УХВАЛА
25 липня 2019 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України,
зареєстрованого та проживаючого за адресою:
за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ,
законного представника ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 .
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 187 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим остаточно визначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у виді трьох років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки та на підставі ст. 76 КК України покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема суд незаконно звільнив обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання не врахував характер та ступінь тяжкості злочинів, вчинених обвинуваченим, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, тим більше вчинені вони були із застосуванням насильства до потерпілих чи погрозою застосування такого.
Прокурор зазначає, що покарання, призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції, не є достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній ОСОБА_9 30 грудня 2016 року приблизно в 17 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Берковецька, буд. 6 із погрозою застосування фізичного насильства заволодів чужим майном, яке належало ОСОБА_10 та яким користувався неповнолітній ОСОБА_11 .
Так, неповнолітній ОСОБА_9 30 грудня 2016 року приблизно 17 год. 00 хв., знаходячись на парковці гіпермаркету «Ашан-Біличі» по вул. Берковецька,буд.6 у м. Києві, звернув увагу на раніше незнайомого йому неповнолітнього ОСОБА_11 і в цей час ОСОБА_9 вирішив із погрозою застосування кухонного ножа незаконно заволодіти чужим майном.
З метою реалізації свого умислу, направленого на заволодіння чужим майном громадян, ОСОБА_9 підійшов до неповнолітнього ОСОБА_11 та, діставши з правої кишені куртки кухонний ніж, погрожуючи таким чином, сказав неповнолітньому ОСОБА_11 віддати йому гроші та мобільний телефон, на що останній погодився.
Реалізуючи свій умисел, направлений на заволодіння чужим майном, ОСОБА_9 за допомогою кухонного ножа, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, з метою обернення на свою користь та особистого збагачення заволодів чужим майном, що знаходилось у володінні неповнолітнього ОСОБА_11 , а саме: грошовими коштами в сумі 28 грн. та мобільним телефоном «Huawei Y5II», вартістю 2999 грн. 00 коп., на загальну суму 3027 грн. 00 коп. Заволодівши чужим майном, ОСОБА_9 з місця вчинення злочину зник.
Крім того, неповнолітній ОСОБА_9 13 січня 2017 року приблизно в 10 год. 00 хв., знаходився на зупинці громадського транспорту, що за адресою: м. Київ, вул. 14 Лінія , де побачив неповнолітнього ОСОБА_12 , який також знаходився на вказаній зупинці та очікував трамвай. В руці останнього знаходився мобільний телефон марки «LG». В той момент у ОСОБА_9 виник умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, поєднане з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме: належного ОСОБА_12 мобільного телефону марки «LG».

В подальшому до зупинки громадського транспорту під`їхав трамвай та ОСОБА_12 зайшов до салону, а за ним ОСОБА_9 . В той момент, коли трамвай зупинився на наступній зупинці громадського транспорту за адресою: м. Київ, вул. 9 лінія, ОСОБА_12 вийшов та попрямував в сторону вулиці 3 Лінія. ОСОБА_9 також вийшов та попрямував вслід за ОСОБА_12 .
Реалізуючи свій умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого,ОСОБА_9 , знаходячись за адресою: м . Київ , вул. З Лінія, наздогнав ОСОБА_12 та схопивши своєю рукою останнього за шию, повалив на землю, почав наносити удари своєю рукою в обличчя ОСОБА_12 та при цьому висунув вимогу, щоб останній віддав йому свій мобільний телефон.
ОСОБА_12 , усвідомлюючи наслідки, які можуть настати від нанесення ударів, передав ОСОБА_9 свій мобільний телефон марки «LG», після чого останній перестав наносити ОСОБА_12 удари в обличчя та тримаючи при собі зазначений мобільний телефон, пішов у невідомому напрямку, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 850 грн. 00 коп.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_9 , його законний представник ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_13 в повній мірі дотримався вимог закону.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 визнав свою вину в повному обсязі, розповів за яких обставин ним були вчинені злочини та зобов`язувався в подальшому такого не вчиняти.
Ця обставина свідчить не тільки про щире каяття, але й бажання обвинуваченого співпрацювати з правоохоронними органами у розкритті злочину, а тому суд першої інстанції правильно визнав ці обставини, як такі, що пом`якшують покарання.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставину, що пом`якшує покарання вчинення злочину неповнолітнім.
А відтак доводи прокурора про безпідставне визнання судом щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_9 визнав вину, висловив жаль з приводу вчинених діянь та відшкодував завдану потерпілим шкоду.

Крім того, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, з 2003 року є усиновленою дитиною в сім`ї ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах у службі у справах дітей не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем навчання як учень Державного закладу «Центр професійної освіти технологій та дизайну міста Києва» характеризується виключно позитивно, на обліку в органах поліції не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
На підставі цього суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання в місцях обмеження волі. З таким висновком погоджується також колегія суддів.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
В даному кримінальному провадженні обвинуваченим є неповнолітній. В такому випадку суд, який наділений виключним правом призначати покарання, повинен визначити, який з передбачених законом видів покарання забезпечить досягнення вищевказаної мети. Призначення неповнолітньому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, не може бути виправданим лише тяжкістю вчиненого ним злочину.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання, у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував також і обставини вчинення злочинів та причину такої протиправної поведінки неповнолітнього обвинуваченого.
Відповідно висновків досудової доповіді пробаційної служби, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється як середній, відбування ним покарання можливе без позбавлення або без обмеження волі за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, спрямованих на його виправлення та запобігання вчиненню кримінальних правопорушень в майбутньому.
Як пояснив в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 на час вчинення ним злочинів він пішов з сім`ї із-за конфлікту з батьками. Проте після перебування в слідчому ізоляторі переглянув свої погляди на життя. На даний час з батьками в нього нормальні стосунки.
Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції пояснив, що ОСОБА_9 усиновлений його сім`єю. Про обвинуваченого вся родина піклується, проте на час вчинення ним злочинів він пішов з сімї із-за конфлікту. На теперішній час між обвинуваченим та батьками налагоджуються стосунки. Він вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.
Вищенаведені обставини були предметом обговорення в суді першої інстанції і враховані судом при призначенні покарання.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не врахував характер та ступінь тяжкості злочинів, вчинених обвинуваченим злочинів, тим більше вчинені вони були із застосуванням насильства до потерпілих чи погрозою застосування такого.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими, оскільки під час призначення ОСОБА_9 покарання суд врахував вищевказану обставину.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання, з випробуванням, з іспитовим строком, та покладенням на нього певних зобов`язань є вмотивованим, а висновки суду першої інстанції є обґрунтованими. Призначене неповнолітньому ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Керуючись, ст. ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3