Номер провадження: 11-кп/813/370/19
Номер справи місцевого суду: 514/876/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції під час трансляції з Тарутинського районного суду Одеської області апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000212 від 04 червня 2017 року, відносно

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.м.т. Серпневе Тарутинського району Одеської області, громадянин України, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонер, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 86 КК України та п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 03 червня 2017 року приблизно о 16:30 годин, ОСОБА_7 , знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , на території господарського домоволодіння побачив співмешканку свого сина ОСОБА_10 мешканку с. Нерубайське Біляївського району Одеської області ОСОБА_11 , яка на той час разом з ОСОБА_10 гостювала у ОСОБА_7 . ОСОБА_11 лежала на ґрунті на лівому боці в непритомному стані, на його звернення не реагувала, з ротової порожнини виділялась піна та блювотні маси, у зв`язку з чим він, намагаючись надати допомогу, вирішив її підняти.

З цією метою ОСОБА_7 , не маючи умислу на позбавлення життя ОСОБА_11 чи спричинення їй тілесних ушкоджень, не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_11 , хоча повинен був та міг передбачити, не маючи об`єктивної змоги в інший спосіб підняти ОСОБА_11 , спираючись лівою рукою на палицю, за допомогою якої пересувався, здійснив захват правою рукою, зігнутою в ліктьовому суглобі, за шию ОСОБА_11 , після чого здійснив два ривки вгору, внаслідок чого спричинив останній тілесні ушкодження у виді переломів ріжків та кута щитоподібного хряща, від яких вона померла.

Тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_11 , у виді переломів ріжків та кута щитоподібного хряща згідно пп. «у» п. 2.1.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 17 січня 1995 року № 6, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю.

Причиною смерті ОСОБА_11 є механічна асфіксія від здавлення органів шиї.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, просив скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.119 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. В іншій частині вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги прокурор обґрунтував тим, що вирок суду є незаконним в частині призначення покарання, оскільки ОСОБА_7 є особою пенсійного віку, тому судом невірно застосовано положення ч.3 ст. 61 КК України, та всупереч закону України про кримінальну відповідальність призначено покарання у виді обмеження волі.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи частково доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які частково підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі не оспорює фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому вказані обставини апеляційним судом не переглядаються.

Дослідивши вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не в повній мірі дотримався вимог кримінального Закону України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до ст.51 КК України до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом може бути застосовано покарання, зокрема, у виді обмеження волі.

Згідно з ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Згідно з положеннями ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальний пенсійний вік для осіб - після досягнення віку 60 років.

В ході судового розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому на момент ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 вже являвся особою, що досяг пенсійного віку, оскільки йому виповнилося вже 69 років.

Таким чином, всупереч положенню ч.3 ст.61 КК України суд першої інстанції застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 обмеження волі, що не відповідає в даному кримінальному провадженню по суб`єктному складу тому колу осіб, до яких можливо застосовувати даний вид покарання.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про невірне застосування Тарутинським районним судом Одеської області закону України про кримінальну відповідальність щодо обвинуваченого ОСОБА_7 і приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначення покарання.

Санкція ч.1 ст.119 КК України передбачає відповідальність у виді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

При призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує положення ч.2 ст.50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Ґрунтуючись на приписах кримінального Закону України, приймаючи до уваги відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілої, вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину з необережності, апеляційний суд погоджується з думкою прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк, що максимально наближений до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.119 КК України позбавлення волі на строк 3 роки.

Крім того, у відповідності до ст.85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарання.

Суд першої інстанції вірно з урахуванням положень кримінального кодексу та Закону ЗУ «Про амністію у 2006 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року прийшов в оскаржуваному вироку до висновку про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного йому покарання на підставі закону про амністію.

Згідно з ч.2 ст.86 КК України законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Пунктом 13 ЗУ «Про амністію у 2006 році» передбачено, що дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Враховуючи зазначене, з огляду на факт набуття Законом України «Про амністію у 2006 році» чинності 07 вересня 2017 року, та вчинення до цієї дати 03 червня 2017 року обвинуваченим ОСОБА_7 дій, які інкримінуються йому за ч.1 ст.119 КК України у даному кримінальному провадженні, вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року вірно встановлено, що ОСОБА_7 входить до кола осіб, на яких поширюється дія ЗУ «Про амністію у 2006 році».

Статтею 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" передбачено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в тому числі, передбачених п. «ґ» зазначеної ст. 1 Закону - які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, приймаючи до уваги доведеність факту перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у пенсійному віці на момент набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році", вчинення ним необережного злочину середньої тяжкості до набрання чинності даним законом та враховуючи відсутність у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 обставин, передбачених ст.9 ЗУ Про амністію у 2016 році", які унеможливлюють застосування до особи амністії, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 на підставі п.«г» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2006 році» від відбування призначеного йому покарання.

За таких обставин вимоги прокурора про звільнення ОСОБА_12 від відбування призначеного йому покарання на підстав ст.75 КК України апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції являється, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою в частині призначення покарання, а тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в даній частині з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.119 КК України з урахуванням положень ч.3 ст.61 КК України.

Керуючись статтями 51, 61, 85, 86 КК України, статтями 376, 404, 405, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст.86 КК України та п.«г» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2006 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4