Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6503/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.537 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року.Житомирський апеляційний в складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарі

судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участі:

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника засудженого
адвоката ОСОБА_9

засудженого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_10 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира області від 10 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Цією ухвалою засудженому ОСОБА_10 відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання за вироком Запорізького обласного суду від 22.01.1999 за пп. «б, г, ж» ст.93, ч.2 ст.142, ч.3 ст.193, ч.1 ст.222, ч.3 ст.222, ст.42 КК України (1960 року).

Суд вмотивував своє рішення тим, що підстав для звільнення ОСОБА_10 від призначеного йому покарання по вказаному вище вироку немає.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням засуджений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу з доповненнями згідно яких просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та замінити йому покарання по вироку Запорізького обласного суду від 22.01.1999 на п`ятнадцять років позбавлення волі.

Обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги ОСОБА_10 вказує, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. Посилається при цьому на відповідні положення КК, КПК України та норми Європейського права.

Вважає, що відповідно до Закону України № 1484 ІІІ від 22.02.2000, яким ратифіковано положення протоколу № 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а саме положення про скасування смертної кари, як виду кримінального покарання не передбачено заміну смертної кари на довічне позбавлення волі.

Вказує, що суд першої інстанції розглянув його клопотання про звільнення від відбування покарання не на протязі десяти днів, як того вимагає закон, а лише через рік, а також на те, що в порушення ч.2 ст.376 КК України, повний текст ухвали йому ніхто не оголошував.

Крім цього, посилається на те, що після винесення Запорізьким обласним судом ухвали від 14.06.2000, якою зазначений вище вирок цього ж суду від 22.01.1999 було приведено у відповідність до закону, в порушення вимог ст.ст. 87, 88 КПК 1960 року йому не було надано на ознайомлення протокол судового засідання, не роз`яснив право на звернення до Президента України з помилуванням та при розгляді ухвали не надано захисника.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, прокурора, який вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_10 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_10 вироком Запорізького обласного суду від 22.01.1999 засуджений за пп. «б, г, ж» ст.93, ч.2 ст.142, ч.3 ст.193, ч.1 ст.222, ч.3 ст.222, ст.42 КК України (1960 року) до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 07.10.1999 вказаний вирок залишено без змін.

Ухвалою Запорізького обласного суду від 14.06.2000 зазначений вирок був приведений у відповідність до закону, призначене засудженому покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

14.06.2017, засуджений ОСОБА_10 звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з клопотанням від 12.06.2017 про звільнення від відбування призначеного покарання.

Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.93 КК України (в редакції 1960 року), санкція даної статті на момент вчинення засудженим злочину, за вбивство при обтяжуючих обставинах передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертну кару.

Згідно положень ст.6 КК України (в редакції 1960 року), яка діяла на момент постановлення вказаних вище вироку та ухвали Запорізького апеляційного суду було передбачено, що закон, який усуває карність діяння або пом`якшує покарання має зворотню силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності та поширюється на діяння вчинені до його видання.

Відповідно до ст.5 КК України (в редакції 2001 року), зворотню силу у часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999, положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до положень ст.93 КК України (в редакції 1960 року зі змінами від 22.02.2000 року), за вбивство при обтяжуючих обставинах передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом "а" цієї статті.

Враховуючи вищевказане в своїй сукупності, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив засудженому ОСОБА_10 в задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання за вироком Запорізького обласного суду від 22.01.1999 пославшись при цьому на те, що підстави для такого звільнення відсутні, оскільки призначене йому покарання відповідає санкції статті, за якою його засуджено.

В зв`язку з вищевказаним підстав для призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі, як про те просить останній у своїй апеляції апеляційний суд також не вбачає.

З приводу апеляційних доводів ОСОБА_10 про те, що в суд першої інстанції порушив передбачений законом строк розгляду його клопотання, то таке порушення не є підставою для скасування рішення.

Крім цього, в даному випадку також не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і проголошення повного тексту оскаржуваного рішення без участі засудженого, оскільки згідно матеріалів провадження на оголошення повного тексту ухвали, яке відбувалось 13.07.2018 ніхто з учасників провадження не з`явився.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції є законною, відповідає вимогам КПК України, підстави для її скасування, як про те просить у своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_10 відсутні.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а хвалу Богунського районного суду м. Житомира від 10 липня 2018 року, якою останньому відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання за вироком Запорізького обласного суду від 22.01.1999 за пп. «б, г, ж» ст.93, ч.2 ст.142, ч.3 ст.193, ч.1 ст.222, ч.3 ст.222, ст.42 КК України (1960 року) без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: