АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/511/18 Справа № 709/1173/17 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_14 на вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Нова Дмитрівна Золотоніського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України до штрафу у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн. без позбавленням права керувати транспортними засобами.

Звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на її користь 9 385 грн. 29 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, прийнято рішення про стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_10 витрати на лікування у розмірі 12 294, 27 грн. та 614, 71 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 2 643 грн.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 04.12.2016 близько 13 год. 15 хв., керуючи автомобілем «ГАЗ-330202», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по провулку Шевченка до виїзду на вулицю Шевченка в с. Мельники Чорнобаївського району Черкаської області, в порушення: п. 2.3б) Правил дорожнього руху України, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну; п. 16.11 Правил дорожнього руху України, рухаючись по другорядній дорозі, не надав перевагу в русі транспортному засобу, який наближається до даного перехрестя проїзних частин по головній дорозі, виїхав на перехрестя провулку Шевченка вулиці Шевченка в с. Мельники Чорнобаївського району Черкаської області, де допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_15 , який рухався зліва направо відносно його напрямку руху, внаслідок чого автомобіль «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , виїхав на зустрічну смугу руху, переїхавши її, виїхав на ліве узбіччя, де скоїв наїзд на електроопору.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичного експерта № 02-01/205 від 02.02.2017 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді закритого перелому лівої променевої кістки зі зміщенням уламків.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та настанням наслідків у вигляді отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Апелянт, посилаючись на вимоги ст.ст. 50,65 КК України та роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає, що суд прийшов до хибного переконання про достатність призначення ОСОБА_8 наближеного до мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, не врахувавши, що в суді першої інстанції обвинувачений змінив свої показання, що свідчить про його небажання нести відповідальність за вчинене.

Крім того, звертає увагу на безпідставність амністування ОСОБА_8 , оскільки він має лише одну неповнолітню доньку, яка не є інвалідом, тому положення ст.ст. 85,86 КК України та п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» до нього не може бути застосовано.

В апеляційній скарзі, внесеної в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_9 порушує питання про скасування вироку місцевого суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та не підтвердження їх доказами наведеними в судовому рішенні і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалити новий вирок, яким виправдати обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Апелянт зазначає про недоведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, наведених в обвинувальному акті та встановлених судом першої інстанції. Зокрема, стверджує, що під час допиту свідка ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_8 було встановлено обставини ДТП.

Звертає увагу на те, що висновок експерта № 88/17-23 від 13.02.2017, покладений судом в основу обвинувального вироку, є неповним та викликає сумніви, які не вдалося усунути в судовому засіданні шляхом допиту обвинуваченого, свідків, потерпілого та експерта авто техніка в якості спеціаліста.

Крім того, вказує на невідповідність зазначеного висновку вимогам п.п. 5,6 ч. 1 ст. 102 КПК України та відсутність в ньому посилань на: опис отриманих експертом матеріалів, які були використані; докладний опис проведених досліджень, у тому числі методів, застосованих у дослідженні, отримані результати та їх оцінку.

Також, акцентує увагу на те, що висновок експерта № 4/247 від 24.02.2016 здійснений на підставі вихідних даних, які не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а тому не може бути прийнятий як доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення.

Стверджує про недотримання судом першої інстанції принципу змагальності та необґрунтовану відмову в задоволенні клопотання сторони захисту про проведення повторної судово автотехнічної експертизи.

Що стосується часткового задоволення заявленого потерпілою цивільного позову про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 моральної шкоди, звертає увагу на його необґрунтованість, оскільки остання не виконувала призначення лікаря, чим само свідомо погіршувала стан свого здоров`я, а перебуваючи на пасажирському синінні в момент ДТП була не пристебнута, що сприяло її травмуванню та свідчить про порушенням п. 2.3 «в» ПДР України.

Крім того, просить повторно дослідити докази, наявні в матеріалах кримінального провадження та призначити повторну судово-автотехнічну експертизу, з метою встановлення дійсних обставин дорожньо-транспортної пригоди.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 представником потерпілої - адвокатом ОСОБА_14 подані заперечення, які зводяться до безпідставності апеляційних вимог сторони захисту та наявність підстав для задоволення апеляційних вимог сторони обвинувачення.

В апеляційній скарзі, внесеної в інтересах потерпілої ОСОБА_10 , адвокат ОСОБА_14 порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. При цьому, в повному обсязі задовольнити заявлений потерпілою цивільний позов та стягнути з: ПАТ НАСК «Оранта» 10 292, 69 грн. матеріальної шкоди та 9 385, 29 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_8 40 000 грн. моральної шкоди та 9 430, 40 грн. витрат за правничу допомогу.

Апелянт, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на вимоги ст.ст. 50,65 КК України та роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання і наявність підстав для його збільшення.

Крім того, звертає увагу на безпідставність застосування щодо ОСОБА_8 положень п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки, згідно матеріалів кримінального провадження, він має лише одну неповнолітню дитину.

Також, посилаючись на положення ст.ст. 22, 1166, 1187, 1195, роз`яснення, що містяться в постановах ПВСУ від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при вирішенні цивільного позову потерпілої.

Зокрема, зазначає, що внаслідок ДТП потерпіла понесла матеріальні витрати, які полягають у: придбанні ліків, набору металоконструкцій для остеосинтезу проксимального відділу великогомілкової кістки в розмірі 12 294, 27 грн., що підтверджується фіскальними і товарними чеками; лікуванні за 110 днів у період з 04.12.2016 по 24.03.2017 в розмірі 10 292, 69 грн., що підтверджується довідками з КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої допомоги» ЧМР».

Вказує, що окрім іншого потерпілій завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 50 000 грн. і яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з ДТП, оскільки у неї виникли проблеми зі здоров`ям, погіршився сон, вона стала знервованою. Також, потерпіла відчувала фізичний біль внаслідок отриманих тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Звертає увагу, що на даний час співвідповідачем ПАТ НАСК «Оранта» потерпілій виплачено витрати на лікування в сумі 12 294,27 грн. та 614, 71 грн. моральної шкоди.

Зазначає також про необґрунтованість відмови судом в задоволенні цивільного позову потерпілої про стягнення з обвинуваченого витрат на правничу допомогу, що, на думку апелянта, суперечить положенням ст.ст. 133, 137 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

На апеляційну скаргу представника потерпілої - адвоката ОСОБА_14 представником цивільного відповідача ПАТ «НАСК`Оранта» ОСОБА_12 подано заперечення, яке зводиться до законності судового рішення в частині стягнення з ПАТ «НАСК`Оранта» на користь ОСОБА_10 витрати на лікування у розмірі 12 294, 27 грн. та 614, 71 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, які в повному обсязі сплачені.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 про задоволення в повному обсязі апеляційних вимог сторони захисту та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої; міркування прокурора, який просив задовольнити в повному обсязі апеляційні вимоги прокурора у кримінальному провадженні з наведених в апеляційній скарзі мотивів, частково підтримав апеляційні вимоги представника потерпілої, зазначивши про необгрунтованісить апеляційної скарги сторони захисту і відсутність підстав для її задоволення; потерпілої ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_11 про задоволення апеляційної скарги останньої та прокурора у кримінальному провадженні та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту; представника цивільного відповідача ОСОБА_12 про законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції; вивчивши матеріали кримінального провадження; перевіривши доводи апеляційних скарг; повторно дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого; заслухавши останнє слово ОСОБА_8 ; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають залишенню без задоволення, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_13 та адвоката ОСОБА_11 підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення в даному провадженні вказані вимоги закону були належним чином дотримані, а висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 заперечив винуватість в пред`явленому обвинуваченні та показав, що в день, інкримінований органом досудового розслідування, він, керуючи автомобілем «ГАЗ-330202», виїжджав з провулку по дорозі шириною 2,15 м на вулицю з дорогою шириною 6 м, тобто був на Т-образному перехресті, де не було жодних дорожніх знаків, а дорожнього покриття та розмітки видно не було, оскільки йшов сніг та була ожеледиця, у зв`язку з чим він, перебуваючи там вперше, не міг зорієнтуватися де головна, а де другорядна дорога. Переконавшись, що з правої сторони автомобілів немає, він виїхав на перехрестя, при цьому ліве колесо виїхало на 0,53 м, і зупинився щоб подивитись чи є автомобілі з лівої сторони, оскільки заважав паркан, та побачив, що по дорозі рухається автомобіль «ЗАЗ SENS», який вдарив його автомобіль у бампер з лівої сторони та відлетів у стовп. Під час зіткнення автомобіль «ЗАЗ SENS» контактував з його автомобілем правими передніми дверцятами. Стверджував, що саме водій ОСОБА_15 не врахував дорожню обстановку, стан дорожнього покриття та не розрахував швидкість руху. Зауважив, що потерпіла ОСОБА_10 , яка перебувала в автомобілі «ЗАЗ SENS» в якості пасажира, не була пристебнута паском безпеки. Крім того, не визнав заявлений потерпілою цивільний позов в частині стягнення на її користь моральної шкоди.

Не зважаючи на невизнання ОСОБА_8 винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за обставин наведених в обвинувальному акті та вироку суду першої інстанції, його винуватість підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції і наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що того дня вона їхала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_15 , який перебував за кермом, з міста Черкаси у село Мельники. Вони рухалися по головній дорозі, яка має дві полоси руху, є заасфальтованою та була вкрита снігом, однак ожеледиці не було. Мали незначну швидкість руху, на спідометр вона не дивилася, однак її чоловік зі швидкістю більше 50 км/год. по селу не їздить. Обвинувачений ОСОБА_8 виїжджав з тупикового провулку та бачив їх автомобіль, оскільки з лівої сторони від нього двір огороджений сіткою, а високий паркан навпаки розташовано з правої сторони. Зазначала, що автомобіль «ГАЗ-330202», яким керував обвинувачений ОСОБА_8 , не зупинився на перехресті, а продовжував рух, до того ж мав лису резину. Стверджувала, що обвинувачений ОСОБА_8 часто їздить по селу та скуповує сіно, а тому знає ту місцевість. Показала, що її чоловік гальмував, однак удар прийшовся в праві передні дверцята автомобіля «ЗАЗ SENS», після чого їх автомобіль понесло. Під час зіткнення вона була не пристебнута паском безпеки. Внаслідок зіткнення вдарилася головою об лобове скло, розбила брову, в неї юшила кров та був струс мозку.

Згідно висновку експерта № 02-01/205 від 31.01.2017 року, у потерпілої

ОСОБА_10 за даними, що містилися у наданих медичних документах, мали місце тілесні ушкодження: закритий перелом лівої променевої кістки зі зміщенням уламків, перелом шиловидного відростку лівої ліктьової кістки, травма лівого колінного суглобу з переломом зовнішнього виростку великогомілкової кістки і крововиливом в суглоб (гемартроз) та травматичним набряком м`яких тканин суглобу, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я; травма голови зі струсом головного мозку, крововиливом обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, могли виникнути в час та при обставинах, вказаних у постанові про призначення експертизи.

Як вбачається з показань допитаного судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_15 , того дня він, перебував за кермом автомобіля «ЗАЗ SENS» і разом з потерпілою ОСОБА_10 , їхали з міста Черкаси в село Мельники по вулиці Шевченка зі швидкістю приблизно 60 км/год. В цей час з провулку Шевченка виїхав автомобіль «ГАЗ-330202», що мав уступити дорогу, але продовжував рух з невідомою йому швидкістю. Він намагався уникнути дорожньо-транспортної пригоди, гальмував, але по зустрічній смузі рухався інший автомобіль В подальшому відбулося зіткнення, після якого його автомобіль понесло та відкинуло в електричну опору. При цьому, зустрічний автомобіль перешкод для руху не створював. Його автомобіль контактував з автомобілем обвинуваченого правими передніми дверцятами та правим переднім крилом. Рухаючись, він враховував стан дорожнього покриття та погодні умови, оскільки дорога була слизька, але видимість була хороша. Під час дорожньо-транспортної пригоди його дружина вдарилася головою об лобове скло та лівою ногою об ручку перемикання передач, а він за медичною допомогою не звертався.

Крім того, винуватість ОСОБА_8 підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема даними:

- протоколу огляду місцевості від 4.12.2016 зі схемою та таблицею зображень, складених, в тому числі, за участю водіїв ОСОБА_15 і ОСОБА_8 , якими зафіксовано огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, елементи дороги, вид покриття, його стан, загальний стан видимості дороги та елементів проїжджої частини з робочого місця водія, положення транспортних засобів на місці пригоди, їх виявлені пошкодження. Цим же протоколом зафіксовано відсутність заяв та зауважень осіб, в тому числі водіїв, з питань огляду, складання протоколу та схеми, а також несправностей транспортного засобу;

- протоколу слідчого експерименту від 30.01.2017 зі схемою, якими, за участю водія автомобіля «ЗАЗ SENS» ОСОБА_15 , зафіксовано результати відтворення обставин та обстановки дорожньо-транспортної пригоди;

- висновку судової автотоварознавчої експертизи № 20/17 від 10.02.2017 про те, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля «ЗАЗ SENS» внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.12.2016, становить 60512,17 грн., а вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «ЗАЗ SENS» внаслідок його пошкодження - 45727,68 грн.;

- висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи

№ 88/17-23 від 13.02.2017 про те, що у даній дорожній обстановці, водій автомобіля «ГАЗ-330202» повинен був діяти відповідно до вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України, а водій автомобіля «ЗАЗ SENS» повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. У момент виникнення небезпеки для руху, який вказаний у постанові, водій автомобіля «ЗАЗ SENS» не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «ГАЗ-330202» шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди. У причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, знаходились невідповідності дій водія автомобіля «ГАЗ-330202» вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху України.

Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а тому доводи сторони захисту про зворотне, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, доводи захисника ОСОБА_9 про неповноту, сумнівність та невідповідність вимогам кримінального процесуального закону висновку експерта № 88/17-23 від 13.02.2017, покладеного судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, що також були предметом оцінки судом першої інстанції, не знайшли свого обґрунтування в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції з цього приводу, оскільки як встановлено судом першої інстанції, що знайшло своє підтвердження і в суді апеляційної інстанції, наявна невідповідність вихідних даних, наданих експерту для проведення експертного дослідження, не є такою, що може вплинути на висновок експерта.

Зокрема, допитаний судом першої інстанції ОСОБА_16 , який проводив експертне дослідження, підтвердивши наданий ним висновок № 88/17-23 від 13.02.2017, зазначив, що вихідних даних було достатньо для проведення експертизи, а параметри, на які вказує сторона захисту, є схожими з тими, що вказані в постанові про призначення експертизи і не впливають на кінцевий її результат. Крім того, щодо невідповідності зазначеного висновку експертизи вимогам кримінального процесуального закону, експерт зазначив, що при проведенні експертизи ним використовувалися необхідні методичні рекомендації, що містять алгоритм виконання автотехнічної експертизи.

Будь-яких даних, що свідчили б про невідповідність змісту та форми висновку експерта № 88/17-23 від 13.02.2017 вимогам чинного законодавства, в тому числі положень п.п. 5,6 ч. 1 ст. 102 КПК України, колегією суддів не встановлено.

З цих же підстав колегія суддів визнає недоречними доводи сторони захисту про неприйнятність як доказу винуватості ОСОБА_8 - висновку експерта № 4/247 від 24.02.2016.

Не знайшло свого об`єктивного підтвердження і посилання захисника на порушення судом першої інстанції принципу змагальності та необґрунтовану відмову в задоволенні клопотання про проведення повторної судово автотехнічної експертизи.

Частиною 1 ст. 332 КПК України передбачено, що під час судового розгляду за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК України, має право своє ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту, або експертам.

Відповідно до змісту п.1 ч.2 вищевказаної статті суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи якщо суду надані кілька висновків експертів, які суперечать дин одному, а допит експертів на дав змоги усунути виявлені суперечності.

З матеріалів провадження вбачається, що в ході досудового розслідування експертом ЧВ КНДІСЕ ОСОБА_16 13.02.2017 проведено автотехнічну експертизу № 88/17-23.

В ході судового розгляду 09.11.2017 та 08.02.2018 захисником ОСОБА_9 заявлялись клопотання про призначення повторної судової автотехнічної експертизи, з посиланням на те, що при проведенні автотехнічної експертизи № 88/17-23 експертом були використані вихідні дані, які не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, в задоволенні яких судом відмовлено.

При цьому, відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту, судом зазначено про те, що останнім не надано будь-яких об`єктивних даних, які вказують на невідповідність чи неповноту вже проведеної в провадженні експертизи № 88/17-23.

Вказаний висновок суду в тому числі узгоджувався з поясненнями експерта ОСОБА_16 , який проводив експертне дослідження, який в суді першої інстанції підтвердив наданий ним висновок, зазначивши, що вихідних даних для проведення експертизи було достатньо, а параметри, на які вказує сторона захисту, є схожими з тими, що вказані в постанові про призначення експертизи і не впливають на кінцевий її результат.

Крім того, безпосередньо в суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 зазначав про те, що фактичні обставини провадження та вихідні дані, на підставі яких проведено експертизи, він почав оспорювати після збільшення потерпілою позовних вимог.

З огляду на наведене, колегією суддів не встановлено будь-яких даних, що свідчили б про порушення судом першої інстанції прав сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання із подальшим його звільненням на підставі акта амністії, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 , виходячи з вимог ст.ст. 50, 65 КК України та правових позицій викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з врахуванням ступіня тяжкості вчиненого ним злочину, який класифікується як злочин невеликої тяжкості, даних про особу винуватого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, при невстановлені обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, і обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання останнього при призначенні покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції також враховано і висновки досудової доповіді з інформацією про соціально-психологічну характеристику останнього про низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 основне покарання, з врахуванням зазначених вище обставин в їх сукупності, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, і підстав для погіршення становища обвинуваченого шляхом збільшення розміру штрафу, на що наполягає сторона обвинувачення, не знаходить.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора та потерпілої про необхідність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними від 19.12.2008 року N 18, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Оскільки санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає альтернативу застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, тому питання про доцільність його призначення вирішується за розсудом суду з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного.

Враховуючи конкретні обставини справи, а також дані про особу винуватого, колегія суддів дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого, в даному випадку, можливе без призначення додаткового покарання та цілком погоджується з позицією суду першої інстанції про недоцільність позбавляти ОСОБА_8 права керування транспортними засобами.

Колегія суддів визнає такими, що не узгоджуються з вимогами чинного законодавства і посилання прокурора та потерпілої ОСОБА_10 на безпідставність застосування щодо ОСОБА_8 акту амністії.

Так, на думку сторони обвинувачення, звільнення від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» може бути застосовано лише за наявності двох і більше дітей, яким не виповнилося 18 років.

Статтею 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 встановлено перелік осіб, до яких амністія не може бути застосована. Також визначено, що законом про амністію можуть бути визначені й інші категорії осіб, на які амністія не поширюється. Такі додаткові категорії осіб, зокрема передбачені ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII.

Пунктом «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII передбачає можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Враховуючи, що обвинуваченим ОСОБА_8 до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII. вчинено необережний злочин середньої тяжкості, приймаючи до уваги наявність в нього неповнолітньої дитини - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 ) та відсутність відомостей про позбавлення його батьківських прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», з чим цілком погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів звертає увагу, що Законом України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII конкретно не визначено кількість неповнолітніх дітей, наявність яких дає об`єктивну можливість для звільнення від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1, тому, за відсутності обмежень, передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII, вважає достатнім наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 однієї неповнолітньої дитини, щодо якої він не позбавлений батьківських прав, для такого звільнення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції про стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» матеріальної шкоди у розмірі 12294,27 грн. та моральної шкоди у розмірі 614,71 грн. в межах 5% ліміту відповідальності на користь потерпілої ОСОБА_10 , відповідає положенням ст.ст. 22, 23, 24, 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1194 ЦК України.

Згідно апеляційних доводів потерпілої ОСОБА_10 , співвідповідачем ПАТ НАСК «Оранта» фактично визнано зазначені суми відшкодування, що підлягають стягненню за вироком суду першої інстанції та на даний час виплачено витрати на лікування в сумі 12 294,27 грн. та 614, 71 грн. моральної шкоди.

Що стосується апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» 10 292, 69 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням за 110 днів в період 04.12.2016 по 24.03.2017 та 9 385, 29 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх такими, що до задоволення не належать, оскільки витратами на лікування, понесеними потерпілою ОСОБА_10 в розумінні ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є 12 294,27 грн., що вже стягненні вироком суду, а нарахування витрат на лікування в розмірі 10 292, 69 грн. призведе до подвійного стягнення витрат одного виду. Крім того, оскільки страхова виплата становить 12 294 грн. 27 коп., то розмір моральної шкоди вираховується за формулою 12 294 грн. 27 коп. * 5% =614 грн. 71 коп., що підлягає стягненню.

Разом з цим, колегія суддів вважає доречними посилання потерпілої про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 до 40 000 грн., вважаючи її такою, що відповідає принципам виваженості та справедливості, з огляду на наступне.

За змістом ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.ч. 1, 4, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Зокрема, як вбачається зі змісту ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, в тому числі, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

В роз`ясненнях, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою розуміються витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунка, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації в редакції засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням того, що внаслідок порушення ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху потерпіла ОСОБА_10 отримала, зокрема, тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді закритого перелому лівої променевої кістки зі зміщенням уламків, внаслідок чого відчувала фізичний біль та зазнала душевних страждань пов`язаних з проблемами зі здоров`ям, погіршенням сну, знервованістю, на думку колегії суддів підлягає збільшенню сума заподіяної їй моральної шкоди в межах заявлених позовних вимог.

При цьому, колегія суддів оцінює критично доводи сторони захисту про необґрунтованість стягнення на користь потерпілої моральної шкоди, оскільки остання не виконувала призначення лікаря, чим само свідомо погіршувала стан свого здоров`я, оскільки вони належними та допустими доказами не підтверджені, а посилання на те, що потерпіла, перебуваючи на пасажирському синінні в момент ДТП, була не пристебнута, що сприяло її травмуванню, визнає надуманими, оскільки, як встановлено висновком експерта, саме порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку з настанням наслідків у вигляді отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_10 , а не порушення останньою положень п. 2.3 «в» ПДР України.

Щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 9 430,40 грн., то колегія суддів цілком погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунтованість заявленого цивільного позову в цій частині, зокрема ненадання доказів, що свідчать про оплату гонорару потерпілою ОСОБА_10 адвокату ОСОБА_11 за надання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції акту № 1 від 05.01.2018 прийому-передачі грошових коштів відповідно до договору про надання правової допомоги № 38 від 15.06.2017, оскільки він не являється платіжним документом про оплату таких послуг.

З огляду на наведене, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині розв`язання цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , шляхом збільшення розміру стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 моральної шкоди, в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на вирок, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п.2 ч.1 ст. 407, ст.ст. 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_13 та адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2018 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині розв`язання цивільного позову, збільшивши розмір моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 40 000 (сорок тисяч) грн. моральної шкоди.

В решті вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :