду в військову частину, а ОСОБА_43 він довіз до міста і висадив біля ЦУМу.
Автомобіль в якому обвинувачені здійснювали напад ВАЗ 2101 з заклеєними номерами бачив в с. Дмитровка на зупинці автобуса свідок ОСОБА_44 .
Даних які б свідчили про неправдивість показів потерпілого ОСОБА_13 та свідків апеляційним судом не встановлено.
Твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , що суд оцінюючи покази потерпілого ОСОБА_13 щодо розпилювання йому нападниками в обличчя газовим балончиком, суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку експерта №9 від 05.01.2015 року з посиланням на те, що за вказаним висновком не було виявлено у потерпілого тілесних ушкоджень від газового балончика, є безпідставними і необґрунтованими.
Підстав для сумніву щодо показів потерпілого з цих обставин тільки з даних визначених у вказаному висновку в апеляційного суду не виникає. Апеляційний суд враховує сплив значного терміну з моменту події до проведення експертизи, що свідчить про те, що унеможливлює виявлення слідів від застосування газового балончика після спливу такого часу, також питання які перед експертизою ставилися, а тому сам факт відсутності виявлення експертизою таких слідів не спростовує і не суперечить показам потерпілого ОСОБА_13 про застосування до нього нападниками газового балончика.
Покази потерпілого та свідків узгоджуються з іншими дослідженими у суді доказами які підтверджують вину обвинувачених в здійсненні ними інкримінованих їм злочинів, зокрема дослідженими судом першої інстанції протоколом огляду місця події від 17.10.2014 року, де в с. Дмитрівка перед територією автозаправочної станції на узбіччі виявлено автомобіль Хюндай Акцент, сірого кольору державний номер НОМЕР_3 , біля відчинених передніх пасажирських дверей якого знаходився труп чоловіка з раною в лівій частині груді та в плямі виявлено контейнер з мисливської зброї біля якого на асфальтовому покритті також виявлено три дробини.
Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_27 в апеляції на недопустимість вказаного доказу, а саме протоколу огляду місця події від 17.10.2014 року з посиланням на покази понятого ОСОБА_25 щодо його участі в даній слідчій дії є безпідставними і необгшрунтованими.
Згідно дослідженого судом першої інстанції зазначеного протоколу огляду місця події, огляд проводився з застосуванням фотоапарату з фотографуванням, за участю двох спеціалістів та у присутності двох понятих та підписаний усіма учасниками. У судовому засіданні свідок ОСОБА_25 , який був понятим при проведенні вказаного огляду місця події підтвердив і не заперечував свою участь в якості понятого. Даний протокол огляду місця події складений і відповідає вимогам ст. ст. 223, 237 КПК України, які передбачають порядок проведення вказаної слідчої дії.
Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_27 в апеляції на те, що понятий ОСОБА_25 при допиті його у суді не пам`ятав вилучення контейнеру з мисливською зброєю та трьома дробинами, колегія суддів не вважає таким, що ставить під сумнів допустимість вказаного доказу, оскільки зазначений понятий підтвердив і не заперечував свою присутність при проведенні зазначеної слідчої дії і свій підпис в протоколі. Щодо не наведення понятим деяких конкретних деталей огляду місця події, колегія суддів в даному випадку враховує сплив досить тривалого часу з моменту проведення огляду і допиту понятого, і у сукупності і взаємозв`язку з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами вказаний доказ, а саме протокол огляду місця події від 17.10.2014 року з зазначених обставин не викликає сумніву щодо його належності і допустимості.
Вилучені в ході огляду місця події злочину три фрагменти металу, за висновком експерта №32/07-360 від 12.11.2014 року є складовою частиною снаряда вистріляними шротинами діаметром близько 4-4,5 мм, які є елементами спорядження бойових припасів мисливських набоїв до гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї. Пластиковий предмет, вилучений в ході огляду місця події, являється частиною боєприпаса і є елементом спорядження мисливського патрона пиж-контейнером, вистріляним з патрона мисливської гладкоствольної вогнепальної зброї 16 калібру.
За протоколом огляду від 18.10.2014 року, в оглянутому автомобілі ВАЗ 2101 жовтого кольору без номерних знаків, всередині якого знайдено патрон 16 калібру з маркуванням ТАНО №1-16/70-28грам червоного кольору .Саме на цей автомобіль вказав потерпілий ОСОБА_13 на якому обвинувачені під`їхали під час нападу на нього і потерпілого ОСОБА_45 .
За висновком наведеної вже судово-медичної експертизи №9 від 9.01.2015 року у потерпілого ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді - вогнепальної рани носу, садна верхньої губи та лівої скроневої області, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Виявлене тілесне ушкодження у вигляді вогнепальної рани носу утворилося від пострілу з вогнепальної зброї, можливо із обрізу мисливської рушниці спорядженої шротом, а у вигляді садна верхньої губи та лівої скроневої області утворилися від дії додаткових факторів пострілу.
За дослідженим у суді першої інстанції також протоколу слідчого експерименту від 16.01.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_13 , останній зазначав обставини розбійного нападу, вказував скільки було нападників і зазначив механізм здійснення пострілу і спричинення стосовно нього тілесних ушкоджень.
Доводи усіх трьох обвинувачених та їх захисників в апеляціях стосовно недоведеності їх умислу і попередньої між собою домовленості про вчинення саме нападу ( розбій) на потерпілих з застосуванням зброї, є безпідставними і такими, що не узгоджуються з встановленими судом першої інстанції обставинами вчинення цього злочину.
За ствердженнями обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника в апеляції, обвинувачений домовлявся з ОСОБА_46 , особою матеріали відносно якого виділені в окреме провадження тільки на скоєння грабежу без застосування насильства і про те що останній візьме і буде використовувати зброю він не знав, та на потерпілих не нападав, був біля автомобіля і після хлопка відразу в нього повернувся. Аналогічно стверджують і обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вказуючи в апеляціях, що вони не знали, що ОСОБА_47 візьме і буде використовувати зброю обріз мисливської рушниці, і з автомобіля взагалі не виходила, нападу на потерпілих не здійснювали.
Така версія обвинувачених не є об`єктивною і логічною, так як за її суттю слідує, що нападником був тільки особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, а всі інші тільки сиділи в автомобілі і чекали його.
Проте, вказані ствердження обвинувачених не є правдивими, оскільки не узгоджуються і суперечать обставинам кримінального провадження. Так за показами потерпілого ОСОБА_13 з машини вибігло саме троє нападників в масках, і тільки з його боку автомобіля, де він сидів за кермом підбігло двоє, третій з правої сторони автомобіля, що об`єктивно підтверджуються іншими наведеними у вироку доказами в їх сукупності.
Доводи обвинувачених та їх захисників щодо їх причетності до вчинених злочинів ретельно перевірені судом першої інстанції. Вирішуючи питання про умисел та наявність між обвинуваченими попередньої змови, проти якої заперечують усі апелянти в своїх апеляціях, суд в повній мірі аналізуючи дослідженні ним докази у їх сукупності прийшов до висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_9 ОСОБА_10 і ОСОБА_7 , спрямовані на заволодіння грошовими коштами потерпілих ОСОБА_48 і ОСОБА_18 у сумі 25 тис. доларів США саме шляхом розбійного нападу поєднаний насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою такого насильства були узгодженими, умисними.
Такий висновок об`єктивно і в повній мірі відповідає обставинам кримінального провадження. Вчинений злочин був заздалегідь спланованим обвинуваченими, і кожен із них діяв відповідно до розподілу заздалегідь визначених ролей, з метою полегшення іншим учасникам розбійного нападу досягти спільної мети.
Так, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачені ОСОБА_16 і ОСОБА_10 , перебуваючи у м.Марганець 16.10.2014 року розмістили на інтернет сайті оголошення про продаж неіснуючого автомобіля, з зазначенням привабливої вартості його для покупців.
Згідно дослідженому у суді першої інстанції протоколу пред`явлення для впізнання від 06.01.2015 року потерпілий ОСОБА_13 підтвердив і вказував саме на ОСОБА_9 , як особу з якою він спілкувався по телефону з приводу продажу автомобіля. Також відповідно до скріншоту з сайту «Авто Ріа», розміщене оголошення про продаж автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 2008», особа, яка виклала вказане оголошення користувалась номером мобільного телефону НОМЕР_4 .
Сім картка цього номеру телефонна 23.10.2014 року була вилучена із бардачка автомобіля AUDI А4 чорного кольору з транзитним номерним знаком НОМЕР_5 , який належить ОСОБА_49 . Під час тимчасового доступу отримано трафік з`єднань цього абонентського номера оператора МТС , і абонент якого станом на 17.10.2014р. з 13 год. 23 хв. до 14 год. 41 хв. перебував в зоні дії саме на місці злочину в момент його скоєння і саме з цього номеру здійснювалося з`єднання з номером телефону, яким користувався потерпілий ОСОБА_18 .
Посилання в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , що він вважає відмову йому про долучення до матеріалів кримінального провадження кольорових роздруківок з сайту Авто-ріо користуівача на імя ОСОБА_31 як прояв упередженості суду до дослідження доказів сторони захисту є безпідставними і необґрунтованими.
Апеляційним судом не виявлено проявів свавілля чи упередженості суду першої інстанції при розгляді зазначеного клопотання, суд діяв в межах своїх повноважень у порядку відповідно встановленому кримінальним процесуальним законом. В апеляції не наведено будь якого обґрунтування щодо належності і допустимості зазначеного захисником доказу і необхідності його дослідження. Інших даних і фактів які б свідчили про порушення чи обмеження в здійсненні своїх прав і інтересів сторони захисту апеляційним судом не встановлено.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 в своїй апеляції щодо недопустимості доказу - проведення впізнання його потерпілим ОСОБА_13 за голосом, так як з ним був і підозрюваний ОСОБА_10 , що на його думку є порушенням вимог ч. 2 ст.228 КПК України є безпідставним.
За приписами зазначеної норми закону особа, яка підлягає впізнанню, представляється особі, яка впізнає разом з іншими особами, які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, тобто такий порядок передбачений для впізнання за зовнішніми даними безпосередньо в присутності особи яка впізнає і особи яку впізнають.
Проте, згідно дослідженому судом першої інстанції протоколу пред`явлення для впізнання від 06.01.2015 року, на який посилається і обвинувачений ОСОБА_9 в апеляції, проводилося впізнання потерпілим особи не відповідно ч.2 ст. 228 КПК України, а відповідно до ч. 9 статті 228 КПК України за голосом і здійснювалося згідно до вимог цієї норми закону поза візуальним контактом між особою, що впізнає, та особами, які пред`явлені для впізнання. Крім того, апеляційний суд враховує безпосередність допиту судом потерпілого у судовому засіданні з даних обставин злочину, інші докази в їх сукупності, тому не вбачає підстав вважати даний доказ недопустимим доказом.
Згідно вироку обвинувачені ОСОБА_9 і ОСОБА_10 виконали усі оговорені дії відповідно до розподілу ролей, а саме придбали заздалегідь у м.Дніпро автомобіль ВАЗ 2101 жовтого кольору із сильно тонованими вікнами, без номерних знаків, в якому відсутній номерний агрегат кузову, що в подальшому повинно було унеможливити встановлення його власника.
За показами наданими у суді першої інстанції ОСОБА_50 напередодні злочину 15.10.2014 року, вона саме з ОСОБА_9 , близькою подругою якого вона є, та який разом з ОСОБА_10 і ОСОБА_46 їздили до м. Дніпро, де саме ОСОБА_9 купив цей автомобіль, як за словами ОСОБА_9 на мелкие расходи.
Викладене свідчить про спільний злочинний умисел кожного з обвинувачених.
За показами самого обвинуваченого ОСОБА_9 навіть коли він почув хлопок в бік потерпілих, він не залишив місце події, незважаючи на те, що весь час перебував за кермом автомобіля, і, з його ж слів, не вимикав двигун автомобіля, тобто мав реальну можливість поїхати з місця вчинення злочину, проте чекав інших обвинувачених.
Також, обвинувачений ОСОБА_7 , виходячи із наведених вище показів свідка ОСОБА_39 , домовився з ним, щоб останній забрав їх з місця вчинення злочину та підшукав знаряддя вчинення злочину обріз мисливської рушниці про який було відомо всім співучасникам злочину, оскільки під час огляду автомобіля ВАЗ 2101, без номерних знаків, в салоні автомобіля було, як наведено вище, знайдено патрон 16 калібру з маркуванням ТАНО№1-16/70 28 грам, червоного кольору, що свідчить про те, що обріз, який ОСОБА_7 застосував під час розбійного нападу, був споряджений патронами, тобто приготовлений до застосування саме в салоні автомобіля, де знаходилися інші співучасники злочину, які не могли не помітити такі дії.
Крім того, учасники розбійного нападу, використовували в якості масок шапки з відповідними прорізами для очей про що зазначав потерпілий ОСОБА_13 та що доводить вилучена відповідно до показів свідка ОСОБА_39 , шапка з генотипом обвинуваченого ОСОБА_7 .
Згідно наведеногому у вироку висновку молекулярної експертизи/ №832/МГЕ від 20.11.2014 року встановлено, що генетичні ознаки (ДНК-профільт) епітеліальних клітин на шапці з отворами для очей, яка вилучена під час огляду 19.10.2014 року за участю свідка ОСОБА_39 і з місця на яке вказав останній, є змішаними, містять генетичні ознаки зразка слини ОСОБА_51 .
Із показів потерпілого ОСОБА_13 наданого ним у суді першої інстанції також слідує, що дії обвинувачених були попередньо сплановані, діяли організовано, злагоджено, що підтверджує і досліджений у суді першої інстанції протокол слідчого експерименту за участю потерпілого, де останній вказував обставини вчинення нападу обвинуваченими на нього та потерпілого ОСОБА_45 .
Що обвинувачені попередньо домовились між собою, діяли спільно, заплановано та розподілили ролі кожного підтверджуються і зазначеними вище показами свідка ОСОБА_39 , який приймав участь у проведенні слідчого експерименту від 19.10.2014 року, де він детально повідомляв обставини вчинення злочину інкримінованого обвинуваченим, свідком якого він був, повідомляючи про попередні дзвінки обвинуваченого ОСОБА_27 до моменту вчинення злочину, вказуючи на місце де він на своєму автомобілі підібрав ОСОБА_27 разом з іншими обвинуваченими двома ОСОБА_52 і ОСОБА_53 , де їх висадив, де ОСОБА_54 викинув пакунки з одягом після вчинення ними злочину. І саме на вказаних свідком місцях були виявлені ці речі та згідно протоколу огляду, дослідженому у суді першої інстанції вилучені.
Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_55 на недопустимість доказу - протоколу слідчого експерименту від 19.10.2014 року за участю свідка ОСОБА_23 з обґрунтуванням того, що даний слідчий експеримент проводився за участю ОСОБА_56 , працівника дільниці з ремонту засобів зв`язку, підпорядкованою управлінню матеріального забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області є безпідставними.
Вказані доводи захисника також ретельно були перевірені судом першої інстанції за висновком якого зазначений доказ є належним і допустимим, з яким погоджується і колегія суддів, оскільки перевірено і встановлено, що ОСОБА_57 працював на посаді радіомеханіка з ремонту радіолектронного устаткування 4 розряду дільниці з ремонту засобів зв`язку, він не має спеціального звання, і відноситься до обслуговуючого персоналу, а тому не є в розумінні працівником правоохоронних органів, що не суперечить і узгоджується з вимогами ч.7 ст. 223 КПК України.
Колегія суддів також не вбачає і порушення прав сторони захисту при відмові у допиті судом першої інстанції вказаного понятого з зазначених обставин, оскільки встановлені судом обставини носять процесуальний характер, а не інформаційний щодо обставин вчинення злочину і з точки зору достатності не потребує допиту понятого з цих обставин.
За встановлених судом першої інстанції обставин, злочинні дії по відношенню до потерпілих обвинувачені припинили лише тоді, коли відшукали гроші в салоні автомобіля, які розподілили між собою у відповідних частинах, що свідчить про вилучення у кожного з них за місцем постійного проживання, а у ОСОБА_29 за місцем проживання близької подруги грошових коштів в валюті США. Так судом першої інстанції згідно вироку встановлено, що під час обшуку по місцю проживання обвинуваченого ОСОБА_7 , вилучено 5500 доларів США, по місцю мешкання обвинуваченого ОСОБА_10 вилучено 3300 доларів США, подруга обвинуваченого ОСОБА_9 добровільно видала належні останньому грошові кошти у сумі 7200 доларів США.
Виявлення і вилучення вказаних грошових коштів обвинуваченими не заперечувалося.
При огляді вилучених грошових коштів потерпілий ОСОБА_13 , як в судовому засіданні суду першої інстанції так і під час досудового розслідування зазначив, що вилучені у обвинувачених і добровільно наданих грошові кошти були навіть скріплені тими гумовими стрічками, якими він особисто їх скріпляв.
Позиція захисника обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляції, що вилучені грошові кошти у ОСОБА_58 , на його думку не можуть бути доказом, вказуючи на те, що ухвалою суду від 22.10.2014 року було відмовлено слідчим суддею у накладенні на них арешту є хибними та безпідставними.
За вироком, свідок ОСОБА_59 підтвердила у суді першої інстанції, що вона є близькою подругою обвинуваченого ОСОБА_9 і саме останній у день і час після вчинення злочину передав їй в кафе на зберігання грошові кошти у сумі 7200 доларів США, які нею особисто добровільно були видані і згідно протоколу огляду від 19.10.2014 року оглянуті і за постановою слідчого долучено до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів, які потерпілий ОСОБА_13 впізнав за окремими їм властивостями і виглядом, а тому сам факт прийняття зазначеної захисником ухвали слідчим суддею про відмову в їх арешті з підстав, що вони є речовими доказами не ставить під сумнів допустимості і належності цього доказу і сумніву щодо цього факту.
Не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і є безпідставними доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляції щодо порушення права його підзахисного на захист, вказуючи на відсутність у адвоката ОСОБА_28 доручення регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області, що на його думку позбавляло цього адвоката законних підстав бути захисником ОСОБА_60 , і тому усі слідчі дії проведенні за участю ОСОБА_9 і цього адвоката є недопустимими доказами, посилаючись на слідчий експеримент від 20.10.2014 року за їх участю.
Дані доводи в апеляції також перевірені судом першої інстанції. За вироком, судом встановлено, що ОСОБА_9 власноручно уклав угоду про надання правової допомоги з захисником ОСОБА_28 , що відповідає вимогам ст. 51 КПК України. За таких обставин апеляційний суд не вбачає порушень права на захист обвинуваченого ОСОБА_9 з мотивів наведених його адвокатом в апеляції, оскільки вони не відповідають дійсності.
Щодо аналогічних доводів обвинуваченого ОСОБА_10 в своїй апеляції про порушення його права на захист з посиланням на те, що судом не було з`ясовано хто приймав участь в якості його захисника на слідчому експерименті 20.10.2914 року, так як суд вказав захисника ОСОБА_28 , а приймав з ним фактично участь захисник ОСОБА_36 , то апеляційний суд з цього питання дійшов наступного висновку.
Так, перевіряючи дані доводи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції на доводи сторони захисту з`ясовуючи питання забезпечення обвинуваченому ОСОБА_10 захисника на досудовому розслідуванні у вироку послався на укладений договір про надання правових послуг між ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_28 від 19.10.2014 року на підставі заяви підозрюваного ОСОБА_10 , яка була допущена до участі у кримінальному провадженні, як захисник ОСОБА_10 , що відповідає обставинам кримінального провадження і підтверджує повноваження ОСОБА_61 як захисника.
Проте суд тут же, помилково зазначив, що і за її участі, тобто за участі ОСОБА_28 , було проведено слідчий експеримент з ОСОБА_10 , оскільки згідно дослідженому у суді першої інстанції протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_10 від 20.10.2014 року він проведений за участі його захисника ОСОБА_62 .
Однак, апеляційний суд, приходить до висновку, що хоча дана обставина і має місце на яку вказує в апеляції обвинувачений ОСОБА_10 , однак вказаний недолік не є суттєвим, і може бути виправлений шляхом внесення до вироку відповідних змін, шляхом виключення із вироку зазначеного посилання на участь цього ж адвоката у слідчому експерименті з ОСОБА_10 , що не впливає і не може вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, і не тягне за собою погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_10 , тому в цій частині доводи обвинуваченого в апеляції є слушними і підлягають частковому задоволенню.
Отже, за вказаних обставин ОСОБА_10 був належним чином забезпечений захисником на досудовому розслідуванні і мав правову допомогу як від адвоката ОСОБА_28 так і від адвоката ОСОБА_36 , а тому відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_10 на захист з мотивів наведених ним в апеляції.
Апеляційний суд також, вважає безпідставними доводи на недопустимість доказів слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 в апеляціях захисника обвинуваченого ОСОБА_27 і аналогічно захисника обвинуваченого ОСОБА_9 які посилались на те, що за висновком судово- психологічної експертизи №172 від 17.08.2014 року щодо ОСОБА_9 , відеозапис цього експерименту містить неякісний звукоряд, оскільки якість вказаного у висновку звукоряду, а саме в його частині реконструювання ОСОБА_9 обстановки та обставин події злочину під час зустрічі з потерпілим, тобто його фрагменту, визначалась для потреб здійснення відповідної психологічної експертизи, і в даному випадку не може свідчити про порушення взагалі проведення слідчого експерименту.
Ствердження в апеляції захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , що за вказаним висновком судово- психологічної експертизи відносно його підзахисного при проведенні слідчого експерименту застосовувався на досудовому розслідуванні психологічний тиск є надуманим і таким, що не відповідає дійсності.
За висновками даної експертизи визначено, що у значній більшості відеозапису слідчого експерименту від 20.10.2014, проведеного за участю ОСОБА_9 , у поведінці обвинуваченого констатуються психологічні ознаки, властиві для самостійного відтворення ним певних подій, що розслідуються за даним кримінальним провадженням. ОСОБА_63 орієнтовно-установочна поведінка у більшості епізодів слідчої дії є його довільною, самостійною тактикою комунікативної взаємодії. Виняток становлять епізоди, що стосуються відтворення ОСОБА_9 обставин переодягання у гаражному боксі у спортивний одяг; наявності масок та рукавичок; наявності певних підготовлених предметів під час виїзду із гаража, у тому разі - важкого предмету в ОСОБА_7 ; обстановки та обставин викидання автомобільних ключів на місці залишення автомобіля «ВАЗ-2101», - в яких комунікативна діяльність ОСОБА_9 була підпорядкованою змісту сугестивних питань з боку слідчого, а тому не є психологічно самостійною. В інших епізодах слідчої дії сугестивного (психологічного) впливу з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчого експерименту, не виявлено.
Таким чином, жодного ствердження щодо здійснення слідчим на ОСОБА_9 саме психологічного тиску не зазначено, а пояснення у висновку щодо комунікативної діяльності ОСОБА_9 в окремому епізоді зазначеному вище яка була підпорядкована змісту сугестивних питань з боку слідчого і визначена експертом як не психологічно самостійною не є відповідним тотожним для ствердження здійснення на ОСОБА_9 слідчим психологічного тиску.
Доводи в апеляціях захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , а також у тому числі і доводи обвинуваченого ОСОБА_10 щодо застосування до них психологічного та фізичного тиску на досудовому розслідуванні, також ретельно були перевірені судом першої інстанції, який дійшов висновку про їх безпідставність, з чим погоджується і апеляційний суд, оскільки згідно кримінального провадження за ухвалою суду за заявами ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо застосування до кожного з них фізичного та психологічного насильства під час досудового розслідування доказів які б підтверджували застосування такого насильства, у тому числі і відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не встановлено. У зв`язку з чим постановою слідчого в ОВС слідчого відділу СУ прокуратури Дніпропетровської області від 12.02.2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000914 закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Ця постанова обвинуваченими та їх захисниками не оскаржена.
Щодо ствердження захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , що останньому не були роз`ясненні його права, так як в протоколі слідчого експерименту від 20.10.2014 року відсутні підпису ОСОБА_9 під роз`ясненням йому його прав і підпис особи, яка здійснювала фіксацію слідчої дії та не зазначено яким пристроєм проводилася фіксація експерименту, то апеляційний суд вважає їх безпідставними і необґрунтованими.
Так, хоча вказані недоліки захисником мають місце, проте апеляційний суд враховує фіксацію даної процесуальної дії технічними засобами, які досліджені судом першої інстанції, і який підтверджує усі дії, які зафіксовані у цьому протоколі, у тому числі і роз`яснення прав ОСОБА_9 .
Вказаний слідчий експеримент проводився у відповідності до вимог ст. 240 КПК України за участю захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_28 у присутності двох понятих, де ОСОБА_9 повідомляв свою версію обставин вчинення злочину, що відповідним чином фіксувалось у протоколі і відповідає вимогам вказаної норми закону, а тому відсутні підстави з мотивів наведених в апеляціях захисників, вважати зазначені докази недопустимими. Вказаним доказам судом першої інстанції надана належна, об`єктивна оцінка у сукупності з іншими відповідно до вимог сит. 94 КПК України.
У даній справі за результатами дослідження доказів у провадженні, зокрема, у тому числі показань потерпілого ОСОБА_13 , беззаперечно встановлено, що вчинення даного злочину супроводжувалося насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілих, які зазнали нападу, внаслідок здійснення пострілу обвинуваченим ОСОБА_7 із обрізу мисливської рушниці у потерпілого ОСОБА_18 , чим спричинено було тяжке тілесного ушкодження, за ознакою небезпеки для життя, від якого останній помер та нанесення неодноразових ударів потерпілому ОСОБА_13 руками і взутими ногами особою, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, у тому числі удари в область голови та тулубу потерпілого, де обвинувачений ОСОБА_7 водночас демонстрував перед потерпілим ОСОБА_13 обріз мисливської рушниці з метою придушення волі до опору потерпілого, водночас особа, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження також застосовувала до потерпілого ОСОБА_13 балончик із сльозогінним газом, розпилюючи його в обличчя потерпілого.
На вказані обставини, які характеризують саме ознаки розбою конкретно і чітко вказував в своїх показах потерпілий ОСОБА_13 .
Суд першої інстанції повно, безпосередньо та неупереджено дослідив усі докази в їх сукупності в судовому засіданні та дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності та взаємозв`язку і достатності.
Висновок суду про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено, при обставинах викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження і ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і досліджених в судовому засіданні в повному обсязі доказах, які є належними, допустимими та достовірними.
Провину кожного з обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів доведено з дотримання стандарту доказування поза розумним сумнівом, правова позиція якого викладена в рішеннях Європейського Суду з прав людини ( справа Маттоція проти Італії від 25.07.2000року, справа Ірландія проти Сполученого Королівства від 18.01.1978 року) та постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №688/788/15-к, провадження №51-597км17.
Апеляційний суд, виходячи з вищенаведеного, дійшов висновку, що дії обвинувачених мають правильну правову кваліфікацію.
Зокрема ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за ч.4 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах.
ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном у великих розмірах, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для перекваліфікації дій обвинувачених з ч.4 ст. 187 КК України на ч.4 ст. 186 КК України та закриття кримінального провадження відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 чи скасування вироку і направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції з мотивів наведених в апеляціях обвинувачених та їх захисників.
Стосовно доводів апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника щодо недоведеності вини обвинуваченого за епізодом умисного вбивства, посилаючись на те, що вирок, на їх думку ґрунтується за даним епізодом на припущеннях та вказуючи, що суд не врахував покази обвинувачених і потерпілого та не зазначив їх мотиви неврахування.
Перевіряючи вказані доводи, апеляційний суд, вважає їх безпідставними і необґрунтованими.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним також кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч.2 ст.115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, яке він вчинив діючи в стані ексцесу виконавця, виходячи за межі попередньої домовленості з іншими співучасниками розбійного нападу.
Позиція в апеляції захисника обвинуваченого ОСОБА_7 щодо непричетності його підзахисного до вбивства з посиланням на його покази та покази обвинуваченого ОСОБА_9 , де останні зазначають, що ОСОБА_64 використав обріз мисливської зброї, їм про це не було відомо, а обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що він взагалі не добіг до потерпілих, а замешкався при одяганні маски, нічого не бачив та коли почув хлопок одразу повернувся до автомобіля.
Проте така позиція не узгоджується і не відповідає обставинам кримінального провадження.
За показами потерпілого ОСОБА_13 на ходу із автомобіля троє вибігло чоловіків в масках, двоє з них зразу підбігли до його дверей з боку водія, де потерпілий сидів за кермом. Потерпілий ОСОБА_13 вказував, що він не встиг навіть завести автомобіль, як дуже швидко пролунав постріл із обрізу рушниці вставленої у напіввідчинене скло його автомобіля, при цьому розпилили газовий балончик в обличчя, відчинили двері і намагалися витягнути його з автомобіля, робили це все з ним одночасно двоє нападників. Які потім положили його на землю обличчям, один бив, питав де гроші, інший обшукував кишені, потім підняли, знову розпилили балончик. Потерпілий не бачив, що в цей час було з потерпілим ОСОБА_65 та чув, що хтось із нападників крикнув, що гроші знайшли.
За дослідженим у суді першої інстанції протоколу слідчого експерименту від 16.01.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_13 , останній зазначав обставини розбійного нападу, вказував скільки було нападників і зазначив механізм здійснення пострілу і спричинення стосовно нього тілесних ушкоджень. Згідно наведеному у вироку висновку додаткової судово-медичної експертизи №516 від 10.01.2015 року, враховуючи характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_66 вогнепального поранення, а також хід раневого каналу, вогнепальне поранення могло бути спричинено при обставинах та механізмі, вказаних ОСОБА_13 , в ході слідчого експерименту за його участю, а саме при пострілі з обріза мисливської рушниці, при знаходженні нападника, що здійснював постріл, зліва від потерпілого.
Згідно вказаного висновку судово-медичної експертизи виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_18 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, що спричинили смерть потерпілого.
За висновком суду першої інстанції обставин заподіяння смерті гр. ОСОБА_18 мало умисний характер за обставин, зокрема для здійснення пострілу в бік потерпілих ОСОБА_7 направив обріз рушниці у вікно, яке було наполовину відкритим, при цьому заздалегідь, а саме, перебуваючи в автомобілі, на якому приїхали до місця вчинення розбійного нападу, спорядив обріз патронами на що вказує вилучений під час огляду автомобіля патрон 16 калібру, тобто передбачав застосування зазначеного обрізу не лише з метою демонстрації і залякування потерпілих, але й з метою здійснення пострілів. До того ж, направлення раневого каналу та обставини здійснення пострілу свідчать про умисел ОСОБА_7 , який діяв в стані ексцесу виконавця, виходячи за межі попередньої домовленості з іншими співучасниками розбійного нападу. Смерть гр. Бендерського настала внаслідок одного вогнепального дробового, сліпого поранення грудей, проникаючого в плевральну порожнину з ушкодженням ребер, грудини, серця, легені, що супроводжувалось внутрішньою та зовнішньою кровотечею. Мотив вчинення правопорушення був корисливим.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він відповідає обставинам кримінального провадження і ґрунтується на досліджених судом усіх доказах в їх сукупності.
Є безпідставним ствердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляції, що вирок по епізоду вбивства ґрунтується на припущеннях з посиланням на неврахування судом показів обвинувачених та не зазначення мотивів їх неврахування, оскільки згідно вироку, суд навівши покази обвинувачених обґрунтував і вказав їх невідповідність показам потерпілого, свідків і іншим доказам дослідженими безпосередньо в судовому засіданні , за згодою сторін судового провадження та навів усі докази на підтвердження встановлення судом обставин, а також вказав мотиви неврахування окремих доказів, що відповідає вимогам статті 374 КПК України, зокрема положенням п.2 ч.3 цієї статті.
Причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину підтверджується також показами свідка ОСОБА_67 , з якою обвинувачений разом проживав, згідно яких у неї був вилучений телефон мобільний Айфон 5s, який їй подарував після вчинення злочину саме ОСОБА_7 , і який належав вбитому потерпілому ОСОБА_18 . В квартирі де проживав ОСОБА_7 під час обшуку вилучені і грошові кошти 5 тис. доларів США, які при огляді за участю потерпілого ОСОБА_13 були впізнанні, як ті ж самі грошові кошти які у нього і потерпілого ОСОБА_15 були викрадені, за купюрами їх прикметами та гумовими стрічками, якими він їх скріпляв і розкладав.
Доведено, що виявлена на місці вказаному свідком ОСОБА_39 , куди саме ОСОБА_7 викинув після вчинення злочину пакунки з речами, чорна шапка з двома отворами для очей містить генетичні ознаки (ДНК-профіль) епітеліальних клітин, що також вказує на безпосередню причетність ОСОБА_7 до вчинення ним інкримінованого йому злочину.
Зясовані судом першої інстанції обставини, враховуючи знаряддя злочину обріз мисливської рушниці, локалізацію поранення потерпілого ОСОБА_15 , поведінку обвинуваченого, у тому числі, що передувала події і після, об`єктивно вказують на те, що саме настання смерті потерпілого охоплювався умислом обвинуваченого ОСОБА_7 .

Аналіз досліджених судом першої інстанції доказів в їх сукупності з дотриманням стандарту поза розумним сумнівом об`єктивно і в достатній мірі дають усі підстави дійти висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним вбивства з корисливих мотивів.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені ним також злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, його правова кваліфікація відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.
Стосовно доводів в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та останнього в своїх доповненнях до апеляції про те, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 не врахував обставини, що пом`якшують покарання, його щире каяття, його вибачення у потерпілих, часткове відшкодування потерпілим матеріальної шкоди та відповідно відсутність судимості, наявність постійного місця проживання та стійкі соціальні зв`язки, апеляційний суд вважає їх безпідставними і необґрунтованими.
Перевіряючи вказані доводи в межах апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції в повній мірі дотриманні вимоги ст. ст. 50, 65 КК України.
Суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який ніде не працює, раніше не судимий, на що вказано і в апеляції захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , наявність позитивної характеристики з місця проживання.
При призначенні покарання судом враховано обставини вчинення обвинуваченим злочинів, що ним вчинено кілька особливо тяжких злочинів, виходячи за межі домовленості з іншими співучасниками розбійного нападу, саме він застосував насилля, яке було небезпечним по відношенню до потерпілих в момент заподіяння і яке призвело до незворотних наслідків - до настання смерті гр. ОСОБА_18 , бажання хоча б частково відшкодувати моральну шкоду, завдану потерпілим не проявив.
Обставин, які пом`якшують чи погіршують покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.
Встановлені вказані судом обставини свідчать, про повне і об`єктивне з`ясування судом ставлення обвинуваченого ОСОБА_7 до скоєнних злочинів.
Виклад у вироку показів обвинуваченого ОСОБА_7 , а також з апеляції сторони захисту слідує, що обвинувачений не погоджувався повністю зі своєю винною в інкримінованому йому злочині за п.6 ст. 115 КК України так і з обставинами вчинення злочину за ч.4 ст. 187 КК України, заперечував проти такої кваліфікації його дій та наполягаює на їх кваліфікації за ч.4 ст.186 КК України, а тому ствердження в апеляції захисника, про наявність пом`якшуючої обставини щирого каяття та неврахування їх судом при призначенні покарання є безпідставним.
Апеляційний суд за встановлених обставин не вбачає підстав для визнання наявності в обвинуваченого ОСОБА_7 дійсно щирого каяття як обставиною, що пом`якшує покарання. Лише часткове визнання своєї вини обвинуваченим та формальне посилання захисника обвинуваченого в своїй апеляції на щире каяття свого підзахисного без активних дій з боку обвинуваченого не свідчить про наявність такої обставини.
Сам по собі факт, що ОСОБА_7 визнає часково вину, а саме, вчинення ним злочину за ч.4 ст. 186 КК України, як грабіж, а не як розбій, також не може свідчити, за відсутністю активних дій, про його щире каяття.
Колегія суддів не бере до уваги і ствердження захисника в апеляції, що суд не врахував при призначенні покарання часткове відшкодування потерпілим шкоди, оскільки сам факт звернення в рахунок потерпілих вилучених грошових коштів в обвинуваченого ОСОБА_7 є примусовою процесуальною дією суду, а не добровільним волевиявленням обвинуваченого відшкодування шкоди потерпілим.
Також, на думку апеляційного суду, сам факт наявності в обвинуваченого постійного місця проживання не може свідчити про його міцні соціальні зв`язки, як на це вказує обвинувачений ОСОБА_7 . Крім того, наявність таких обставин, у тому числі і формальне вибачення перед потерпілими, при призначенні покарання враховується в сукупності з іншими обставинами про особу обвинуваченого, і самі по собі не є в даному випадку достатніми для визначення йому більш м`якого покарання.
Призначене судом першої інстанції покарання стосовно ОСОБА_7 визначене в межах санкцій інкримінованих йому статей, що на думку апеляційного суду є достатнім для виправлення обвинуваченого, відповідно до наслідків вчиненого правопорушення та достатнім для запобігання вчиненню обвинуваченими і іншими особами нових правопорушень.
Апеляційний суд, також приходить до висновку, що при призначенні покарання суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).
З врахуванням наведеного, апеляційний суд не виявив порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.
Враховуючи наведене з цього питання, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та застосування до нього положень ст.ст. 69, 75 КК України.
Апеляційним судом перевірені також доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_10 на порушення його права на захист з посиланням на відмову йому в ознайомленні з матеріалами справи, стверджуючи, що він у зв`язку з цим відмовився від показів, скориставшись своїм правом , передбаченим статтею 63 Конституції України та аналогічні доводи обвинуваченого ОСОБА_68 в своїх доповнення до апеляції захисника щодо обмеження судом першої інстанції його права на ознайомлення з матеріалами справи, вказуючи на значну тривалість розгляду справи судом. Проте такі ствердження обвинувачених не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Так згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт надійшов до суду першої інстанції 19.01.2015 року та вже 26.02.2015 року справа була призначена до судового розгляду на 04.03.2016 року.
За вимогами частини 2 статті 317 КПК України після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання.
Проте таких клопотань від обвинуваченого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_68 чи їх захисників до суду на даній стадії розгляду справи не надавалося.
Тільки на стадії вже судового розгляду обвинувачені ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_69 04.04.2016 року надали заяви для ознайомлення з матеріалами справи для підготовки до судових дебатів.
Однак, у даній справі на даному етапі її розгляду змінився склад суду, і при цьому, саме за клопотанням усіх обвинувачених та їх захисників розгляд даної справи за ухвалою суду зазначеної у протоколі судового засідання від 1511.2016 року був розпочатий спочатку. При цьому, ніяких заяв, клопотань і в подальшому від обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_68 чи інших учасників кримінального провадження до суду не надходили.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає порушень вказаної вище норми закону, а тому ствердження обвинувачених ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_68 щодо обмеження їх права на ознайомлення з матеріалами справи є безпідставними, оскільки вони не відповідають дійсності.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на значну тривалість розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції, однак враховує наявні об`єктивні обставини розгляду справи, зокрема складність справи, кількість обвинувачених, потерпілих, свідків, встановлення обставин вчинення особливо тяжких злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, призначення і проведення експертиз та зміна складу суду і розгляд справи з початку, а також зауважує, що тривалість строку розгляду справи не є обставиною, яка є підставою для скасування чи зміни судового рішення.
Разом з тим, є слушним зазначення в апеляціях обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 і його захисника, про те що суд послався у вироку на покази свідка ОСОБА_26 яка не була допитана у ході нового судового засідання.
Перевіряючи дане питання, апеляційним судом встановлено, що дійсно у вироку наведено покази свідка ОСОБА_26 , яка є сестрою обвинуваченого ОСОБА_9 , і яка була допита у суді згідно журналу судового 26.02.2015 року при первинному складі суду та, яка тільки повідомила, що її брат ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 в її вихідний день ночували у неї в м. Дніпро, а вранці зняли квартиру подобово, але їх затримали співробітники поліції, та про злочин вона дізналася від поліції.
При розгляді кримінального провадження спочатку згідно журналу судового засудання 15.11.2016 року, у зв`язку з заміною складу суду, у судовому засіданні вказаний свідок не допитувалася і не постановлялася ухвала з прийняттям рішення про відсутність необхідності здійснювати повторно в цій частині процесуальну дію, тому в силу положень статті 23 КПК України, суд першої інстанції не повинен був їх наводити і зазначати у вироку .
Однак, враховуючи, що покази свідка ОСОБА_26 не носять будь-якої інформації щодо обставин вчинення злочину чи інших обставин, які враховуються при ухваленні судового рішення, судом першої інстанції дані покази не оцінювалися і не враховувалися у сукупності з іншими дослідженими доказами, тому апеляційний суд дійшов висновку, що наведення показів свідка ОСОБА_26 у вироку, хоча і має місце, проте не є істотним порушенням, що вплинуло чи могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, а є недоліком, який підлягає виправленню відповідно до приписів п.4 ч.1 статті 408 КПК України, шляхом внесення відповідних змін до вироку, тобто необхідно виключити вказане посилання із вироку, що не тягне за собою погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_9 чи інших обвинувачених.
Інших порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та на кваліфікацію їх дій, апеляційним судом під час перевірки судового рішення не виявлено.
Крім того, згідно ч.2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо це не погіршує становище обвинувачених.
Так, відповідно до п.п. 13 ч.1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого та на підставі п. 2 ч.4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.
Проте, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, помилково не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях, і у резолютивній частині вироку, процесуальні витрати в сумі на залучення експерта 7284 грн. 36 коп. стягнув солідарно з усіх трьох обвинувачених, а тому апеляційний суд, вважає за необхідне усунути дані недоліки шляхом внесення змін в цій частини до вироку, що не є погіршенням становища обвинувачених.
Таким чином, враховуючи все вище наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляції захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 з наведених нею мотивів та, вважає необхідним частково задовольнити апеляції обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 , внести зміни до вироку, виключивши з його мотивувальної частини посилання на покази свідка ОСОБА_26 та посилання в контексті на адвоката ОСОБА_28 слова ...і за участі якої також було проведено слідчий експеримент з ОСОБА_10 та в резолютивній частині змінити в частині розподілу і порядку стягнення з обвинувачених процесуальних витрат, в решті вирок залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 - задовольнити частково, а захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України - змінити та:
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на покази свідка ОСОБА_26 та посилання на участь адвоката ОСОБА_28 у слідчому експерименті з ОСОБА_10 від 20.10.2014 року.
Та змінити в частині порядку стягнення процесуальних витрат:
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 2 428 грн. 12 коп. у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави 2 428 грн. 12 коп. у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави 2 428 грн. 12 коп. у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4