ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/858/18-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4817/25/18 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.126 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Тернопільської місцевої прокуратури та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03 серпня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.126 КК України визнано невинуватим та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 17 грудня 2017 року перебував у приміщенні будинку АДРЕСА_1 та в ході словесного конфлікту з ОСОБА_9 у нього виник злочинний намір на вчинення насильницьких дій відносно ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 17 грудня 2017 року близько 14 години 10 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_1 на грунті неприязних відносин вчинив конфлікт з ОСОБА_9 , в ході якого схопив ОСОБА_9 за верхній одяг в області грудей двома руками, штовхнув останнього у двері, в результаті чого ОСОБА_9 вдарився спиною у вхідні двері вказаного будинку і відчув сильний фізичний біль в області спини, при цьому рукою вдарився в одвірок.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною ч.І ст.126 Кримінального кодексу України як умисне вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

З цим обвинуваченням органу досудового розслідування суд першої інстанції не погодився і виправдав ОСОБА_7 , оскільки стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування зазначених вимог прокурор посилається на те, що суд не у повній мірі врахував показання потерпілого ОСОБА_9 , який детально описав насильницькі дії обвинуваченого щодо нього, а саме: здійснення ОСОБА_7 умисного поштовху тіла потерпілого об частину вхідних дверей, які були зачинені на застібку, не випускаючи при цьому верхній одяг потерпілого із своїх рук. Крім цього, судом не взято до уваги пояснення потерпілого в частині того, що він відчував фізичний біль не короткочасно, а упродовж двох днів після здійснення щодо нього насильницьких дій з боку обвинуваченого.

Зазначає, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням без врахування усіх обставин справи та в такий спосіб ОСОБА_7 намагається уникнути кримінальної відповідальності.

Вважає, що приймаючи до уваги вказані показання обвинуваченого, суд безпідставно надав їм перевагу над показаннями потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтверджують факт вчинення обвинуваченим умисних насильницьких дій щодо потерпілого, які завдали йому фізичного болю.

Наголошує на тому, що суд в основу вироку фактично поклав лише показання обвинуваченого, які містять значні суперечності, відкинувши чіткі показання свідків та потерпілого, та в порушення вимог ст.411 КПК України не зазначив, чому суд взяв до уваги одні докази та відкинув інші.

На думку прокурора, в діях обвинуваченого наявний склад злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, оскільки у обвинуваченого був прямий умисел на завдання болю потерпілому, про що безпосередньо свідчать його дії, які полягали у здійсненні поштовху потрпілого у зачинену частину дверей, з триманням його за верхній одяг; ОСОБА_7 усідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його наслідки та бажав їх настання. Прокурор вказує на неврахування судом наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_12 , які полягали у вчиненні інших насильницьких дій, що завдали фізичного болю і не спричинили фізичних ушкоджень, та фізичним болем, який відчув потерпілий ОСОБА_9 .

Потерпілий в апеляційній скарзі просить скасувати вирок місцевого суду, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого та на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування вказаних вимог потерпілий зазначає, що судом не надано належної оцінки письмовим доказам у справі, а наведені у вироці суду висновки щодо відсутності у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, базуються виключно на показаннях свідків без аналізу їх взаємозв`язку у сукупності із іншими доказами.

Посилається на безпідставність висновку суду щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на спричинення йому фізичного болю, оскільки обвинувачений розумів та передбачав наслідки штовхання потерпілого спиною у зачинені двері, та не продовжував насильницьких дій щодо нього виключно тому, що за його спиною стояла дружина, яка кричала про те, що буде викликати поліцію, а на вхідні двері у будинок була скерована відеокамера, яка здійснювала безперервний відеозапис.

Крім цього, вказує на те, що в діях обвинуваченого фактично наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.398 КК України, однак з огляду на родинні стосунки з обвинуваченим просить визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, вирок суду першої інстанції залишити без змін, вказуючи на те, що у обвинуваченого не було умислу як на заподіяння шкоди, так і на спричинення фізичного болю потерпілому, що підтверджується навними в матеріалах кримінального провадження та належним чином дослідженими і оціненими судом доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення потерпілого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити із підстав, наведених у ній, заперечення обвинуваченого та його захисника щодо доводів апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_9 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В силу вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Суд першої інстанції при ухваленні вироку дотримався вищевказаних вимог закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад злочину - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин. Кожний склад злочину обов`язково складається з наступних елементів: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу злочину, що виключає кримінальну відповідальність особи.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, полягає в умисному завданні удару, побоїв або вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Під час визначення суспільно небезпечного наслідку у вигляді фізичного болю враховуються як суб`єктивні особливості потерпілої особи, так і об`єктивні умови вчинення злочину.

Cуб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом. В той час як необережне заподіяння фізичного болю не тягне за собою кримінальної відповідальності.

Таким чином, відповідальність за ч.1 ст. 126 КК України настає, у тому числі, і за умисне вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю потерпілому і не спричинили тілесних ушкоджень.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він, реалізуючи свій злочинний умисел, 17 грудня 2017 року у приміщенні будинку АДРЕСА_1 на грунті неприязних відносин вчинив конфлікт з ОСОБА_9 , в ході якого схопив ОСОБА_9 за верхній одяг в області грудей двома руками, штовхнув останнього у двері, в результаті чого ОСОБА_9 вдарився спиною у вхідні двері вказаного будинку і відчув сильний фізичний біль в області спини, при цьому рукою вдарився в одвірок.

Таким чином, за висновком органу досудового розслідування має місце умисне вчинення ОСОБА_7 інших насильницьких дій щодо потерпілого, які завдали йому фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Проте, в ході судового розгляду такий висновок свого підтвердження не знайшов, про що вірно вказав суд у вироку, виправдовуючи ОСОБА_7 за вказаною статтею закону.

Так, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були досліджені надані стороною обвинувачення докази та надана їм повна й об`єктивна оцінка.

Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні першої та апеляційної інстанції вину свою не визнав та пояснив, що жодних ударів чи тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не завдавав, а лише, тримаючи його руками за верхній одяг, виштовхнув з приміщення будинку у відчинені вхідні двері, оскільки останній добровільно відмовлявся покидати приміщення належного йому будинку.

Вищевказані показання обвинуваченого судом оцінено належним чином у сукупності із іншими доказами у справі, не надаючи їм переваг перед іншими доказами, як про це зазначає прокурор у апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дана вірна оцінка показанням свідків сторони обвинувачення та сторони захисту.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 , яка є сестрою обвинуваченого, вказала, що на даний час між нею та братом існують неприязні стосунки. Близько 14 год. 17.12.2017 вона разом з ОСОБА_9 (її чоловіком) приїхали до будинку но АДРЕСА_1 для того, щоб забрати свої документи. Вона зателефонувала своїй матері ОСОБА_13 , яку попросила відчинити ворота. Вони зайшли на територію, потім до будинку. ОСОБА_9 залишився у коридорі. Коли вони з матір`ю спускались на перший поверх, то побачила, що її брат ОСОБА_7 взяв за комір куртки ОСОБА_9 та виштовхнув його до вхідних дверей будинку, її чоловік ОСОБА_9 від поштовху, який здійснив ОСОБА_7 , вдарився спиною і руками до вхідних дверей у будинок.

Аналогічні показання в суді першої інстанції надав і потерпілий ОСОБА_9 та вказав, що 17 грудня 2017 року супроводжував дружину ОСОБА_10 до місця її реєстрації - будинку но АДРЕСА_1 , оскільки обвинувачений, який є її братом, неодноразово ій погрожував. Коли він чекав на дружину на першому поверсі будинку, відчинились вхідні двері, через які забіг обвинувачений, звернувся до нього з вимогою вийти на вулицю. Після цього обвинувачений узяв його за комір куртки та виштовхнув у вхідні двері. Від поштовху він вдарився спиною у вхідні двері та правою рукою об одвірок цих же дверей, від чого він відчув біль.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з показань вищевказаних свідків неможливо встановити умисний характер дій обвинуваченого та спрямованість їх саме на спричинення потерпілому фізичного болю, оскільки вищевказані твердження потерпілого та його дружини не підтверджені жодними іншими доказами у справі.

Зокрема, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1901 від 18 грудня 2017 року, яка проведена на наступний день після вказаних вище подій, у ОСОБА_9 виявлено лише садно лівої кисті, яке за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень, утворення якого під час обставин, на які посилався ОСОБА_9 під час проведення судово-медичної експертизи та у зазначений у постанові термін 17.12.2017, не виключається. Проте, за даними вказаної експертизи будь-яких пошкоджень на спині потерпілого не виявлено та в ході проведення медичного огляду експертом ОСОБА_9 не висловлював скарг щодо ушкодження в ділянці спини, а заявив лише про біль у кисті руки.

Крім цього, свідок ОСОБА_11 , яка була очевидцем подій, що відбувалися близько 14 год. 17 грудня 2017 року у будинку по АДРЕСА_1 , вказала, що ОСОБА_7 тричі просив ОСОБА_9 вийти з приміщення будинку, на що останній відмовився. Тоді ОСОБА_7 взяв за куртку ОСОБА_9 та провів останнього до виходу з будинку. Пояснила, що потерпілий ОСОБА_9 не міг вдаритись спиною до вхідних дверей, оскільки дані двері були відчинені.

Із досліджених судом першої інстанції письмових доказів, а саме витягів із листування між ОСОБА_7 ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 за період вересень-грудень 2017 року (а.с.48-51), вбачається, що між обвинуваченим, його сестрою та потерпілим існували непорозуміння щодо порядку користування нерухомим майном, проте жодних висловлювань у формі погроз з боку обвинуваченого вказані витяги із листів не містять.

Судом першої інстанції також дана належна, повна та об`єктивна оцінка протоколам слідчих експериментів від 29.12.2017 та 04.01.2018, проведених із ОСОБА_10 та ОСОБА_9 відповідно, які відтворили події, що відбувалися 17 грудня 2017 року близько 13 год. 57 хв. у будинку по АДРЕСА_1 , та зазначили, що обвинувачений схопив ОСОБА_9 за верхній одяг, штовхнув його у вхідні двері будинку, від чого частина дверей пошкодилась, а ОСОБА_9 вдарився спиною та рукою до дверей. ОСОБА_9 просив ОСОБА_7 припинити свої дії, а ОСОБА_10 відразу почала телефонувати в поліцію.

Враховуючи те, що обвинувачений, здійснивши поштовх, одразу припинив вчинення подальших насильницьких дій щодо потерпілого, а спричинення останньому фізичного болю такими діями не знайшло свого підтвердження жодними доказами у справі, суд першої інстанції вірно визначив відсутність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на заподіяння фізичного болю потерпілому, тобто обов`язкової ознаки складу злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, що виключає кримінальну відповідальність особи.

Таким чином, ретельно перевіривши зібрані докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, суд першої інстанції навів детальний аналіз досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку, дійшовши обгрунтованого та вмотивованого висновку про відсутність в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора про однобічність розгляду кримінального провадження та врахування місцевим судом лише доказів сторони захисту, є необгрунтованими, оскільки відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав, виконання процесуальних обов`язків, та, керуючись вимогами закону, оцінив кожен доказ, поданий сторонами окремо та сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття вірного рішення у справі, зокрема, ухвалення виправдувального вироку.

Таким чином, незважаючи на закріплений у ст. 92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, на переконання колегії суддів, останніми не надано суду доказів на підтвердження обвинувачення в частині наявності в діях ОСОБА_7 зазначеної форми вини прямого умислу, і такий висновок суду першої інстанції достатньо мотивований та ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно наведені у вироку.

Відповідно, встановивши відсутність в матеріалах провадження достатніх доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували б винуватість у вчиненні інкримінованого обвинуваченим злочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення та вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги прокурора жодним чином не спростовують висновки суду першої інстанції, посилання прокурора на наявність в діянні ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України суперечать встановленим судом фактичним обставинам цього провадження.

Поряд з цим, також безпідставними є доводи апеляційної скарги потерпілого щодо наявності у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.398 КК України, оскільки розгляд судом будь-якого кримінального провадження проводиться на засадах змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. При цьому суд не вправі приймати рішення про винуватість особи у вчиненні іншого кримінального правопорушення поза межами пред`явленого обвинувачення, про що порушується питання в апеляційній скарзі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено, виправдувальний вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні і потерпілого, та відповідно скасування вироку Тернопільського міськрайонного суду від 03 серпня 2018 року стосовно ОСОБА_7 з постановленням свого вироку, як про це прокурором та потерпілим порушено питання.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03 серпня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи