ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/2927/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/100/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.286 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
законного представника
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілих адвоката ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001956 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04.06.2018 року щодо ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Суворівка, Голопристанського району, Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобами строком три роки. До набрання вироком законної сили, обрано запобіжний захід - особисте зобов`язання. Строк покарання обчислено з моменту затримання. Цивільні позови задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 59171,17 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 225715,53 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати. Речові докази залишено за належністю.
Суд встановив, що ОСОБА_11 23.08.2016 року близько 08.30 год. в районі 30км.+800м. автодороги м. Гола Пристань - с. Залізний Порт, Голопристанського району, Херсонської області, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21011» д.н. НОМЕР_1 з причепом ПФ01 Фермер д.н. НОМЕР_2 , проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, грубо порушуючи вимоги п.п.2.3. (б), 1.5. та 10.1. Правил дорожнього руху України, перед початком руху свого автомобіля не переконався у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або безпеки іншим учасникам руху, розпочав рух з правого узбіччя зі сторони с.Бехтери у напрямку с.Чулаківка, Голопристанського району, Херсонської області, виконуючи маневр лівого розвороту, виїхав на проїзну частину, чим створив аварійну ситуацію для водія автомобіля марки «ВАЗ 21063» д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_12 , який рухався на транспортному засобу у попутному напрямку, внаслідок чого останній, знаходячись в аварійній обстановці, виїхав за межі проїзної частини дороги на праве узбіччя, де здійснив наїзд на пішоходів. В результаті ДТП ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалити новий вирок, яким виправдати його у вчиненні вказаного злочину. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним у провадженні доказам та безпідставно визнав його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, який він не вчиняв. Стверджує, що повністю контролював рух свого автомобіля на проїзній частині, приймаючи рішення про здійснення розвороту, переконався, що на цій смузі не рухались транспортні засоби. Вважає, що саме водій автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_12 порушив ПДР, значно перевищивши швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та з незрозумілих причин почав різке гальмування вже після того, як він закінчив маневр розвороту, що потягло за собою спричинення пішоходам тілесних ушкоджень, однак суд в порушення вимог ст.374 КПК України формально перелічив докази у вироку, не давши їм належної правової оцінки. Вказує, що суд безпідставно відкинув показання свідка ОСОБА_14 , не допитав в якості свідка ОСОБА_15 , які свідчили на його користь, безпідставно відмовив в проведенні з ним слідчого експерименту, поклав в основу вироку неналежний доказ висновок автотехнічної експертизи № 643АТ від 25.09.2017 року, в основу якого покладено виключно показання свідка ОСОБА_16 та недостовірні вихідні дані. Вважає, що суд безпідставно прийняв висновки судово-медичних експертиз про спричинення потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, оскільки в матеріалах провадження відсутні докази щодо повноважень експертів. Крім того, вважає, що при призначенні покарання суд не дав належної оцінки його особі, не врахував, що він сприяв кримінальному провадженню, залишився на місці ДТП, надавав посильну допомогу потерпілим, від участі у процесуальних діях не ухилявся, має на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягався та призначив йому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, оскільки суд мав можливість застосувати положення ст. 75. 76 КК України.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений повністю підтримав апеляційні вимоги, просив вирок скасувати, а провадження закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Позиція учасників судового провадження

Захисник обвинуваченого просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.
Прокурор ОСОБА_6 з доводами, наведеними в апеляційній скарзі обвинуваченого не погодилась, просила апеляційну скаргу відхилити, а вирок залишити без змін.
Представник потерпілих, потерпіла та законний представник потерпілого підтримали позицію прокурора.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення, обвинуваченого, його захисника, прокурора потерпілу, законного представника потерпілого та представника потерпілих, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення судів першої інстанцій у межах апеляційної скарги.
Розглядаючи апеляційні вимоги обвинуваченого, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у вчиненні злочину, за який його засуджено не визнавав, посилаючись на те, що дорожньо-транспортна пригода сталась виключно з вини водія ОСОБА_12 .
Ретельно перевіривши ці доводи, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 374 КПК України.
Вина обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину підтверджується доказами, дослідженими та перевіреними судом, яким надана належна юридична оцінка, зокрема:
-показаннями потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , які в судовому засіданні пояснили, що 23.08.2016 року вранці знаходились на стихійному ринку автодороги м.Гола Пристань - с.Залізний Порт. Що саме відбувалося на дорозі і як рухались транспортні засоби потерпілі не бачили, підтвердили тільки, що автомобіль марки «ВАЗ» викинуло за межі проїзної частини на праве узбіччя, де було здійснено наїзд, під час якого їм було спричинено тілесні ушкодження;
-показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив, що 23.08.2016, вранці, керуючи автомобілем марки «ВАЗ21063» д.н. НОМЕР_4 , та рухаючись зі сторони с.Бехтери у напрямку с.Чулаківка і наближаючись по головній дорозі в своїй полосі до вищезазначеної ділянки дороги, де розташований стихійний ринок, побачив попереду транспортні засоби, що стояли на обочині, та людей. Розраховуючи на те, що водії інших автомобілів, при будь якому маневрі на цій ділянці дороги незалежно від напрямку їхнього руху, повинні дати перевагу в русі його автомобілю, не зменшуючи швидкість, яка сягала приблизно 79км./год., продовжив рух, однак несподівано перед собою побачив як автомобіль марки "ВАЗ 21011" с причепом, яким як потім дізнався керував ОСОБА_11 , різко з обочини повернув ліворуч і намагаючись здійснити розворот виїхав на смугу його руху. Цей автомобіль встиг пересікти розподільну смуху та був на іншій полосі в зустрічному напрямку, однак його причеп ще знаходився поперек дороги на полосі в якій він рухався, тим самим створив йому перешкоду та небезпеку для руху. Побачивши раптово виниклу перешкоду, він відразу прийняв заходи для зменшення швидкості намагаючись зупинити транспортний засіб або безпечно об`їхати перешкоду, однак із-за невеликого проміжку відстані між його автомобілем і причепом автомобіля марки "ВАЗ21011", який перекрив йому рух, його автомобіль, колесо якого зачепило обочину, втративши керування потягло юзом і боком викинуло за межі проїзної частини на праве узбіччя, де було здійснено неконтрольований наїзд на пішоходів;
-показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про те, що 23.08.2016, вранці, знаходилися в районі стихійного ринку на автодорозі м. Гола Пристань - с. Залізний Порт, торгували. Бачили, як автомобіль марки "ВАЗ 21011" с причепом з обочини повернув ліворуч і виїхавши поперек на проїзну частину дороги почав здійснювати розворот. Коли даний автомобіль пересік розподільну смуху та прийняв положення на іншій полосі в напрямку с. Бехтери, а його причеп ще знаходився поперек дороги на зустрічній полосі, яка веде в сторону с. Чулаківка, інший автомобіль марки "ВАЗ, що приблизно на відстані 15-20м. наближався до ринку по полосі для руху на якій стояв причеп, почав різко гальмувати, однак цей транспортний засіб втративши керування потягло юзом і боком викинуло за межі проїзної частини на праве узбіччя, де було здійснено наїзд на пішоходів, під час якого їм також було спричинено тілесні ушкодження;
-показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що 23.08.2016, вранці, знаходилися в районі стихійного ринку на автодорозі м. Гола Пристань - с. Залізний Порт, торгувала. Почувши свист гальм транспортного засобу побачила, як автомобіль марки "ВАЗ" с причепом під керуванням ОСОБА_11 стояв на проїзній частині дороги, здійснював розворот. Даний автомобіль вже пересік розподільну смуху та знаходився на іншій полосі, причеп також майже пересік зустрічну полосу і знаходився посеред дороги на роздільній смузі, коли інший автомобіль марки "ВАЗ кофейного кольору, що приблизно на відстані 20-25м. наближався на великій швидкості приблизно 80км/год. до ринку, почав різко гальмувати, однак цей транспортний засіб втратив керування, пішов юзом і його боком викинуло за межі проїзної частини на праве узбіччя, де було здійснено наїзд на пішоходів.
-протоколами огляду місця події від 23.08.2016 року з план-схемою та фототаблицею, в ході яких було оглянуто частину автодороги м. Гола Пристань - с. Залізний Порт, Голопристанського районну, Херсонської області, де в районі 30км.+800м. автодороги зафіксовано ДТП з наїздом на пішоходів, на проїзній частині дороги зафіксовано сліди гальмування транспортного засобу, складено схему пригоди, на якій зафіксовано дорожню обстановку та розташування транспортних засобів, оглянутий автомобільний причеп, що належить свідку ОСОБА_16 з характерними пошкодженнями спричиненими в результаті ДТП (том 1 а.п. 1-11);
-висновками судово-медичних експертиз за №1462 від 12.10.2016 року, за №1465 від 13.10.2016 року, відповідно до яких ОСОБА_13 та ОСОБА_7 спричинені тяжкі тілесні ушкодження (том 1 а.п. 12-13, 14-15);
-протоколом слідчого експерименту від 06.09.2017 року з план-схемою, яким зафіксовано відтворення свідком ОСОБА_16 обстановки та обставин події на місці ДТП, в ході якого свідок вказав на обставини події, яка відбулась 23.08.2016 року в районі 30км.+800м. автодороги м. Гола Пристань - с. Залізний Порт; а також дорожню обстановку, траєкторію руху автомобіля марки «ВАЗ 21011» та відстань де знаходився причеп на проїзній частині автодороги, під керуванням водія ОСОБА_11 , перед створенням аварійної ситуації автомобілю марки «ВАЗ 21063», під керуванням водія ОСОБА_12 , інші дані, необхідні для проведення експертних досліджень обставин ДТП (том 1 а.п. 16-21);
-висновком авто-технічної експертизи №643АТ від 25.09.2017 року, відповідно до якої, в даній дорожньо-транспортній ситуації, виявлення належних дій водія автомобіля марки «ВАЗ 21063», під керуванням водія ОСОБА_12 не представляється можливим, оскільки останній, з позиції технічного аналізу, знаходився в аварійній обстановці, тобто такій, в якій належний характер дій вимогами Правил дорожнього руху України не регламентується. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля марки «ВАЗ 21011» д.н. НОМЕР_5 з причепом ПФ01 Фермер д.н. НОМЕР_2 ОСОБА_11 повинен був діяти згідно вимог п.1.5. та п.10.1. Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій ОСОБА_11 мав технічну можливість не допустити створення умов для настання даної дорожньо-транспортної пригоди (том 1 а.п. 26-29);
-висновками авто-технічних експертиз за №463 від 26.12.2016 року та за №364/365 від 14.09.2016 року відповідно до яких, на момент ДТП автомобіль марки «ВАЗ 21063» під керуванням водія ОСОБА_12 та автомобіль марки «ВАЗ 21011» з причепом ПФ01 Фермер під керуванням ОСОБА_11 знаходилися в технічно справному стані (том 1 а.п. 30-33, 39-42).
Крім того, вина ОСОБА_11 підтверджується висновками авто-технічної експертизи, яка ґрунтується на даних отриманих від учасників ДТП, зокрема пояснень обвинуваченого ОСОБА_11 , свідків та потерпілих.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 про надання судом неналежної оцінки діям водія ОСОБА_12 , який на думку апелянта, є єдиним винуватцем у ДТП та неусунення судом суперечностей у показаннях свідків, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з вироку, суд констатував у діях водія ОСОБА_11 порушення вимог пункту п.п.12.3.б, 1.5. 10.1 ПДР, внаслідок чого відбулося неконтрольований виїзд транспортного засобу під керуванням ОСОБА_12 на узбіччя та наїзд на пішоходів, визнавши, що такі дій перебувають у причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками.
Оцінюючи зібрані докази у сукупності, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що версія ОСОБА_11 щодо перебігу подій до настання ДТП є непереконливою.
Так, під час проведення слідчого експерименту та допиту в суді свідок ОСОБА_18 зазначив, що, автомобіль марки "ВАЗ 21011" с причепом пересік розподільну смугу та прийняв положення на іншій полосі при цьому, його причеп ще знаходився поперек дороги на зустрічній полосі, тим самим перекривши рух іншим транспортним засобам. При цьому, інший автомобіль марки ВАЗ, знаходився на близькій відстані - приблизно на відстані 15-20м., що дозволяло своєчасно виявити цей автомобіль водієм ОСОБА_11 .
Ці показання підтвердив в суді свідок ОСОБА_17 .
Окрім цього, у кримінальному провадженні проведено авто-технічну експертизу.
Експертиза проводилась на підставі наявних у матеріалах провадження доказів протоколу огляду місця події із схемами, в якому зафіксовано слідову інформацію на момент виявлення дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобілів ВАЗ 21011 з причепом під керуванням ОСОБА_11 та ВАЗ 21063 під керуванням ОСОБА_12 .
Зі змісту висновку експерта вбачається, що за правовою оцінкою обставин події, дії водія автомобіля ВАЗ 210111 з причепом ОСОБА_11 ставали небезпечними з моменту виїзду на проїзну частину, а тому вимагали від водія автомобіля ВАЗ 21063 вживання заходів по запобігання зіткненню, що передбачено вимогами п. 12.3. ПДР, відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно здатний виявити, він негайно повинен вжити заходи для зниження швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Небезпекою для руху відповідно до п. 1.10 розділу 1 «Загальні положення» ПДР є така зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитись.
Разом з цим, як зазначає експерт, сама по собі необхідність керуватись вимогами зазначеного пункту ПДР не означає можливості виконання цих вимог, оскільки небезпека для руху може проявитися водію, як на більшій, так і на меншій відстані до місця зіткнення, чим технічно необхідно для запобігання ДТП.
Згідно з вихідними даними, отриманими під час огляду місця події, виявлено сліди гальмування коліс автомобіля ВАЗ 21063 найбільшою довжиною 8 м, слідами юза відображено процес руху в екстрено загальмованому стані, а оскільки цими слідами відображається запас кінетичної енергії автомобіля, то представляється можливим визначити мінімальну величину швидкості його руху перед початком гальмування, тобто перед початком слідоутворення, яка є приблизно 80 км/год, що є допустимою швидкістю руху на цій ділянці дороги, а тому показання водія ОСОБА_12 щодо швидкості руху його автомобіля експертом визнані технічно спроможними.
Технічна можливість запобігти зіткненню встановлюється порівнянням віддалення, на якому автомобіль ВАЗ 21063 знаходився на лінії руху автомобіля ВАЗ 21011 з причепом у момент виникнення небезпеки для руху, з зупинним шляхом автомобіля ВАЗ 21063 в умовах місця події.
В даному випадку такими умовами є найбільша ефективність гальмування та найменший ситуативний час реакції водія відповідно до завдання, що обумовлює якнайменший зупинений шлях.
Порівнюючи відстань, яка необхідна для зупинки транспортного засобу з моменту виникнення небезпеки для руху водію ОСОБА_12 з відстанню між його автомобілем та місцем виїзду автомобіля ВАЗ 21011 з причепом в момент виникнення небезпеки для руху, експерт дійшов висновку, що в дорожній ситуації, що склалася, водій автомобіля ВАЗ 21063 не мав технічної можливості забезпечити зупинку свого транспортного засобу до місця виїзду автомобіля ВАЗ 21011 з причепом.
Зіставляючи час з моменту виникнення небезпеки для руху водію автомобіля ВАЗ 21063, тобто час знаходження автомобіля ВАЗ з причепом на проїзній частині на смузі руху першого, з мінімальним часом, що необхідний водію автомобіля ВАЗ 21063 для його зупинки експерт зробив висновок, що водій автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_12 не мав технічної можливості забезпечити зупинку до місця виїзду автомобіля ВАЗ 21011 з причепом. Відсутність такої можливості при технічному аналізі розглядається як ознака знаходження водія ОСОБА_12 в аварійній обстановці, тобто в такій, в якій характер належних дій учасників вимогами ПДР не регламентується.
Таким чином, всупереч твердженням апелянта, експертом в основу свого висновку покладено не показання свідка ОСОБА_18 , які апелянт вважає недостовірними, а слідову інформацію, зафіксовану протоколом огляду місця події, зокрема сліди гальмування автомобіля ВАЗ 21063, сліди юза в екстрено загальмованому стані, траєкторія віддалення, на якому автомобіль ВАЗ 21063 знаходився на лінії руху автомобіля ВАЗ 21011 з причепом у момент виникнення небезпеки для руху, та зупинний шлях автомобіля ВАЗ 21063 в умовах місця події.
Достовірність цих даних, зафіксованих в протоколі огляду місця події та на схемі ДТП сторонами не оспорювалась.
Обґрунтованих підстав, з яких висновок авто-технічної експертизи обвинувачений вважає недопустимим доказом, в апеляційній скарзі не наведено.
Будь-яких достовірних доказів на спростовування вказаного висновку стороною захисту не надано.
Посилання ОСОБА_11 як на доказ своєї невинуватості на показання свідка ОСОБА_14 , які на його думку, безпідставно не прийняті судом до уваги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції при оцінці вказаного доказу, обґрунтовано критично поставився до показання вказаного свідка в частині її припущення про можливу винуватість у ДТП водія ОСОБА_12 , оскільки такий висновок можливо зробити лише при наявності спеціальних знань в області авто-техніки.
Свідок не є фахівцем в цей галузі, її показання мають характер припущень, а вирок суду не може ґрунтуватись на припущеннях, крім того ці показання суперечать сукупності інших доказів, зібраних у провадженні, зокрема протоколу огляду місця події, показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , висновку авто-технічної експертизи.
Свідок ОСОБА_19 допитана в судовому засіданні Херсонського апеляційного суду пояснила, що розташування автомобіля ВАЗ 21011, під керуванням ОСОБА_11 , бачила після скоєння ДТП.
Колегія суддів також вважає обґрунтованим рішення суду про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_14 , обвинуваченим та ОСОБА_15 (том 2 а.п. 181, 188), оскільки, як правильно вказав суд, що він надає доручення на проведення дій у порядку ч.3 ст. 333 КПК України у разі наявності двох складових, тобто істотності обставин для провадження та неможливості отримати їх іншим шляхом.
В судовому засіданні досліджувались докази, які надані сторонами по справі, зокрема показання самого обвинуваченого, потерпілих і свідків, письмові докази щодо обставин та механізму ДТП, для оцінки яких не має потреби в додатковій перевірці шляхом проведення слідчих експериментів шляхом відтворення дій, обстановки, обставин та проведенні додаткової авто-технічної експертизи.
Колегія суддів вважає, що аналогічне клопотання ОСОБА_11 , подане на стадії апеляційного розгляду також задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 240 КПК України слідчий експеримент як окрема слідча дія полягає в проведенні дослідних дій, спрямованих на перевірку можливості сприйняття особою певних фактів, вчинення в певному місці й певним способом чи з використанням певних знарядь конкретних дій, існування визначених подій у минулому, з`ясування механізму утворення слідів тощо.
Складовою слідчого експерименту є проведення його в умовах, що максимально наближені до тих, в яких подія мала місце в минулому.
У результаті проведення слідчого експерименту отримуються нові фактичні дані, що підтверджують або спростовують раніше отриману під час досудового розслідування інформацію, отримуються об`єкти, які можуть стати предметом досліджень, зокрема, в межах проведення судової експертизи.
Враховуючи, що з часу події минуло більше 2 років, що створює об`єктивні сумніви у ефективності проведення вказаної слідчої дії на даній стадії провадження, крім того переконливих мотивів на обґрунтування вказаного клопотання, як і будь-яких нових допустимих доказів чи відомостей, які б могли спростувати раніше отримані висновки авто-технічної експертизи, не надано, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність заявленого апелянтом клопотання. Крім того поставлені захисником на дослідження авто-технічної експертизи питання у даному кримінальному провадженні були з`ясовані достатньо повно в судовому засіданні.
Доводи апелянта про недопустимість як доказів висновків судово-медичних експертиз, якими визначено характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілих колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обставини, на які він посилається як на підставу для визнання цих доказів недопустимими (відсутність у експертів відповідної кваліфікації та компетенції) апелянтом не доведені, отже є голослівними.
Виходячи з наведеного, оцінивши зібрані докази у сукупності суд дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішення судом питання про призначення обвинуваченому покарання відповідає наведеним вимогам.
Так, згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23.12.2005 року №14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
При призначенні ОСОБА_11 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини його вчинення, а саме той факт, що ОСОБА_11 , керуючи транспортним засобом, допустив порушення одночасно декількох пунктів Правил дорожнього руху, через що отримали тяжкі тілесні ушкодження двоє осіб, в тому числі й дитина, свою вину у вчиненому злочині не визнав, не розкаявся, не вжив навіть мінімальних заходів для залагодження своєї вини перед потерпілими, заподіяну злочином матеріальну шкоду на лікування потерпілих не відшкодував, що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного так і суспільну небезпечність вчиненого злочину і обґрунтовано призначив ОСОБА_11 основне покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально і додаткове покарання у максимальному розмірі.
Посилання в апеляційній скарзі на безпідставне неприйняття судом до уваги як обставини, що пом`якшує покарання наявність на його утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей не відповідає дійсності, оскільки відповідно характеристики сільського голови Бехтерської сільської ради та інспектора ОПОП ОСОБА_11 проживає у АДРЕСА_1 один, не одружений (том 1 а.п. 55).
До суду першої інстанції ОСОБА_11 не надав жодного доказу на спростування вказаної інформації, зокрема про наявність в нього родини та про перебуванням в нього на утриманні будь-яких осіб.
Відповідно до наявних у справі доказів, колегією суддів встановлено, що шлюб з ОСОБА_20 зареєстровано ОСОБА_11 вже після ухвалення щодо нього вироку 19.06.2018 року, також й після ухвалення вироку він зареєстрував за місцем свого проживання ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 (том 2 а.п. 211-216, 217).
Отже ці обставини не могли бути враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_11 покарання, оскільки виникли після ухвалення вироку.
Оцінюючи вказані доводи, колегія суддів наголошує, що посилання ОСОБА_11 на наявність у обвинуваченого на утриманні неповнолітніх дітей на як на підставу для пом`якшення покарання, не є переконливим, оскільки обставиною, що пом`якшує покарання може бути визнано лише таку обставину, яка тісно пов`язана із вчиненням злочину, і за наявності якої особа, яка вчинила злочин заслуговує на поблажливе ставлення до себе.
Тому сам факт наявності утриманців не зобов`язує суд до призначення більш м`якого покарання.
Крім того, належних доказів на підтвердження самого факту утримання цих дітей обвинуваченим не надано.
Сам по собі факт реєстрації ним після ухвалення вироку шлюбу 19.06.2018 року з ОСОБА_20 не свідчить про можливість його виправлення та попередження вчинення нових злочинів без ізоляції від суспільства, оскільки жодним чином не зменшує ступінь тяжкості вчиненого злочину.
При цьому, наявність позитивної характеристики, вчинення злочину вперше враховано судом призначенні покарання, через що ОСОБА_11 призначено основне покарання у мінімальному розмірі, передбаченому ст. 286 ч. 2 КК України.
З цим висновком погоджується й колегія суддів, оскільки саме такий вид і міра основного покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстав для пом`якшення призначеного покарання колегія суддів не знаходить.
На підставі викладеного, колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а вирок суду таким, що має бути залишений без змін.
Керуючись ч.2 ст.376, ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04.06.2018 року щодо ОСОБА_11 без змін.
Ухвала може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4