Ухвала
Іменем України
21 жовтня 2019 року

м. Київ
Провадження № 51-5131 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, 30 листопада 2015 року звільненого умовно-достроково з невідбутим строком 11 місяців,

засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три ) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 липня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Також вказаними судовими рішеннями засуджено ОСОБА_5 , відносно якого судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються.

Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 19 серпня 2017 року, о 14 год, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, незаконно проникли на територію ТОВ «Полібег», що знаходиться за адресою: вул. Л. Українки, 2, м. Оріхів, Запорізької області, де знімаючи з огорожі два металевих листа, були поміченими на місці події. Усвідомлюючи, що їх дії почали носити відкритий характер, з метою продовження скоєння злочину та після невдалої спроби домовитись із свідком, який їх помітив, разом із викраденим майном залишили вказану територію, чим завдали потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 1401 грн 62 коп.

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із рішенням суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ставить питання про його скасування у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. На обґрунтування своїх доводів, прокурор зазначає, що при призначенні покарання засудженому суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, вважає, що судом залишено поза увагою, те, що ОСОБА_4 раніше судимий та до спливу строку погашення судимості знову вчинив умисний злочин проти власності.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на те, що суд не в повній мірі врахував обставини, що обтяжують покарання, вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Отже, формально прокурором порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон ( ст. 12 КК ) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із змісту оскаржуваних судових рішень, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_4 , дотримано вимог статей 50, 65 КК України, оскільки враховано тяжкість вчиненого засудженим злочину, який, відповідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий та після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив корисливий злочин. Суд визнав та взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому, обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів. При обранні ОСОБА_4 заходу примусу судом враховано його молодий вік, те, що він не працює, має позитивну характеристику за постійним місцем проживання, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, вид, кількість та вартість викраденого майна і повернення його потерпілому, те, що цивільний позов потерпілим не заявлявся. З огляду на це, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у межах санкції ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із звільненням від покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладанням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України. Отже у суду, з урахуванням обставин справи, виникло переконання у тому, що для виправлення ОСОБА_4 немає необхідності у призначенні покарання, яке слід відбувати реально.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання та безпідставного звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, шляхом застосування положень ст. 75 КК України, є аналогічними за своїм змістом наведеним доводам у апеляційній скарзі та були перевірені судом апеляційної інстанції. Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, апеляційний суд проаналізував доводи, зазначені в скарзі, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, у тому числі і ті на які прокурор посилається у своїй касаційній скарзі, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без ізоляції від суспільства, та правильно призначив покарання із застосуванням ст. 75 КК України, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_4 покарання є обґрунтованим, законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3