Ухвала
Іменем України
03 січня 2019 року

м. Київ
справа № 495/5174/17
провадження № 51-9605 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, уродженця м. Мцхета (Грузія), жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк:
за ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі КК) 2 роки;

за ч. 2 ст. 286 КК 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.На підставі п. «в» ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 69 300 грн та 3 000 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 травня 2017 року близько 15:45, керуючи технічно справним автомобілем «ВMW-740» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись у лівій смузі проїжджої частини по вул. Приморській у м. Білгород-Дністровському Одеської області зі сторони вул. Ізмаїльської в напрямку с. Салгани Білгород-Дністровського району, порушив вимоги пп. «б» п. 2.3, п. 12.4, п. 18.1, п. 18.4 Правил дорожнього руху і вчинив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_6 , яка пересікала проїжджу частину справа наліво по ходу руху автомобіля на нерегульованому пішохідному переході. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці події.

Після скоєної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілу ОСОБА_6 в небезпечне для її життя становище, маючи можливість надати їй допомогу, зник з місця події, залишивши потерпілу в небезпеці.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 просить на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою позицію, скаржниця наводить доводи, суть яких зводиться до неправильного застосування Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки ОСОБА_5 під час вчинення злочинів перебував у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, посилається, що їй не було належно роз`яснення щодо розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.
Зі змісту касаційної скарги потерпілої вбачається, що вона, у числі іншого, заперечує повноту судового розгляду, не погоджується з певними установленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу закону (статті 433, 438 КПК) до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.
Доводи потерпілої стосовно неправильного застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» до ОСОБА_5 не можна визнати прийнятними.
Всупереч доводам потерпілої з копій судових рішень убачається, що органами досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, ОСОБА_5 не було інкриміновано вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння, а тому суд у силу закону не мав права вийти за межі пред`явленого обвинувачення та правомірно звільнив ОСОБА_5 від відбування основного покарання на підставі акта амністії.
Так, відповідно до вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі: особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуто судами, але вироки щодо них не набрали законної сили, а саме особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Рішенням суду було застосовано до ОСОБА_5 положення Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки він є батьком 4-х дітей у віці до 18 років, що було встановлено судом та не заперечувалося потерпілою та її представником адвокатом ОСОБА_7 , і з урахуванням того, що злочин проти безпеки руху ОСОБА_5 вчинив, будучи у тверезому стані, з необережності, і це правопорушення не є особливо тяжким відповідно до положень ст. 12 КК. Перевіривши матеріали справи, суд визнав ОСОБА_5 суб`єктом амністії та звільнив його від призначеного основного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». З таким рішенням погоджується колегія суддів Верховного Суду.
Крім того, доводи потерпілої про необґрунтованість застосування до ОСОБА_5 акта амністії були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, викладені в апеляційній скарзі, цей суд належним чином розглянув, визнав їх неспроможними й відмовив у задоволенні заявлених потерпілою вимог, навівши переконливе обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.

Також не можна визнати слушними посилання потерпілої про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів. За ч. 1 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Положеннями ч. 3 ст. 26 КПК визначено, що апеляційний суд вирішує лише ті питання, які винесено на його розгляд сторонами. Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 404 КПК апеляційний суд переглядає вирок лише в межах апеляційної скарги і не може вийти за її межі, якщо цим погіршується становище обвинуваченого.
Як убачається з оскарженої ухвали, на розгляд апеляційного суду не було винесено доводів потерпілої, наведених в касаційній скарзі, щодо недотримання вимог ст. 349 КПК. Апеляційний суд розглядав зовсім інші доводи, а саме стосовно неправильного застосування акта амністії, які перевірив та визнав безпідставними.

Крім того, як видно з копії судового рішенні, під час судового засідання 22 листопад 2017 року в суді першої інстанції, окрім потерпілої ОСОБА_4 , був і її представник адвокат ОСОБА_7 , який надавав кваліфіковану правову допомогу потерпілій, а тому вона не була позбавлена можливості отримати всі роз`яснення щодо розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також наслідки цього.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги і доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення цієї скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва