Справа № 352/1554/17
Провадження № 11-кп/4808/108/19
Категорія ч. 1 ст. 263 КК України
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000324 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області за обвинуваченням ОСОБА_6 , згідно якого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , який не працює, є інвалідом ІІ групи, неодружений, з середньою освітою, українець, громадянин України, несудимий в силу ст.. 89 КК України,

визнано винуватим за ч. 1 ст. 263, ст. 264 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 263 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі; за ст. 264 КК України 2 роки позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України, остаточне призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат за проведення експертиз.

з участю: прокурора ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості внаслідок м`якості. Апелянт, не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання: - за ч. 1 ст. 263 КК України 5 років позбавлення волі; за ст. 264 КК України 3 роки позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням - 5 років позбавлення волі. Вважає, що дані про особу обвинуваченого свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, а призначене судом покарання не відповідає його меті та приписам ст.ст. 50, 65 КК України. На думку апелянта, судом не було належним чином врахована й тяжкість вчинених обвинуваченим злочинів, які відносяться до категорії середніх злочинів та тяжких, та обставини при яких були вчиненні інкриміновані останньому кримінальні правопорушення, а саме незаконне придбання зброї та її недбале зберігання, внаслідок чого спричинено загибель людини ОСОБА_10 , якому обвинувачений не надав медичної допомоги, не повідомив правоохоронні органи про подію, а натомість, намагався приховати сліди злочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , вчинив незаконне придбання, носіння, зберігання та передачу бойових припасів, без передбаченого Законом дозволу. Крім того, підсудний ОСОБА_6 , недбало зберігав бойові припаси, що спричинило загибель людини.

Вказані злочини підсудний вчинив при таких обставинах:

У невстановленому проміжку часу та місці, за невстановлених обставин, ОСОБА_6 , усвідомлюючи неправомірність своїх умисних дій, без передбаченого Законом дозволу, придбав у невстановленої особи вибухові пристрої (боєприпаси) - дві ручні оборонні осколкові гранати Ф-1, дистанційної дії, які споряджені уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, призначені для знищення живої сили противника й техніки, виготовлені промисловим способом, та дев`ятнадцять набоїв до вогнепальної нарізної зброї військових 7,62 мм(7,62х39 мм) патронів зразка 1943 року, центрального бою, із звичайною кулею, промислового виробництва.

Після чого, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи володіти, без передбаченого Законом дозволу, в порушення спеціального порядку набуття прав власності громадянами на окремі види майна, установленого Постановою Верховної ради України від 17 червня 1992 року №2471-ХП «Про право власності на окремі види майна», розділу II Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, ОСОБА_6 незаконно придбані 2 ручні осколкові гранати Ф-1 та дев`ятнадцять набоїв до вогнепальної нарізної зброї калібру 7,62 мм, виготовлених промисловим способом, незаконно переніс до місця свого постійного проживання - в будинок АДРЕСА_2 , де іх в подальшому зберігав, без передбаченого Законом дозволу.

Після цього, 13.07.2017 р. у проміжку часу з 09 до 10 год. ранку, ОСОБА_6 по місцю свого постійного проживання в АДРЕСА_2 , розпивав спиртні напої із односельчанином ОСОБА_10 .

В ході спільного вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_6

та ОСОБА_10 на побутовому ґрунті виник спір щодо обізнаності у вогнепальній зброї та бойових припасів, в ході якого обвинувачений. вирішив продемонструвати останньому ручну осколкову гранату Ф-1, яку без передбаченого Законом дозволу зберігав по місцю свого постійного проживання, а також без дотриманням спеціальних правил та умов зберігання.

В подальшому, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про небезпечні властивості та небезпечну дію боєприпасу, передав в руки перебуваючому в стані алкогольного сп`яніння потерпілому ОСОБА_10 для огляду ручну осколкову гранату Ф-1, і таким чином не забезпечив належне зберігання боєприпасу, не передбачаючи при цьому настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був та міг їх передбачити.

Під час проведення огляду, ОСОБА_10 просунувши палець руки у кільце запалу, привів у дію запал ручної осколкової гранати Ф-1, яку йому передав ОСОБА_6 ,

що призвело до детонування боєприпасу. Внаслідок вибуху ручної осколкової гранати ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого поранення грудної клітки з ушкодженнями серцевої сумки, правого вушка серця, яке супроводжувалося внутрішньою кровотечею в плевральні порожнини і в порожнину серцевої сорочки, що ускладнилося здавлюванням серця кров`ю і привело до розвитку гострої серцевої недостатності, яке має ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя, сліпих непроникаючих ран в ділянках голови, грудної клітки, верхніх та нижніх кінцівок, саден в ділянках нижніх кінцівок , які мають ознаки тілесних ушкоджень легкого ступеню, які утворилися від дії тупих твердих предметів (осколків), що утворилися в результаті вибуху металевого предмета, та помер на місці події.

Продовжуючи свої неправомірні дії, обвинувачений, ОСОБА_6 16.07.2017 р. приблизно о 10 год. по місцю свого постійного проживання в АДРЕСА_2 , передбачаючи можливість бути викритим працівниками поліції у незаконному поводженні з бойовими припасами, передав на зберігання односельчанину ОСОБА_11 одну ручну осколкову гранату Ф-1 та дев`ятнадцять набоїв до нарізної зброї калібру 7,62 мм, виготовлені промисловим способом, які останній в подальшому переніс до місця свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , та зберігав до моменту добровільної видачі працівникам поліції.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив вимоги апеляційної скарги задовольнити, скасувати вирок суду внаслідок м`якості призначеного покарання та в цій частині ухвалити новий вирок;

- потерпілий підтримав доводи апеляційної скарги прокурора з мотивів викладених у ній;

- обвинувачений та його захисник не підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, вважали призначене покарання необхідним та достатнім.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Свою незгоду прокурор висловив в частині покарання, вважав його таким, що не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, обраним без врахування обставин конкретної справи.

Враховуючи наведене, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 264 КК України, тобто у незаконному придбанні, носінні, зберіганні та передачі бойових припасів, без передбаченого Законом дозволу; та у недбалому зберіганні бойових припасів, що спричинило загибель людини, які, на думку колегії суддів кваліфіковані правильно, та під час апеляційного перегляду справи не перевіряються, оскільки фактичні обставини справи учасниками процесу не оспорюються.

Що стосується покарання, справедливість якого оскаржена прокурором, то колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, та його особі.

Статтею 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких, суд призначає покарання в межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Саме через загальні засади призначення покарання, реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання виходив й суд першої інстанції приймаючи рішення щодо виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання ОСОБА_6 дотримався як вимог національного законодавства, так й практики Європейського суду з прав людини, належним чином врахував ступінь тяжкості вчинени ним злочинів, дані про його особу та фактичних обставини вчинених ним кримінальних правопорушень.

Так, судом першої інстанції було враховане те, що один із вчинених ОСОБА_6 злочину відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості (ст. 264 КК України), а другий - до тяжкого злочину (ч. 1 ст. 263 КК України), максимальна санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції визнав щире каяття останнього. Обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 67 КК України, не встановив.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо виду та міри покарання ОСОБА_6 в повній мірі врахував фактичні обставин конкретної справи щодо дій обвинуваченого як до, так й після вчинення ним кримінальних правопорушень, що виразились зокрема у: 1) придбанні, без передбаченого Законом дозволу, вибухових пристроїв (боєприпасів), зокрема: 2 ручні осколкові гранати Ф-1 та дев`ятнадцять набоїв до вогнепальної нарізної зброї калібру 7,62 мм, виготовлених промисловим способом; 2) перенесенні вказаних вибухових пристроїв (боєприпасів) до місця свого мешкання, та подальшого їх зберігання там, без передбаченого Законом дозволу та без дотриманням спеціальних правил та умов зберігання; 3) передачі бойових припасів на зберігання іншій особі; 4) спричиненні загибелі людини ОСОБА_10 , внаслідок вибуху боєприпасу; 5) не наданні своєчасної допомоги потерпілому; 6) прихованні слідів злочину тощо.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що саме покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів у подальшому.

При цьому, суд першої інстанції приймав рішення виходячи з одночасним врахування як принципу індивідуалізації покарання, так й ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинених ним діянь, який визнав свою вину частково, щиро розкаявся у вчиненому, а також відомостей, що характеризують обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений не працює, є інвалідом ІІ групи, має незадовільний стан здоров`я, веде паразитичний спосіб життя, має незадовільну характеристику за місцем мешкання, на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває, проте перебуває на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері з 27.02.2017 року з діагнозом: «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності», в силу ст. 89 КК України несудимий, проте раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності (а.п. 45, 49, 51, 52 т. 2).

Суд першої інстанції також врахував й думку потерпілого щодо міри покарання, яку належить призначити ОСОБА_6 .

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вимоги закону щодо призначення покарання виконані в повному обсязі.

Залишаючи вирок суду першої інстанції в частині покарання без змін, колегія суддів виходить із того, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обрав обвинуваченому ОСОБА_6 законне та найбільш доцільне покарання, виходячи як з характеру і ступеню суспільної небезпеки вчинених обвинувачених кримінальних правопорушень, мети й мотивів вчинених ним злочинних дій, наявності пом`якшуючих і відсутності обтяжуючих обставин, а також даних, що характеризують обвинуваченого та його особистого ставлення до вчиненого.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений не надав медичної допомоги потерпілому, не повідомив правоохоронні органи про подію, та намагався приховати сліди злочину, самі по собі не можуть бути безумовними підставами для зміни покарання та його посилення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення останнього, а також попередження нових злочинів, та підстав для його посилення колегією суддів не вбачається.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

При цьому, колегією суддів, з урахуванням приписів ст. 404 КПК України, були перевірені вимоги закону в частині дотримання прав обвинуваченого на захист, оскільки встановлено, що судове засідання від 26.12.2018 року було проведено без участі захисника обвинуваченого.

Згідно з п.«с» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд.

З огляду на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (Санніно проти Італії (рішення №30961/03 від 27.04.2006) забезпечення ефективного захисту є обов`язком суду, нездійснення судом апеляційної інстанції належної перевірки доводів апеляційної скарги щодо забезпечення ефективної правової допомоги є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Так, матеріали провадження містять власноручно написану заяву обвинуваченого ОСОБА_6 , з особистим підписом останнього, про те, що він не заперечує проти проведення судового засідання від 26.12.2018 року без участі його захисника ОСОБА_9 (а.п. 74 т. 2).

В суді апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив, що дійсно вказана заява була написана ним особисто та пояснив, що під час проведення вказаного судового засідання від 26.12.2018 року йому було надане останнє слово, не вважає, що його права були порушені.

В ст. 26 КПК України закріплено засаду диспозитивності, відповідно до якої сторони кримінального провадження вільні у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим кодексом.

Колегією суддів встановлено, що 26.12.2018 року судове засідання відбувалось у відсутності захисника обвинуваченого, та з журналу судового засідання від 26.12.2018 року вбачається, що в цьому судовому засіданні обвинуваченому надавалось останнє слово. Ця стадія кримінального процесу, відповідно до ст. 365 КПК України, не передбачає заслуховування інших учасників судового провадження, крім обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність захисника під час останнього слово обвинуваченого, з урахуванням його особистої позиції, не є порушенням права на захист, а тому не є підставою для скасування вироку суду.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 264 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4