ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
25 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , цивільного позивача ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,
ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Музичі Києво-Святошинського району Київської області, громадянин України, з середньою освітою, неодружений, працюючого неофіційно різноробочим по найму, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 06 січня 2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 4 ст. 407 КК України до позбавлення волі строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки.
засуджений за ч.2 ст. 286 КК України позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано не відбуту частину покарання, призначеного вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 січня 2016 року і призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 два роки.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, за період з 08 до 26 грудня 2018 року.
Вироком стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 : 100000 (сто тисяч) грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, 28 346 (двадцять вісім тисяч триста сорок шість) грн. 97 коп. на відшкодування матеріальної шкоди; та на користь ОСОБА_7 100 000 (сто тисяч) грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Справа №369/9233/17 Апеляційне провадження: № 11-кп/824/1228/2019 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_9 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1 .

Вироком також стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів: 3 264 (три тисячі двісті шістдесят чотири) грн. 96 коп.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу обвинуваченого, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого яке, як видно з вироку, він вчинив близько0640 години 8 липня 2017 року, керуючи автомобілем марки «Opel Vectra-B», реєстраційний номер (PL) НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі від села Гореничі до а/д Київ-Чоп в с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області поблизу СТ «Воїн-3» на відстані 121 м. від дорожнього знаку початку населеного пункту «Стоянка», при виявленні пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину зліва направо по напрямку руху автомобіля, виїхав на зустрічну смугу для об`їзду пішохода. В ту мить коли автомобіль під керуванням ОСОБА_8 перебував на зустрічній смузі руху, пішохід ОСОБА_10 змінив напрямок руху та почав рухатись у зворотному напрямку, де відразу стався наїзд на останнього. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_10 загинув на місці ДТП.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним та несправедливим, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якійзазначає, що вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року підлягає скасуванню.

На обґрунтування апелянт вказує, що суд першої інстанції не дав правової оцінки діям ОСОБА_10 як пішохода, який перебігав проїзну частину у невстановленому місці, втративши координацію рухів, при цьому з`явився на проїзній частині зненацька і несподівано для обвинуваченого з кущів на узбіччі і перетинаючи проїзну частину по діагоналі саме в бік транспортного засобу, яким керував обвинувачений, потерпілий також не реагував на зроблені водієм попереджувальні звукові сигнали.

Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що дійсним винуватцем ДТП є пішохід ОСОБА_10 , в діях якого вбачається правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачене ст. 127 КУпАП, натомість як водій транспортного засобу обвинувачений жодним чином не порушував Правила дорожнього руху, в стані алкогольного або наркотичного сп`яніння не перебував, від медичного освідування з цього приводу не відмовлявся, а сам наполягав на ньому. Після ДТП як учасник дорожнього руху обвинувачений вчинив всі необхідні, передбачені законодавством дії для екстреного надання медичної допомоги та викликав працівників поліції.

На цих підставах обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 стосовно ОСОБА_8 скасувати і закрити кримінальне провадження.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог, потерпілої, цивільного позивача та прокурора - проти їх задоволення, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів визнає наступне.

Всупереч цим міркуванням апелянта, суд першої інстанції досить повно, всебічно,

об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами докази, в тому числі і показання обвинуваченого, покладені ним в основу апеляційної скарги, повно та правильно описав їх у вироку, належно оцінив в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення кримінального провадження по суті і на цих підставах прийшов до висновку про вчинення саме ОСОБА_8 за описаних у вироку обставин порушення правил дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, що і стало безпосередньою причиною наслідків ДТП, а саме наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_8 на пішохода ОСОБА_10 , спричинення внаслідок цього потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, від яких він на місці події помер.

Свої висновки суд переконливо обґрунтував та вмотивував сукупністю належних, допустимих, достовірних доказів, а пояснення обвинуваченого відхилив як дані з метою ухилитися від відповідальності, а також посиланнями на конкретні норми Правил дорожнього руху і Закону України про кримінальну відповідальність, яким дав правильне юридичне тлумачення.

Крім інших доказів, суд вірно послався на висновок експерта автотехніка № 12-1/1599 від 7 серпня 2017 року, відповідно до якого у даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 зобов`язаний був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України і мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом своєчасного виконання вказаних вимог.

Зі згаданим висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, бо він ґрунтується на висновку кваліфікованого незацікавленого у справі експерта, який дослідив достатні надані йому матеріали, використав в ході дослідження сучасні наукові методики, переконливо обґрунтував та вмотивував свої висновки відповідними розрахунками.

При цьому, судова колегія також зауважує, що ОСОБА_8 , вже в момент, коли помітив, що пішохід ОСОБА_10 , хоча б і не в установленому місці, почав перетинати проїзну частину автодороги, на якій він здійснював рух автомобілем, зобов`язаний був діяти відповідно до вимог п.п. 12.3 ПДР України, які прямо вказують, що у разі виникнення небезпеки для руху чи перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний був виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

При цьому експерт обґрунтовано вказує, що відповідно до п. 1.10 ПДР України небезпека для руху це зміна дорожньої обстановки, в тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її або технічного сатану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитись. Цим же пунктом ПДР перешкода для руху визначена як нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.

За конкретними обставинами досліджуваної події, ОСОБА_10 здійснював рух, наблизившись до смуги руху транспортного засобу і перетинаючи її, тобто створив небезпеку для руху транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_8 , а не створив перешкоду для руху ОСОБА_8 , відповідно ОСОБА_8 мусив не вчиняти маневр, а зменшити швидкість аж до повної зупинки транспортного засобу.

При цьому, з врахуванням швидкості руху і конкретної дорожньої обстановки, експерт визначив, що саме виконавши вказані вимоги, ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода.

Таким чином, у цьому конкретному випадку, обвинувачений, маючи не перешкоду для руху, а небезпеку для руху, діяв так, як він мав би право діяти, якби мав перешкоду для руху, тобто легковажно і самовпевнено обрав неправильний спосіб дій і саме це порушення правил дорожнього руху перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками загибеллю потерпілого.

Отже, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.

В силу викладеного, та обставина, що пішохід ОСОБА_10 здійснював перехід проїзної частини дороги в неналежному місці, розпочав його з-за кущів, перетнувши більшу частину дороги, повернув назад, а також перебував у стані алкогольного сп`яніння, у цій дорожній ситуації істотного значення, всупереч міркуванням апелянта, не має, бо не перебуває у прямому причинному зв`язку з вказаними вище наслідками.

Основне покарання ОСОБА_8 суд визначив ближче до мінімального, передбаченого санкцією правової норми, за якою його визнано винуватим, у відповідності до положень ст. ст. 50, 65, КК України, взяв до уваги відомості, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини кримінального провадження, відсутність обставин, які обтяжували б чи пом`якшували б покарання, переконливо обґрунтував та вмотивував своє рішення в цій частині. З урахуванням тяжкості наслідків та конкретних обставин ДТП, суд визнав за необхідне призначити ОСОБА_8 також і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом в межах санкції, визначеної у ч.2 ст. 286 КК України.

Враховуючи грубість порушення правил дорожнього руху, легковажність та самовпевненість дії ОСОБА_11 , що призвели до смерті потерпілого, судова колегія погоджується також і з рішенням суду в цій частині.

Таким чином, визнаючи вирок відносно ОСОБА_8 законним, обгрунтованим, вмотивованим, а призначене йому основне і додаткове покарання такими, що відомостям про його особу та конкретним обставинам кримінального провадження в цілому відповідає і є справедливим, не маючи процесуальних приводів та підстав для зміни чи скасування вироку, судова колегія в задоволенні апеляційної скарги відмовляє.

В силу викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року відносно нього залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він перебуває під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: