Провадження № 11-кп/824/183/2019 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
законного представника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, із неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, студента 3-го курсу «Київського професійного ліцею будівництва та комунального господарства №19», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 14.12.2017 року Святошинським районним судом м. Києва за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, і призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Згідно ст.71 КК України до призначеного покарання по даному вироку частково приєднано невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року та остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначено у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_9 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши у строк відбування покарання час затримання з 18.06.2018 року по 19.06.2018 року.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_9 залишено у вигляді домашнього арешту.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_10 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, вчиненого за наступних обставин.

18.06.2018 року приблизно о 03.00 год. ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, проводили дозвілля, здійснюючи прогулянку по Святошинському району м. Києва на автомобілі «HONDA CIVIC», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 - брату особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження. Через деякий час, особа, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, запропонував ОСОБА_9 незаконно заволодіти автомобілем, на що останній погодився. Знаходячись неподалік будинку №3 корпус Б по вул. Олевській в м. Києві, помітили припаркований навпроти даного будинку автомобіль «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_12 та, яким вони домовилися незаконно заволодіти, вступивши тим самим між собою в попередню злочинну змову.

Реалізуючи свій злочинний умисел, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи погоджено з ОСОБА_9 , відкрив замок передніх лівих дверцят, проник до салону автомобіля «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Знаходячись в салоні вказаного автомобіля, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи умисно, таємно, незаконно, всупереч волі власника, керуючись корисливим мотивом, шляхом замкнення дротів проводки автомобіля «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_12 та, знаходячись за кермом, запустив двигун автомобіля. В цей час, до салону автомобіля сів ОСОБА_9 , після цього особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, розпочав рух зазначеного автомобіля і на ньому за попередньою змовою з ОСОБА_9 з місця вчинення злочину втекли, отримавши змогу розпоряджатись викраденим автомобілем на власний розсуд.

Після чого, проїхавши незначну відстань, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, зупинив автомобіль та вийшовши з салону автомобіля, пересів в автомобіль «HONDA CIVIC», д.н. НОМЕР_1 . В свою чергу, ОСОБА_9 , діючи погоджено з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, пересів за кермо автомобіля «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 та керуючи ним, цього ж дня, приблизно о 03.40 год., скоїв дорожньо-транспортну пригоду, а саме наїзд на припарковані автомобілі по вул. Клавдіївська, 40-г в м. Києві. Після чого, з місця скоєння злочину зник, завдавши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 30000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням захисником обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, у якій він не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації протиправних дій обвинуваченого, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2018 року, змінити в частині призначеного покарання неповнолітньому ОСОБА_9 , застосувати до нього положення ч.1 ст.75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Як зазначає апелянт, місцевим судом у повній мірі не враховано, що неповнолітній ОСОБА_9 щиро покаявся в скоєному, повністю визнав свою вину, дав правдиві показання, активно співпрацював з органами досудового розслідування, окрім цього розповів про причетних до вчинення вищевказаного злочину, завдяки чому іншій особі було пред`явлено обвинувачення та скеровано до суду, що свідчить про те, що неповнолітній ОСОБА_9 дійсно розкаявся і сильно шкодує про свій вчинок. При цьому, потерпілий при призначенні покарання покладався на розсуд суду. Також неповнолітній ОСОБА_9 перебуває на обліку у лікаря-психіатра, проживає у неповній родині, де його виховує мати, яка є інвалідом з дитинства, у коледжі навчається посередньо та пропускає пари, оскільки намагається підробляти для задоволення побутових потреб своєї сім`ї.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав вирок районного суду правильним, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, із наступних підстав.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.289 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Згідно положень ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_13 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.289 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 місцевий суд визнав щире каяття, а також вчинення злочину неповнолітнім. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

При призначенні покарання ОСОБА_9 районний суд в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, роль обвинуваченого у вчиненні злочину, дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, вчинив злочин у період іспитового строку, навчається, за місцем навчання характеризується посередньо, підробляє (зі слів), не перебуває на обліку у лікаря нарколога, стан його здоров`я, перебування на обліку у лікаря-психіатра, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №153 від 28.08.2018 року у період вчинення злочину останній міг усвідомлювати свої дії, керувати ними та не потребує застосування відносно нього примусових заходів медичного характеру, неналежні умови життя та виховання ОСОБА_9 : обвинувачений проживає у неповній сім`ї, разом з матір`ю ОСОБА_8 , яка є особою з інвалідністю з дитинства, недостатньо приділяє уваги вихованню сина, внаслідок чого в оточенні обвинуваченого наявні антисоціальні особи, він періодично вживає алкоголь, палить, безвідповідально відноситься до навчання, батько обвинуваченого помер у 2012 року, досудову доповідь представника сектору ювенальної пробації м. Києва, згідно якої ризик вчинення повторного правопорушення обвинуваченим середній, думку потерпілого, який щодо призначення обвинуваченому покарання поклався на розсуд суду, не відшкодовану потерпілому шкоду, завдану злочином.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 не можливе без ізоляції від суспільства.

Вчинення злочину неповнолітнім та щире каяття, з урахуванням особи винного, його критичного відношення до скоєного, умов проживання та виховання, районний суд доцільно визнав такими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та впливають на пом`якшення покарання і прийшов до переконання про можливість призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, ніж передбачено санкцією ч.2 ст.289 КК України.

Оскільки ОСОБА_9 після постановлення вироку Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року, але до повного відбування покарання вчинив новий злочин, суд до призначеного покарання за цим вироком, на підставі ч.1 ст.71 КК України, частково приєднав обвинуваченому ОСОБА_9 невідбуту ним частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року та призначив остаточне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Із абз.4 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 вбачається, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Враховуючи зазначене, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , його законного представника та захисника про те, що призначене судом першої інстанції покарання є занадто суворим, а його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження. Разом із цим, обвинуваченому призначено покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, а вимоги апеляційної скарги про призначення більш м`якого покарання такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, апеляційним судом під час апеляційного розгляду встановлено не було. Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок - без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2018 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Головуючий:

Судді: