ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/93/19 Номер провадження 11-кп/814/712/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7
розглянувши у режимі відео конференції з Державною установою «Полтавська виправна колонія (№64)» провадження за апеляційною скаргою прокурора Полтавської місцевої прокуратури на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 28 березня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою суду відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Полтави, освіта середня, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
13 квітня 2016 року Київським районним судом м. Полтави за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 850 грн.;
29 серпня 2016 року Київським районним судом м. Полтава за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі,
задоволено подання начальника Державної установи "Полтавська виправна колонія №64" Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та голови спостережної комісії Подільської районної в м. Полтава ради про умовно-дострокове звільнення засудженого та звільнено ОСОБА_7 умовно-достроково на 1 рік 1 місяць від відбування покарання за вироком Київського районного суду м. Полтава від 29 серпня 2016 року.
Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VIII, ОСОБА_7 фактично відбув 2/3 строку покарання, довів своє виправлення і заслуговує на умовно-дострокового звільнення від відбуття невідбутої частини покарання.

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду відносно ОСОБА_7 скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення відмовити.

Апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що висновки суду щодо відбуття засудженою необхідного строку покарання для отримання права на пільгу у виді умовно-дострокового звільнення на підставі ст.81 КК України не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки станом на момент постановлення ухвали районним судом ОСОБА_7 фактично не відбув 2/3 частини покарання, призначеного вироком суду.

Звертає увагу на те, що при обрахунку відбутого покарання ОСОБА_7 судом безпідставно взято до уваги зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII.

Крім того, прокурор вважає, що засуджений ОСОБА_8 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення.

Інші учасники судового провадження ухвалу суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , дослідивши матеріали провадження та матеріали особової справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ч.1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону та постановив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Приймаючи рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на те, що він відбув встановлений законом строк та довів своє виправлення, а тому заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Доводи апеляційної скарги прокурора є такими, що не ґрунтуються на законі і не спростовують висновків суду.

Так, згідно ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У відповідності до п. 2 ч. 3 вказаної статті, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим необхідного строку покарання, зокрема не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Задовольняючи спільне подання начальника виправної установи та спостережної комісії про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції послався на те, що він відбув необхідний строк покарання з урахуванням зарахованого терміну дії запобіжного заходу в подвійному розмірі та сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, із наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Київського районного суду м. Полтава від 29 серпня 2016 року за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

За час перебування у Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» ОСОБА_7 характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

До Державної установи «Полтавська виправна колонія (№64)» засуджений прибув 13 січня 2017 року. За час відбування покарання характеризується належним чином. Порушень установленого порядку відбування покарання не допускає, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, стягнень не має. Дотримується правомірних взаємовідносин із персоналом установи, виконує їх законні вимоги, за що має чотири заохочення. Працевлаштований в бригаді по виготовленню алюмінієвих виробів, до праці та до виконання покладених обов`язків ставиться сумлінно, з поставленими завданнями справляється. До виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань відноситься з розумною ініціативою, приймає особисту участь. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

За час відбування покарання брав участь у диференційованій програмі виховного впливу «Професія», отримав спеціальність «Токар» в Полтавському виховному центрі №1 при установі. Зарахований до програм диференційованого виховного впливу «Правова просвіта» та «Підготовка до звільнення».

Вину у вчиненому визнає та розкаюється. Міру покарання вважає справедливою.

З довідки про заохочення та стягнення на засудженого ОСОБА_7 та матеріалів його особової справи вбачається, що за період перебування в місцях ув`язнення та за час відбування покарання він стягнень не має, має 4 заохочення, які застосовувались до нього 15.08.2017, 15.02.2018, 15.05.2018 та 15.11.2018.

Таким чином, з урахуванням наявності заохочень, які не йдуть однин за одним, а отримані засудженим протягом тривалого проміжку часу, позитивна тенденція поведінки ОСОБА_7 прослідковується протягом всього строку відбування покарання.

За таких обставин, доводи прокурора про те, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення не заслуговують на увагу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава від 30 березня 2017 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання термін з 29 серпня 2016 року по 29 грудня 2016 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку покарання 29.08.2016, кінець строку 28.04.2020.

На момент постановлення ухвали суду 28 березня 2019 року засуджений ОСОБА_7 необхідну частину призначеного судом покарання.

При цьому, місцевим судом, ухвалюючи рішення, до вказаного строку включено термін попереднього ув`язнення, зарахований засудженому ОСОБА_8 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII.

З вказаним підходом погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Оскаржуючи умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 через не відбуття необхідної частини призначеного покарання, прокурор не погоджується із заліком в цей строк попереднього ув`язнення в подвійному розмірі.

Проте колегія суддів вважає, що такі доводи прокурора ґрунтуються на невірному розумінні положень закону.

Так, у розділі ХІ Кримінального Кодексу України «Призначення покарання» міститься стаття 72 яка має таку назву "Правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення". Навіть із змісту назви статті 72 КК можна зробити висновок , що мова йде про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання.

Частина п`ята статті 72 Кримінального кодексу України в редакції закону №838-VIII від 26.11.2015 була викладена в такій редакції: "Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі".

Відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення суду про залік досудового тримання під вартою.

В контексті зазначеного, виходячи із системного тлумачення положень ч.5 ст.72 КК України в редакції, що діяла на момент вчинення засудженим злочину та ч.4 ст.374 КПК України, слід наголосити на тому, що, не дивлячись на те, що попереднє ув`язнення не є покаранням, оскільки особа відбуває його ще до вироку у справі, проте фактично воно означає перебування особи за умов ізоляції від суспільства і за характером обмежень, покладених на особу, прирівнюється до позбавлення волі як виду покарання.

Тому логічним є рішення законодавця зараховувати попереднє ув`язнення у строк покарання, що призначається судом, і вважати, що особа вже відбула частину покарання.

Якщо зарахування попереднього ув`язнення, здійснюється за допомогою співвідношення, вказаного у ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII, то, відповідно, в строк відбування покарання він зараховується також. Тлумачення вказаної норми у спосіб, запропонований прокурором в апеляції, свідчить про його фактичне викривлення.

А відтак неврахуванням цього строку в фактично відбутий строк покарання для визначення набуття формального права для застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення, передбаченого ст. 81 КК України, не відповідало б загальним засадам призначення покарання та порядку зарахування у строк покарання попереднього ув`язнення.

Крім того, слід зазначити, що неврахування цього строку, суперечило б самій ідеології Закону №838-VIII та одному із основних завдань його прийняття, яким є сприяння відновленню прав і законних інтересів людей, засуджених до позбавлення волі, права яких були значно обмежені під час утримання під вартою на досудовому слідстві.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, прокурор послався на приписи статті 81 КК України і при цьому звернув увагу на формулювання: «після фактичного відбуття засудженим».

У розрізі вказаного обґрунтування колегія суддів звертає увагу, що законодавство, яке підлягає застосуванню, має тлумачитись системно, із урахуванням всіх положень закону, що регулюють певні правовідносини.

В даному випадку прокурор вдався до тлумачення статті 81 КК України із посиланням на вищенаведене формулювання, не врахувавши при цьому положення ч.5 ст.72 КК України в редакції закону № 838 від 26.11.2015. Колегія суддів вкотре звертає увагу, що питання щодо обрахування строку відбутого покарання, як підстави для застосування умовно-дострокового звільнення, має вирішуватись виходячи із системного аналізу положень ч.5 ст.72 КК України в редакції закону № 838 від 26.11.2015, 81 КК України.

Аналогічної позиції дотримується у своїй практиці щодо визначення поняття строку покарання і ЄСПЛ.

Звертає також увагу колегія суддів і на таку обставину.

Однією із засад судочинства статтею 129 Конституції України визначено обов`язковість судового рішення.

Як вже зазначено вище ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава від 30 березня 2017 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано у строк відбування покарання термін з 29 серпня 2016 року по 29 грудня 2016 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Із вказаним рішенням погодився прокурор який приймав участь в судовому засіданні і не оскаржував його в апеляційному порядку.

Фактична, подальша незгода прокурора який подав апеляційну скаргу із вказаним судовим рішенням, нівелює Конституційний принцип «обов`язковості судового рішення».

Таким чином колегія суддів приходить до висновку , що засудженому ОСОБА_7 при вирахуванні відбутої частини строку покарання для застосування положень статті 81 КК України (умовно-дострокове звільнення) правильно зараховано строк попереднього ув`язнення за правилами ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів законність судового рішення, судом першої інстанції допущено не було.

Ухвала суду першої інстанції є законною і підстави для її скасування відсутні, а тому апеляцію прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 28 березня 2019 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4