ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/367/17 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2317/19 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , їх захисників, відповідно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з участю потерпілого та його представника, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також прокурора на вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 22 03 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 22 03 2019 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харків, українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з професійно-технічною освітою, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 13 квітня 2017 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 309, 70 КК України до 3 років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 13 042017 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23 01 2017 року по 22 03 2019 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу щодо ОСОБА_8 , залишено попередній тримання під вартою, визначено, що строк відбуття покарання слід рахувати з 23 01 2017 року.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Богодухів, українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з базовою загально-середньою освітою, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 19 січня 2017 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 19 01 2017 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 07 2015 року (з моменту фактичного затримання) по 01 12 2015 року (день внесення застави) та з 27 12 2016 року по 22 03 2019 року, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу щодо ОСОБА_7 залишено попередній тримання під вартою, визначено, що строк відбуття покарання слід рахувати з 27 12 2016 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , солідарно, матеріальну шкоду в розмірі 104 006,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., а всього на загальну суму 114 006,00 грн. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 матеріальної шкоди в сумі 148 800,00 грн. та моральної шкоди 10 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів, у зв`язку з проведенням судових експертиз у розмірі 8 997,08 грн., з кожного.

Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнані винними судом та засуджені за те, що:

21 10 2016 року близько 05 год. 10 хв., діючи повторно, разом із ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Богодухів, Харківської області, на виконання виниклого злочинного умислу, направленого на заволодіння майном, прибули до підприємства ФОП « ОСОБА_12 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , за попередньої змовою між собою, проникли на територію підприємства ФОП « ОСОБА_12 ». Після цього, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , перебуваючи на території вищевказаного підприємства, із застосуванням фізичного насильства стосовно охоронця ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилося в спричиненні йому тілесних ушкоджень у вигляді саден на обличчі та саден на верхній лівій кінцівці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, в ході нападу, заволоділи грошовими коштами в сумі 103 000 грн. та майном, власником якого є ФОП « ОСОБА_12 », а саме: мобільним телефоном Microsoft Lumia 535 (Nokia) Dual sim, вартістю 1006,00 грн., металевим сейфом, вартістю 1800,00 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 105 806,00 грн.

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у інше приміщення, вчинений у великих розмірах.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просив повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, що досліджені судом першої інстанції з порушенням та не повністю, при цьому допитати у якості потерпілого ОСОБА_11 , допитати у якості свідка ОСОБА_14 , дослідити протоколи огляду місця події від 21 10 2016 року (т.4 а.с.17-25, т.4 а.с.28-31), вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 08 02 2017 року, вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 13 04 2017 року.

Вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 22 03 2019 року скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.

Ухвалити свій вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.186 КК України у виді 10 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 19 01 2017 року, більш суворим, призначеним за новим вироком, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

ОСОБА_8 призначити покарання за ч.4 ст.186 КК України у виді 10 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироками Ленінського районного суду м. Харкова від 08 02 2017 року та Богодухівського районного суду Харківської області від 13 04 2017 року, більш суворим, призначеним за новим вироком, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, яка пом`якшує покарання для обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щире каяття.

В обґрунтування своїх доводів зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки поясненням потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_14 в частині визначення суми грошових коштів, якими заволоділи обвинувачені 21 10 2016 року в приміщенні офісу ФОП « ОСОБА_12 », та безпідставно змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 4 на ч.3 ст.186 КК України.

Крім того, вказав, що при призначенні покарання ОСОБА_8 , судом першої інстанції не враховано на підставі ч.4 ст.70 КК України невідбуте покарання, призначене за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 08 02 2017 року, незважаючи на той факт, що вказаний вирок суду був долучений до матеріалів кримінального провадження і досліджений в судовому засіданні.

Також зазначив, що даючи оцінку діям обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції недостатньо врахував характеристику особи обвинувачених, яка полягає в тому, що вони раніше судимі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, офіційно не працюють, не мають законних джерел заробітку, спричинену матеріальну шкоду потерплому не відшкодували, вину в інкримінованому їм злочині не визнали, внаслідок чого судом призначено необґрунтовано м`яке покарання.

Крім того, зазначив, що судом не в повній мірі досліджено матеріали справи щодо наявності пом`якшуючих та обтяжуючих обставин.

Обвинувачений ОСОБА_7 , не погодився з вищевказаним вироком в частині призначеного покарання та подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок в частині кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення залишити без змін; застосувати щодо нього та ОСОБА_8 положення ст.69 та ст.75 КК України.

Крім того, подав апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_8 , яку в подальшому доповнив та, не оспорюючи правову кваліфікацію його дій та фактичні обставини, викладені у вироку, просив оскаржуваний вирок в частині кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення залишити без змін; застосувати щодо нього та ОСОБА_7 положення ст.69 та ст.75 КК України.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили задовольнити вимоги поданих ними апеляційних скарг, заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора.

Захисники обвинувачених адвокат ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_9 підтримали позицію своїх підзахисних, просили задовольнити вимоги поданих ними апеляційних скарг, заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора.

Прокурор заперечувала проти апеляційних вимог обвинувачених, просила залишити їх без задоволення.

Потерпілий, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв та клопотань, які б перешкоджали подальшому розгляду справи від нього не надходило.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинувачених та їх захисників, прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст.91 та ст.94 КПК України.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, при ухваленні вироку, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і версію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст.91-94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд в повній мірі не виконав.

Так, прокурор у поданій апеляційній скарзі не погодився з наданою судом правовою оцінкою поясненням потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_14 в частині визначення суми грошових коштів, якими заволоділи обвинувачені 21 10 2016 року в приміщенні офісу ФОП « ОСОБА_12 », а також безпідставною зміною правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч.4 ст.186 на ч.3 ст.186 КК України.

Під час проведення досудового розслідування та судового розгляду встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які ніким не оспорюються, а саме: обвинувачені проникли на територію підприємства ФОП « ОСОБА_12 », яке знаходиться на АДРЕСА_3 , де заволоділи грошовими коштами та майном, власником якого є ФОП « ОСОБА_12 » - ОСОБА_11 , а саме: мобільним телефоном Microsoft Lumia 535 (Nokia) Dual sim, вартістю 1006,00 грн., металевим сейфом, вартістю 1800,00 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 105 806,00 грн.

Разом з цим, обґрунтовуючи обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 саме за ч.3 ст.186 КК України, суд першої інстанції взяв за основу, зокрема, позицію сторони обвинувачених щодо суми грошових коштів, яку обвинувачені взяли з сейфу, що належить ОСОБА_11 , в розмірі саме 103 000 грн.

При цьому, судом залишено поза увагою доводи потерпілого ОСОБА_11 , який під час судового розгляду зазначав про незаконне заволодіння його грошовими коштами саме в розмірі 250 000 грн. При цьому він вказував, що крім зазначених коштів, в сейфі були дрібні кошти в сумі 1500 грн., а також доводи свідка ОСОБА_14 , який вказував, що за 2-3 дні до подій, що мали місце 21 10 2016 року вони з ОСОБА_11 перераховували грошові кошти, що зберігалися у сейфі, оскільки мали намір закупити матеріали та, на той час, сума була приблизно 251 000 чи 253 000 грн. Крім того, пояснював, що в наступні дні ще надходили кошти від клієнтів, які склали близько 5000-6000 грн. Пояснював, що ОСОБА_11 особисто вносив до журналу всі відомості про рух грошових коштів, та зазначив, що касова документація на підприємстві не ведеться.

І потерпілий ОСОБА_11 , і свідок ОСОБА_14 , безпосередньо перед допитом у судовому засіданні, були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, про що вони склали відповідні розписки.

Зважаючи на наведене, на думку колегії суддів, судом першої інстанції належним чином не мотивовано чому суд не врахував покази потерпілого ОСОБА_11 , який наполягав на незаконному заволодінні його коштами саме у розмірі 250 000 грн., які він напередодні в кінці робочого дня перераховував у присутності іншої особи.

На думку колегії суддів судом першої інстанції належним чином не мотивовано і те чому суд не врахував показання свідка ОСОБА_14 , який пояснював, що про наявність у сейфі грошових коштів у розмірі 251 000 чи 253 000 грн. йому було відомо у зв`язку з тим, що за 2-3 дні до подій, що мали місце 21 10 2016 року, вони з ОСОБА_11 перераховували вказані грошові кошти. Крім того, з пояснень свідка вбачається, що доступу до сейфу, у якому зберігалися грошові кошти, він не мав, оскільки обліком коштів займався виключно ОСОБА_11 , що могло вплинути на його необізнаність про достовірну суму грошових коштів, які зберігалися у сейфі та якими незаконно заволоділи обвинувачені.

Які з приводу цього заявлялися учасниками клопотання про встановлення дійсної вартості викраденого у потерпілого ОСОБА_11 і як їх суд розглянув у вироку, на жаль, не вказано.

Зазначеним поясненням судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що призвело до кваліфікації дій обвинувачених не за ч.4 ст. 186 КК України, а за ч.3 вказаної статі.

Таким чином, внаслідок поверхового встановлення фактичних обставин, зазначених у вироку, суд змінив кваліфікацію дій обвинувачених не перевіривши належним чином доводи потерпілого та пояснення вищевказаного свідка.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вироком Ленінського районного суду від 08 02 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 місяців арешту з триманням засудженого в умовах ізоляції в арештному домі (т.5 а.с. 29).

Однак, при призначенні покарання ОСОБА_8 , судом першої інстанції безпідставно не враховано вимог ч.4 ст.70 КК України та не зараховано невідбуте покарання, призначене за вказаним вироком, до призначеного, про що також зазначає прокурор у апеляційній скарзі.

Є доцільними та такими, що заслуговують на увагу, на думку судової колегії, також доводи прокурора щодо неврахування у повній мірі судом першої інстанції характеристики осіб обвинувачених, на які у оскаржуваному вироку суд і звернув увагу, однак не надав належної оцінки при призначенні обвинуваченим покарання.

Більш того, у даному кримінальному провадженні хоча і визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченим їхнє щире каяття у вчиненому злочині, проте не зазначено в чому воно полягає. Так, розкаяння передбачає, дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 03 2018 у справі №759/7784/15-к, та в подальшому широко застосовується національними судами при вирішенні питання щодо застосуванням положень ст.66 КК України.

Однак, як свідчать матеріали справи, обвинувачені визнали свою провину в інкримінованому їм злочині, лише частково, відсутні відомості щодо відшкодування завданих ними збитків та усунення заподіяної шкоди, грошові кошти, якими обвинувачені незаконно заволоділи, так і не повернуті потерпілому, заходи щодо примирення з потерпілим обвинуваченими не вживалися.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді справи та постановленні вироку було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Крім того, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим відповідно до положень п.п. 2, 3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України вирок підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, апеляційні доводи прокурора є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про подальший рух провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вимог ст.370 КПК України та загальних засад судочинства не відноситься до передбаченого в ч.1ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 13, 15 ч.1ст.7 КПК України верховенство права, законність, забезпечення права на захист, а також забезпечення змагальності сторін та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги уст. 370 КПК України.

З огляду на викладене, з метою дотримання вказаних засад кримінального провадження, що гарантуються чинним КПК України, оскаржуваний вирок належить скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду необхідно вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, дати належну оцінку зібраним доказам, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, у зв`язку з необхідністю скасування вироку, яким обвинуваченим було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, апеляційним судом розглянуто питання щодо необхідності продовження вказаного запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Вивченням матеріалів справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 неодружений, не працює, раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини, останній раз 13 квітня 2017 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.309, ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_7 неодружений, не працює, раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини, останній раз 19 січня 2017 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі.

Оцінивши сукупність обставин, передбачених ст.178 КПК України, а саме: надану досудовим розслідуванням інформацію щодо здобутих у кримінальному провадженні доказів, тяжкість покарання, визначеного санкцією статті обвинувачення, дані про особи обвинувачених, колегія суддів вважає наявними ризики, передбачені п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховуватись обвинуваченими від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обох обвинувачених підлягає продовженню.

Підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який немає, оскільки у суду відсутні дані про зміну обставин, щодо наявності ризиків, що існували під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не надано таких даних й стороною захисту.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок скасуванню, а справа направленню на повторний розгляд, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг обвинувачених та призначення більш м`якого покарання колегією суддів не вбачається, доводи, наведені в них підлягають перевірці в суді першої інстанції при новому судовому розгляді.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 22 03 2019 року по справі щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачених обох за ч.4 ст.186 КК України, - скасувати.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишити у виді тримання під вартою, продовживши строк його дії до 10 листопада 2019 року, включно.

Призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ________________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4