"19" листопада 2019 р. Справа № 377/504/19
УХВАЛА

Іменем України

19 листопада 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000131 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 і ч. 2 ст. 190 КК України,

встановив:

прокурор висловився щодо призначення судового розгляду.

Обвинувачений заперечень і клопотань не мав.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, тощо.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Суд вважає, що обвинувачення сформульовано вкрай невизначено і не конкретно, суть якого зводиться до того, що ОСОБА_4 , діючи за вказівкою невстановленої особи, обманював потерпілих жінок похилого віку (1938, 1940, 1941 років народження) до яких приходив додому і яким тільки представлявся працівником правоохоронного органу та внаслідок лише цього останні йому добровільно передавали значні суми грошових коштів, якими він незаконно заволодів.

Отже подія інкримінованих злочинів в змісті обвинувачення є невизначеною, всі обставини кримінального правопорушення, які складають об`єктивну сторону злочину в необхідному обсязі не викладено.

В обвинуваченні не вказано, яку роль в обмані виконала невстановлена особа. Йдеться тільки про те, що інструкції щодо подальших дій невстановленою особою будуть надані ОСОБА_4 в майбутньому. Однак, які це інструкції, з якого приводу і коли ж таки їх надано і чи надано взагалі є незрозумілим.

На думку суду подія злочину, її конкретні обставини, спосіб шахрайства, роль кожного із співучасників злочину лишилися за межами цього обвинувального акту.

Сам тільки факт представлення співробітником того чи іншого правоохоронного органу в контексті змісту сформульованого обвинувачення складу шахрайства згідно ст. 190 КК України не утворює, оскільки не призводить до того, що потерпіла особа буде добровільно передавати кошти поліцейському, слідчому чи прокурору, коли отримання співробітником правоохоронних органів грошових коштів за таких умов є ознакою отримання неправомірної вигоди й карається законом.

У той же час в обвинуваченні викладено дії ОСОБА_4 , які складають об`єктивну сторону іншого злочину, передбаченого ст. 353 КК України самовільне присвоєння владних повноважень або звання службової особи, поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь, хоча правової оцінки саме ці обставини не отримали. Отже ОСОБА_4 фактично незаконно звинувачено також і в іншому злочині, без визначення його кваліфікації.

Які саме недостовірні відомості про певні факти вплинули на поведінку потерпілих таким чином, що вони вважали обов`язковим або вигідним для себе передати грошові кошти ОСОБА_4 , який тільки назвався співробітником правоохоронного органу, залишилося не визначеним.

За що саме потерпілі передавали грошові кошти, в зв`язку з якими відносинами та чи усвідомлював ОСОБА_4 й потерпілі за що кожного разу потерпіла добровільно передає, а той приймає кошти, в обвинувачені не вказується.

При цьому за викладених обставин обвинувачення стає зрозумілим, що потерпілі до моменту прибуття ОСОБА_4 до них додому вже зазнали невизначеного шахрайського впливу, були обмануті, введені в оману стосовно певних відомостей і лише тільки очікували прибуття певної особи для передачі їй значної суми коштів. Тобто в обвинуваченні викладено тільки останній акт події злочину безпосереднє вилучення, заволодіння коштами потерпілих, яких до цього обмануто в невизначений спосіб, часу та місці, і які до прибуття ОСОБА_4 вже вважають необхідним передати кошти шахраям.

Не визначеним в обвинувальному акті є й те, яка особа, в який час, в який спосіб і з якого приводу вперше контактувала з потерпілими, яким чином викликала в них бажання добровільно передати кошти працівнику правоохоронного органу, який з`явиться лише в майбутньому.

Відтак в чому ж полягав обман потерпілих похилого віку з боку ОСОБА_4 (крім самовільного присвоєння владних повноважень та звання службової особи) та невстановленої особи від імені службових осіб правоохоронних органів, щодо яких саме обставин, які викликали в потерпілих добровільне бажання передати грошові кошти в обвинувальному акті свого відображення не знайшло.

Також не можна зрозуміти, в який день та час ОСОБА_4 прибув до кожної з потерпілих до дому, після отримання їх адреси від невстановленої особи, та незаконно заволодів їхніми коштами, коли ці дії складають частину об`єктивної сторони інкримінованих злочинів.

Не вказано в обвинувальному акті й повний ідентифікаційний 16 цифровий номер у формі 4 цифрових груп платіжної банківської карти потерпілої ОСОБА_5 , якою заволодів ОСОБА_6 , не зазначено в обвинувальному акті й того в якому місці, в який час та день, в який спосіб ОСОБА_4 зняв з цієї банківської карти грошові кошти потерпілої.

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.

Обвинувачення з таким змістом є вкрай неконкретним і невизначеним, суть якого для суду є незрозумілою, що перешкоджає суду виконати вимоги ст. 348 КПК України і роз`яснити його суть обвинуваченому.

Аналізуючи обвинувальний акт, суд доходить висновку, що наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, як про це зазначено Верховним Судом України в постанові від 24.11.2016 року в справі № 5-328кс16.

Розглядаючи вказаний обвинувальний акт, суд застосовує цей правовий висновок, де вказано, що у міжнародних джерелах права, зокрема Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість, зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладені чітко і конкретно.

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України). За змістом вимог ст. 338 КПК України тільки прокурор вправі змінити обвинувачення в суді і лише в разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Це є правом, а не обов`язком прокурора.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно чинного кримінального процесуального законодавства України підготовче судове засідання це єдина стадія судового провадження, на якому суд може домогтися виправлення виявлених недоліків та уникнути постановлення незаконного вироку, повернувши обвинувальний акт прокурору, з огляду на засади змагальності, законності та диспозитивності кримінального провадження, безперервності судового розгляду.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 вже досліджувався судом першої інстанції, яким прийнято рішення про його повернення, та в подальшому Київським апеляційним судом, який не погодився з рішенням суду першої інстанції, скасувавши ухвалу та направивши даний обвинувальний акт до Вишгородського районного суду Київської області на новий розгляд. Але факти та доводи, викладені судом у даній ухвалі не були предметом дослідження ані у Вишгородському районному суді Київської області, ані в Київському апеляційному суді.
З цих підстав суд позбавлений можливості призначити обвинувальний акт до судового розгляду, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000131 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 і ч. 2 ст. 190 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя