Дата документу 14.05.2019 Справа № 311/3446/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/734/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 311/3446/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000662, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в місті Запоріжжя, громадянина України, має середню спеціальну освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 15.11.2012 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком 2 роки;

- 22.11.2013 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч.ч. 1, 2 ст. 71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі;

- 24.12.2013 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Василівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності зі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням у кримінальному провадженні судової товарознавчої експертизи №10-1266, в розмірі 572 гривні.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 17 вересня 2018 року, о 22 годині 55 хвилин, знаходячись з дозволу господаря у кімнаті будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, виявив залишений володільцем будинку на підвіконні мобільний телефон «Samsung GT С3322і» ІМЕІ НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 , s/n НОМЕР_3 , вартістю 266 гривень 67 копійок, який належить ОСОБА_10 , після чого розпорядивсь ним за власним розсудом, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 майнову школу на суму 266 гривень 67 копійок.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при ухваленні вироку суд не врахував, що ОСОБА_7 попередньо неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема, за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за вчинення яких на теперішній час не знята і не погашена. Крім того, до ОСОБА_7 неодноразово застосовувалася ст. 75 КК України і його звільняли від відбування покарання з випробуванням. Також він реально відбував покарання у місцях позбавлення волі. Проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки після звільнення з місць позбавлення волі в листопаді 2016 року він повторно вчинив корисливий злочин.
На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 року 2 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку за цим злочином, сторонами провадження не оспорюються, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, кваліфіковані правильно.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, судимості за які не зняті та не погашені, відбував покарання в місцях позбавлення волі та знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності, що свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення корисливих злочинів. В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд визнав повне визнання вини, щиросердне розкаяння у вчиненому та сприяння встановленню істини в ході судового розгляду. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив. Враховуючи вказані обставини, на думку колегії суддів, районний суд прийшов до правильного висновку, що мета покарання, визначена у ч. 2 ст. 52 КК України, буде досягнута лише при призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Отже, висновок суду щодо виду та розміру покарання за цим кримінальним законом можна визнати достатньо обґрунтованим.

Разом з тим, враховуючи пом`якшуючі покарання обставини, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого ОСОБА_10 та його думку щодо покарання ОСОБА_7 , те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив один епізод кримінально караного діяння, нейтрально характеризується за місцем мешкання, проживає разом з батьками, які є особами похилого віку, а мати, крім того, є особою з 2 групою інвалідності, суд першої інстанції вважав, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування покарання, і тому звільнив його від відбування покарання з іспитовим строком, межі якого визначив відповідно до вимог ст. 75 КК України.

З такими висновками районного суду погоджується й апеляційний суд.

Доводи прокурора, що суд не врахував те, що ОСОБА_7 попередньо неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема, за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за вчинення яких на теперішній час не знята і не погашена, до нього вже застосовувалася ст. 75 КК України, також він реально відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак після звільнення з місць позбавлення волі він знову вчинив злочин, не заслуговують на увагу, оскільки перелічені прокурором обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання і можливості звільнення від його відбування з випробуванням.

До того ж, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повідомив суду, що він пройшов курс лікування від алкоголізму, також має від шлюбу дитину 11 років, якій допомагає, що також додатково свідчить про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції його від суспільства.

З огляду на це, суд дійшов правильного висновку, що вказане покарання буде цілком достатнім для виправлення й попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4