Житомирський апеляційний суд
Справа №611/1569/12 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України 1960 р. Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальну справу №611/1569/12 за апеляцією ОСОБА_6 на постанову Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, якою, в порядку ст.ст. 409, 411 КПК України 1960 року, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування арешту на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:
Постановою Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування арешту нерухомого майна, накладеного 16.02.2012 року постановою слідчого Генеральної прокуратури України.
Судом встановлено, що в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебувала кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.3 ст.368 КК України, ОСОБА_8 за ч.5 ст.368 КК України, ОСОБА_6 за ч.3 ст.368 КК України. Постановою слідчого Генеральної прокуратури у рамках даної кримінальної справи під час досудового розслідування накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 з метою забезпечення можливої конфіскації майна.
Вироком Коростишівського районного суду від 25.11.2013 року ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2014 року вирок Коростишівського районного суду в частині міри покарання ОСОБА_6 залишено без змін.
28.04.2014 року в порядку виконання вироку суду було видано виконавчий лист №611/1569/12 про конфіскацію нерухомого майна, належного ОСОБА_6 , який було направлено для пред`явлення до виконання в органи ДВС стягувачу - ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області разом із протоколом про накладення арешту на майно.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №140570339 від 08.10.2018р., наявний арешт нерухомого майна (без визначення останнього), що належить на праві власності ОСОБА_6 .
Дослідивши клопотання та матеріали справи, враховуючи, що стягувач по вказаним виконавчим листам ГУ ДФС у Київській області фактично однозначної відповіді стосовно їх виконання не надав, а також те, що будь-яка інформація стосовно звернення ОСОБА_6 до установи, якою було накладено арешт на майно в матеріалах справи відсутня, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність обставин, на які посилається ОСОБА_6 у своєму клопотанні, а тому відмовив у його задоволенні.
В апеляції ОСОБА_6 просить постанову суду скасувати та постановити нову, якою скасувати арешт на нерухоме майно, накладений 16.02.2012 року постановою слідчого Генеральної прокуратури України. Вважає, що судом було винесено рішення, яке суперечить ст.41 Конституції України. Стверджує, що суд підміняє поняття судові витрати та арешт майна, накладений на нерухоме майно, який на даний час не знятий та порушує його права.
В засідання апеляційного суду ОСОБА_6 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду. Заперечень щодо розгляду справи у його відсутність не надав.
Заслухавши доповідача, думку прокурора в заперечення апеляції, обговоривши доводи апеляції, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п. 9 «Перехідних положень КПК України» (2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Таким чином, розгляд клопотання про скасування арешту майна у даній кримінальній справі здійснюється у порядку, передбаченому КПК України 1960 року.
Згідно зі ст.ст. 409, 411 КПК України 1960 року, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок, у судовому засіданні з участю прокурора.
Відповідно до ч.1 ст. 365 КПК України 1960 року, суд апеляційної інстанції переглядає постанову суду першої інстанції в межах апеляції.
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, вироком Коростишівського районного суду Житомирській області від 25.11.2013 року ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2014 року вирок Коростишівського районного суду в частині міри покарання ОСОБА_6 залишено без зміни.
Постановою слідчого Генеральної прокуратури у рамках даної кримінальної справи під час досудового розслідування накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 з метою забезпечення можливої конфіскації майна.
З метою виконання вказаного вироку суду, 28.04.2014 року було видано виконавчий лист №611/1569/12 про конфіскацію нерухомого майна, належного ОСОБА_6 , який було направлено для пред`явлення до виконання в органи ДВС стягувачу - ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області.
Стягувач по вказаному виконавчому листу ГУ ДФС у Київській області фактично однозначної відповіді стосовно його виконання не надав на запит суду першої інстанції.
Таким чином, додаткове покарання у виді конфіскації майна призначене ОСОБА_6 вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 25.11.2013 року фактично не виконано.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 КК України, законодавство України, про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який грунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Отже, при визначенні строку давності виконання кримінального покарання у виді конфіскації майна засудженого застосуванню підлягають положення КК України.
Відповідно до ч.2 ст. 80 КК України, строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду, а п. 4 ч. 1 тієї ж норми передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом десяти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на час розгляду судом клопотання ОСОБА_6 про скасування арешту, строк давності щодо виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, ще не закінчився і підстави для звільнення ОСОБА_6 від додаткового кримінального покарання на час розгляду судом його клопотання відсутні.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 126 КПК України 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт; накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Як вбачається, умови, передбачені ст. 126 КПК України 1960 року, задля виконання яких і було накладено арешт, продовжують існувати, оскільки конфіскацію майна засудженого, що належало йому на момент винесення вироку, не проведено, в зв`язку із чим немає і підстав для скасування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту нерухомого майна.
Доводи апеляції, щодо можливості скасування дії накладеного арешту колегія суддів відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на нормах закону про кримінальну відповідальність, а викладені у клопотанні обставини не можуть слугувати підставою для скасування накладеного арешту.
У п. 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, вказано, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». А «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.
Таким чином, колегія суддів переконана, що місцевий суд, розглянувши клопотання ОСОБА_6 про скасування арешту на належне йому нерухоме майно, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення, водночас доводи апеляції таких висновків суду першої інстанції не спростовують.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що права власності апелянта не порушуються, оскільки арешт накладений на майно ОСОБА_6 , яке належало йому до ухвалення обвинувального вироку. Таким чином майно, яке набуто останнім після набрання вироком законної сили не обтяжене накладеним арештом.
При апеляційному розгляді істотних порушень кримінального процесуального закону та інших підстав для скасування чи зміни постанови суду, передбачених ст. 367 КПК України 1960 року, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною та обгрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляцію ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, якою, в порядку ст.ст. 409, 411 КПК України 1960 року, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про скасування арешту на нерухоме майно без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: