УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши матеріали кримінального провадження №000021 за апеляційною скаргою прокурора Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2018 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -

учасники судового провадження

прокурори ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_10

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що доводи суду про недопустимість протоколу огляду місця події від 19.01.2017 року, висновку експерта № 09/3-37 від 02.03.2017 року, протоколу слідчого експерименту від 28.03.2017 року є необґрунтованими в зв`язку з наступним.

Так, суд посилається на недопустимість протоколу огляду місця події від 19.01.2017 року, в зв`язку з тим, що відомостей щодо негайного опечатування із завіренням підписів осіб, які брали участь у проведенні огляду цей протокол не містить, не вказано спосіб ідентифікації вилученого казана, проте суд не врахував, що відповідно до показань потерпілого та обвинуваченого, наданих ними в ході судового розгляду, металевий казан має значний розмір, що ускладнює виконання Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» №1104 від 19.11.2012 року, в зв`язку з необхідністю слідчого мати матеріали для опечатування доказу такого розміру.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта №1 09/3-37 від 02.03.2017 року, металевий казан надійшов до Миколаївського НДЕКЦ належним чином упакований.

Згідно вказаного висновку експерта, товарознавча експертиза проводилась на підставі постанови слідчого від 23.01.2017 року про призначення товарознавчої експертизи. В зв`язку з тим, що в ході дослідження висновку експерта № 09/3-37 від 02.03.2017 року суд та сторона захисту не висловили сумнівів щодо підстав проведення експертизи, постанова про призначення товарознавчої експертизи від 23.01.2017 року в судовому засіданні не долучалась та не досліджувалась.

Крім того, судом вказано, що з наявної в матеріалах провадження квитанції про здачу речових доказів (металевого казана) видно, що речовий доказ прийнятий лише 02.03.2017 року, а сама квитанція видана по кримінальному провадженню № 000022, в той час як згідно обвинувального акту обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення висунуте в рамках кримінального провадження № 000021. Щодо вказаного зазначив, що металевий казан в цей період тобто до 02.03.2017 року перебував в Миколаївському НДЕКЦ в зв`язку з проведенням товарознавчої експертизи.

Вищевказана квитанція про отримання на зберігання казана має розбіжності з обвинувальним актом за номером кримінального провадження в зв`язку з тим, що матеріали кримінального провадження №000022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України, були об`єднані постановою прокурора від 29.03.2017 року з матеріалами кримінального провадження №000021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, в зв`язку з чим об`єднаному кримінальному провадженню присвоєний номер 000021.

Саме в об`єднаному кримінальному провадженні № 000021 скеровувався обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 до Арбузинського районного суду Миколаївської області.

Під час проведення підготовчого засідання та в ході судового розгляду суд та сторона захисту не висловили сумніву щодо підстав об`єднання кримінального провадження в зв`язку з чим постанова про об`єднання матеріалів кримінальних проваджень від 29.03.2017 року не долучалась та не досліджувалась.

Також, суд вказує у вироку, як на підставу визнання недопустимим доказом на те, що протокол огляду місця події від 19.01.2017 року написано нерозбірливим почерком. Однак, доводи суду є невірними так, як норми КПК України не містять заборони слідчому складати вказаний документ власноручно від руки.

Крім того, в судовому засіданні в ході допиту обвинуваченого прокурор оголосив ту частину протоколу огляду місця події від 19.01.2017 року, яка стосується опису взуття обвинуваченого, знайденого на місці події.

Враховуючи зазначене, а також те, що протокол огляду місця події від 19.01.2017 року був частково оголошений прокурором в судовому засіданні, посилання суду, як на підставу визнання неналежним, що протокол складений нерозбірливим почерком є помилковим.

Щодо доводів суду про те, що матеріали кримінального провадження, які стосуються обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України не були відкриті ОСОБА_7 , прокурор пояснив, що матеріали кримінальних проваджень були об`єднані постановою прокурора, в зв`язку з чим обвинуваченому відкриті матеріали об`єднаного кримінального провадження за №000021.

Окрім того, посилаючись на показання обвинуваченого, суд зазначає про не встановлення в ході судового розгляду безсумнівної присутності понятих під час проведення слідчого експерименту. Однак, протокол слідчого експерименту від 28.03.2017 року понятими підписаний, в судовому засіданні останні свій підпис на протоколі підтвердили.

Стверджує, що суд першої інстанції побудував своє рішення перерахувавши зібрані у справі докази, однак не дав їм належної правової оцінки.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 прокурором висунуто обвинувачення в тому, що він в ніч з 18 на 19 січня 2017 року, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник до житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав бувший у використанні металевий казан, вартість якого згідно висновку експерта № 09/3-37 від 02.03.2017 року становить 1000 грн. яким розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на вказану суму.
Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше сховище.

Пославшись на недопустимість, наданих стороною обвинувачення доказів, а саме:протоколу огляду місця події від 19.01.2017 року, висновку експерта № 09/3-37 від 02.03.2017 року, протоколу слідчого експерименту від 28.03.2017 року , які на думку суду першої інстанції отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, суд зазначив, що стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та виправдав його на підставі п.2 ч.1 чт.373 КПК України.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримку вимог апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які вважали вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального проваджені відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Згідно ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.
За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 даних вимог законів та Конституції дотримався.
Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.
Обвинувачений ОСОБА_7 , як в судовому засіданні суду першої інстанції так і в апеляційному суді свою причетність до інкримінованого йому злочину заперечував. У судовому засіданні ОСОБА_7 показав, що десь на початку 2017 року, в обідній час, точної дати та часу не пам`ятає, він прийшов до ОСОБА_11 аби попросити металевий казан, який він раніше неодноразово в нього брав, аби прати речі. Так як ні ОСОБА_11 , ні його дружини вдома в той час не було, то казан йому дав ОСОБА_12 , який доводиться братом ОСОБА_13 .

Наступного дня вранці він приніс казан ОСОБА_11 , однак останній повідомив, що вже викликав поліцію, приїзду якої потрібно дочекатись. Працівників поліції він не чекав, залишив казан потерпілому і пішов додому, так як ніякого умислу на його викрадення у нього не було. Раніше обвинувачений позичав цей казан у ОСОБА_11 , щоб гріти в ньому воду і прати речі.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 підтвердив покази обвинуваченого, та пояснив, що раніше ОСОБА_7 позичав у нього цей казан, але цього разу ні він особисто, ні його дружина казан обвинуваченому не давали. Як виявилось пізніше, казан віддав брат дружини ОСОБА_12 , який проживає неподалік і вільно користується належними йому з дружиною речами, бере все, що йому потрібно.

В судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_13 підтвердила, що її брат ОСОБА_12 мав вільний доступ до домоволодіння АДРЕСА_2 , мав право розпоряджатись незначними речами, що знаходились в домоволодінні, в тому числі і казаном. Як сталась крадіжка казана їй не відомо.

Надані суду стороною обвинувачення докази, а саме протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 січня 2017 року, поданої ОСОБА_11 , рапорт старшого інспектора чергового Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_14 від 10 січня 2017 року, заява ОСОБА_11 (без зазначення дати), згідно якої останній дозволяє працівниками поліції оглянути територію його домоволодіння, протокол огляду місця події від 19 січня 2017 року, постанова про визнання і прилучення до кримінального провадження речових доказів від 19 січня 2017 року, квитанція ( нерозбірливий номер) про здачу речових доказів по кримінальному провадженню № 0000022, висновок експерта № 09/3-37 від 02 березня 2017 року з ілюстрованою таблицею до нього, відповідно до якої останній отримав від працівників поліції казан, свідчать лише про відсутність металевого казану на місці його постійного місця знаходження.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку, що будь-яких даних, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 до злочину, який йому інкримінують, вказані докази не містять.
На думку апелянта, суд безпідставно визнав недопустимими такі докази як протокол огляду місця події від 19.01.2017 року, висновок експерта № 09/3-37 від 02.03.2017 року, протокол слідчого експерименту від 28.03.2017 року.

Однак, апеляційний суд не може погодитись з вказаними доводами прокурора. Відповідно до положень ст. 84, 86 КПК України докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Що стосується протоколу слідчого експерименту від 28 березня 2017 року, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний доказ отримано органом досудового розслідування з порушенням вимог ч.5 ст. 240 та ч.7 ст. 223 КПК України.

Згідно ч.5 ст. 240 КПК України слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи.

Проте, будь-яких доказів того, що потерпілий ОСОБА_11 дав згоду на проведення слідчого експерименту на території його домоволодіння, з урахуванням того, що він вказував на свою відсутність під час проведення цієї слідчої дії, сторона обвинувачення суду не надала, так само як і не надала відповідної ухвали слідчого судді.

Окрім цього, відповідно до ч.7 ст. 223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для проведення певних слідчих дій, в тому числі і слідчого експерименту. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Між тим, зважаючи на показання обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність понятих під час проведення слідчого експерименту, які підтверджені показаннями свідка ОСОБА_13 , а також свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підписали протокол слідчого експерименту в якості понятих, суд не встановив їх безсумнівну присутність під час проведення цієї процесуальної дії на території домоволодіння АДРЕСА_2 .

Більш того, свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні суду першої інстанції не зміг підтвердити факт проведення слідчого експерименту, вказував на те, що підписав протокол в кабінеті слідчого, в той час як свідок ОСОБА_16 не могла чітко вказати про обставини складання протоколу слідчим і підписання його учасниками слідчої дії.

В судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_16 підтвердила, що протокол вона підписала за відсутності інших учасників слідчої дії, коли і як підписали протокол інші учасники в тому числі і обвинувачений ОСОБА_7 їй не відомо.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення органом досудового розслідування вимог ч.5 ст. 240, ч.7 ст. 223 КПК України при отримані даного доказу і визнав дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 28 березня 2017 року такими, що здобуті з порушенням прав і свобод людини, що гарантовані Конституцією та законами України, а також Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, і як наслідок визнав зазначений доказ недопустимим та виключив його з числа таких, що доводять винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині.

Згідно матеріалів кримінального провадження до суду був направлений обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 162 та ч.3 ст.185 КК України, в кримінальному провадженні № 000021, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2017 року.

Разом з тим, казан, який відповідно обвинувального акту є об`єктом кримінально протиправних дій, постановою слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області від 19 січня 2017 року визнано речовим доказом в кримінальному провадженні № 000022.

Однак, стороною обвинувачення не надано суду доказів про внесення до Єдиного реєстру досудового розслідування відомостей про вчинення кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 185 КК України в кримінальному провадженні № 000022 , не надано суду також постанови прокурора про об`єднання кримінальних проваджень № 000021 та № 000022 , що викликає у суду обґрунтовані сумніви в допустимості доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, з огляду на вимоги ч.3 ст.214 КПК України, відповідно до яких здійснення досудового розслідування, а відтак і прийняття процесуальних рішень, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежним доказом протокол огляду місця події від 19 січня 2017 року, оскільки він складений нерозбірливим почерком, у зв`язку з чим даний документ не був оголошений в судовому засіданні.

Так, відповідно до журналу та технічного запису фіксації судового засідання, прокурором було оголошено та долучено до матеріалів кримінального провадження друкований текст, який нібито відображає зміст протоколу огляду місця події. Що не заперечує прокурор і в апеляційній скарзі.

Разом з тим, даний текст(оголошений прокурором в судовому засіданні) не містить ні назви, ні будь-яких інших реквізитів, передбачених ст. 104 КПК України, за такого таке дослідження протоколу огляду місця події не може вважатись належним та таким, що проведено з дотриманням вимог ст. 358 КПК України. Тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв даний доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_7 .

За такого, висновки суду першої інстанції про те, що дані, які містяться у наданих стороною обвинувачення доказах не можуть бути враховані як докази винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у інше сховище, є обґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.
Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у інше сховище, забезпечується неналежними доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано.
Згідно положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.
Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.
Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 дотриманні в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 стороною обвинувачення суду не надано. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.
Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. У відповідності до вимог ст. 374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_7 до інкримінуємого йому злочину, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.
З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_7 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку, про що просить апелянт.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2018 року відносно ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: