Номер провадження: 11-сс/813/112/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з кримінальних справа Одеського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001471 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Зазначеною ухвалою слідчого судді Приморського районного суду від 24.10.2018 року клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна задоволено, накладено арешт на майно, а саме на транспортний засіб «Hyundai IONIQ», 2017 р.в., VIN-код автомобіля НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , з забороною відчуження зазначеного майна. В апеляційній скарзі адвокат просить скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вказаний автомобіль відмовити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, оскільки слідчим суддею не взято до уваги той факт що власник автомобіля ОСОБА_8 належним чином сплатила грошові кошти за вказаний автомобіль, та сплатила всі необхідні платежі стосовно митного оформлення, та відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини, має право мирно володіти своїм майном, крім того, ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує. Заслухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, та наголосив на тому, що чоловік ОСОБА_8 подав митникам копії «Title» і автомобіль було видано йому (без доручення), дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія судді дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.п.1, 2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.
Згідно ст. 170 ч. ч. 1-4 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку .

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1 ) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, вважає, що при складанні клопотання про арешт майна не були виконані зазначені вимоги кримінального процесуального закону, слідчий суддя, вирішуючи по суті клопотання слідчого про арешт майна, не звернув уваги на те що клопотання не відповідає ст. 171 КПК України, не виконав вимоги ч. 3 ст. 172 КПК України та не повернув клопотання прокурору для усунення недоліків, ухваливши, таким чином ухвалу, яка, в свою чергу, також не відповідає вимогам закону. У своєму клопотанні слідчий вказав, що зазначений автомобіль є об`єктом кримінального правопорушення, право на який набуто протиправним шляхом, є предметом вчинення кримінального правопорушення, зберігає сліди та інші відомості, що можуть бути використані, як доказ факту чи обставин що встановлюються під час кримінального провадження.
Разом з тим, слідчий у клопотанні не надав оцінки документам про право на автомобіль у США, супровідним, митним та платіжним документам, що приєднані до клопотання (а.п.10-59), не обґрунтував, хто був власником автомобіля в США, хто, яким чином і кому оплатив вартість автомобіля, а також дії інших осіб при надходженні автомобіля на митну територію України, не навів підстав для накладення арешту на майно та критеріїв, за якими автомобіль визнано речовим доказом.
Під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя не врахував вказаних обставин, розглянув клопотання без повідомлення та участі в судовому засіданні власника майна, не встановив підстави, передбачені ч. 2 ст. 173 КПК України, зокрема, правова підстава для арешту майна, можливість використання майна, як належного та допустимого доказу у кримінальному провадженні, а також не було враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власників майна, слідчий суддя лише категорично зазначив, що існують безспірні підстави та підозри, що воно є доказом злочину, було предметом вчинення кримінального правопорушення, зберігає сліди та інші відомості що можуть бути використані як доказ факту чи обставин що встановлюються під час кримінального провадження, у клопотанні прокурора не наведені підстави для накладення арешту на автомобіль, слідчий суддя також не звернув уваги на вказані обставин та не зазначив в ухвалі відповідні відомості.
Підстави для задоволення клопотання, на які посилається прокурор, є невмотивованими, оскільки вказівка на те, що вказаний автомобіль може зберігати на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використані як належний та допустимий доказ у кримінальному провадженні, а також, що вказаний автомобіль є предметом вчинення кримінального правопорушення, тощо, вимагає обґрунтування необхідності накладення арешту на майно.
На підставі наведеного, враховуючи, положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також враховуючи, що слідчий суддя не надав оцінки зазначеним недолікам клопотання, яке було подано без додержання вимог статті 171 КПК України, колегія суддів, відповідно до вимог ст. 407 ч. 3 КПК України, вважає необхідним апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про арешт майна повернути прокурору, який здійснює процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні, та встановити строк 72 години з моменту отримання копії ухвали Одеського апеляційного суду для усунення його недоліків.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 частково задовольнити, ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001471 скасувати, постановити нову ухвалу, якою клопотання про накладення арешту на майно повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині цієї ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з часу отримання повного тексту ухвали Одеського апеляційного суду. Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4