Ухвала
Іменем України
14 березня 2019 року

м. Київ
справа № 185/8263/13-к
провадження № 51-5441км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2018 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину та виправдано.
Запобіжних захід щодо ОСОБА_7 у вигляді підписки про невиїзд залишено до вступу вироку в законну силу.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишені без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2018 року вирок місцевого суду змінено, виключено з резолютивної частини вироку рішення суду про залишення щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. В решті вирок залишено без зміни.
Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, 29 вересня 2007 року о 15 годині, керуючи автомобілем «Мерседес», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись за невстановленим слідством вантажним автомобілем на ділянці траси «Знамянка-Ізварине» зі сторони м. Павлограда у м. Дніпропетровськ,порушуючи вимоги п.п.1.3,1.5,10.1,13.3,14.2в ПДР України, почав здійснювати обгін вантажного автомобіля, здійснив виїзд на полосу зустрічного руху та допустив дотичний контакт з автомобілем «Тойота», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який, в свою чергу, порушив вимоги дорожнього знаку «Обмеження максимальної швидкості 70 км/год», в результаті чого ОСОБА_10 з метою уникнення зіткнення застосував поворот руля вправо, внаслідок чого виїхав за межі проїзджої частини, рухаючись спочатку по узбіччі, а в подальшому виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Міцубісі», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 . В результаті ДТП потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 отримали тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_10 - тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили їх смерть.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що зібрані у справі докази не підтверджують винуватість ОСОБА_7 в порушенні ПДР України, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням вищезазначених наслідків, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, а тому суди дійшли висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 належними, допустимими та достатніми доказами, а всі можливості збирання доказів вичерпані.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції надав поверхневу оцінку показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про врахування показань цих свідків при проведенні судової авто-технічної експертизи. На думку прокурора, невірно судом надано перевагу показанням частини свідків по відношенню до інших, так само і висновкам експертиз. Крім того, місцевий суд не виконав вказівок суду апеляційної інстанції, які викладені в ухвалі від 23 липня 2013 року щодо перевірки інформації про місцезнаходження свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на момент ДТП.
Суд апеляційної інстанції допущені місцевим судом порушення не усунув, не навів підстав з яких апеляцію прокурора визнано необґрунтованою.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу надійшли заперечення від виправданого ОСОБА_7 , в яких він просить залишити судові рішення без зміни.
Прокурор вимоги касаційної скарги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.
Захисник та виправданий у суді касаційної інстанції заперечували проти задоволення касаційної скарги та просили залишити судові рішення без зміни.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. При цьому неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав, суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції.

Європейський Суд неодноразово зазначав, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» ( справа «Нечипорук і Йонкало проти України») .

Відповідно до вимог ст. 64 КПК 1960 року у кримінальній справі наряду з іншим підлягають доказуванню: подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину.

Обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити вину особи поза розумним сумнівом. Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

При перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, який йому інкриміновано.

Відповідно до вимог ст.ст. 324, 334 КПК України 1960 року вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 67 цього Кодексу.

Доводи сторони обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і знайшли належну оцінку в судових рішеннях.

У результаті перегляду справи в порядку касаційної процедури було встановлено, що висновок про відсутність у його діях складу злочину суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 257 КПК 1960 року, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Так, касаційні доводи прокурора про те, що суд першої інстанції надав поверхневу оцінку показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про врахування показань цих свідків при проведенні судової авто-технічної експертизи та невірно надав перевагу показанням частини свідків по відношенню до інших, є безпідставними.

Із матеріалів справи чітко видно, що місцевий суд всебічно, повно і об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності та в повній мірі надав належну оцінку усім доказам, в тому числі і показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , про що детально описав у вироку. При цьому, обґрунтовано зазначив, що не було необхідності у врахуванні показань цих свідків при проведенні судової авто-технічної експертизи, адже вони були предметом дослідження і оцінки ряду попередніх експертиз у справі. Крім того, у судовому рішенні достатньо аргументовано та відображено мотиви, з яких відкинуто одні докази та взято до уваги інші. Із наведеними висновками погодився і суд апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції визнає їх правильними.

Не є слушними твердження сторони обвинувачення про надання переваги висновку останньої експертизи, з огляду на таке.
Відповідно до положень ст.67 КПК України 1960 року ніякі докази для суду не мають наперед встановленої сили.
Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, неухильно дотримуючись вказаних вище вимог процесуального закону, оцінив усі докази у справі комплексно, тобто в їх сукупності та взаємозв`язку, зіставивши висновки експертиз з іншими доказами, дав належну оцінку кожному із них, а також зазначив підстави, з яких надано перевагу висновку останньої експертизи. Вирок місцевого суду обґрунтований та відповідає вимогам ст. 334 КПК 1960 року.

Твердження у касаційній скарзі про те, що суд не виконав вказівок суду апеляційної інстанції щодо перевірки інформації про місцезнаходження свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на момент ДТП не відповідає дійсності.

З матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції своєю ухвалою від 23 липня 2013 року скасував вирок суду першої інстанції і направив справу на новий судовий розгляд. При цьому вказав на необхідність перевірки інформації, яка знаходиться у володінні ПАТ «МТС Україна» щодо місцезнаходження свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на момент ДТП.
Під час нового розгляду справи, на виконання цієї вказівки, місцевий суд ухвалив постанову, якою зобовязав провести слідчі дії, зокрема виїмку у ПАТ «МТС Україна» щодо інформації про місцезнаходження свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на момент ДТП, як того вимагав суд апеляційної інстанції.

Посилання прокурора на невмотивованість ухвали апеляційного суду теж є надуманими.

Зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що в ній наведені основні доводи апеляції та її суть, викладено результати розгляду справи, дотримано судом і інші вимоги, передбачені ч. 1 ст. 377 та ч. 2 ст. 362 КПК 1960 року, що знайшло своє відображення в тексті судового рішення. З системного аналізу норм кримінально-процесуального закону вбачається, що законодавець не вимагає від суду, який здійснює перегляд судового рішення, наводити детальні відповіді на кожен довод апеляційної скарги окремо, а вимагає постановити вмотивоване рішення, в якому навести докладні мотиви прийнятого рішення. Це узгоджується з позицією Європейського суду, який у справі «Трофимчук проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Крім того, наведені у касаційній скарзі сторони обвинувачення доводи за змістом майже аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. Під час апеляційного провадження суд перевірив аргументи апелянта та у своїй ухвалі дав вичерпні відповіді на ці доводи, умотивовано, з посиланням на докази у справі, визнав вимоги сторони обвинувачення про скасування виправдувального вироку безпідставними, з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону при постановленні оскаржуваних судових рішень, які були би безумовними підставами для їх скасування, а відтак касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394-396КПК України 1960 року,Суд вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав Суд постановив:

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_20 ОСОБА_3