Постанова
Іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 369/6808/15-к
провадження № 51-5860 км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000891, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Вирішено питання речових доказів у провадженні, а також скасовано запобіжний захід.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що в жовтні 2014 року, перебуваючи на полі в с. Жовтневе Кагарлицького району Київської області, більш точного місця та часу досудовим слідством не встановлено, зірвав стебла рослин, які переніс на горище будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де посушив, подрібнив та, помістивши до банки, закопав у лісосмузі між м. Києвом та с. Новосілки, більш точного місця досудовим розслідуванням не встановлено.
11 березня 2015 року близько 15.00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в зазначеній лісосмузі, викопав вказану банку та помістив її вміст у поліетиленовий пакет, а потім у паперовий, який переніс до водонапірної башти, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де сховав.
В цей же день, близько 17.50 год., за вказаною адресою ОСОБА_6 було зупинено працівниками міліції, якими виявлено та вилучено паперовий пакет з речовиною зеленого кольору. Відповідно до висновку експерта № 3-02/374, 2-02/372 від 23 березня 2015 року вилучена речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою 400 г в перерахунку на суху речовину.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор вважає безпідставним виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України та, в обґрунтування своїх вимог, наводить доводи, якими не погоджується з оцінкою судом доказів. Зазначає, що вони здобуті у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду про їх недопустимість є неправильними. Вказує, що апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги про це та необґрунтовано залишив виправдувальний вирок суду першої інстанції без зміни. Крім того, вважає, що перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, апеляційний суд мав провести судове слідство, як того вимагає ст. 404 КПК України, чого не зробив.
Під час касаційного розгляду прокурор підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Колегія суддів вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України, суд дотримався зазначених вимог закону та, перевіривши зібрані на досудовому слідстві докази винуватості виправданого, на які посилалися органи досудового розслідування та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінивши їх з точки зору допустимості, належності, достовірності і достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності.
Зокрема, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував дослідивши і проаналізувавши показання ОСОБА_6 а також надані стороною обвинувачення докази, зокрема: протокол огляду місця події від 11 березня 2015 року, висновки експертів від 23 березня 2015 року № 3-02/374, № 2-2/372 та протокол проведення слідчого експерименту від 27 червня 2015 року з відеозаписом до нього.
Суд належним чином перевірив належність і допустимість здобутих за результатами проведеного огляду місця події 11 березня 2015 року доказів та обґрунтовано визнав їх такими, що отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав людини і основоположних свобод.
Суд з`ясував, що ОСОБА_6 не був учасником вказаної слідчої дії та зі змісту зазначеного процесуального документу вбачається, що останній не мав жодного відношення до наркотичних засобів, виявлених на ділянці місцевості, яка оглядалась. Крім того, встановивши, що протокол огляду місця події від 11 березня 2015 року не був відкритий стороні захисту, як того вимагає ч. 12 ст. 290 КПК України, суд правильно визнав його недопустимим доказом у справі.
З аналогічних підстав обґрунтовано визнано недопустимими доказами висновки експертів від 23 березня 2015 року № 3-02/374, № 2-2/372.
Також суд встановив, що протокол проведення слідчого експерименту від 27 червня 2015 року з відеозаписом до нього теж отриманий з порушеннями вимог кримінального процесуального закону та прав обвинуваченого і визнав його недопустимим доказом. Такий висновок зроблено з огляду на те, що сторона обвинувачення не спростувала пояснень ОСОБА_6 про те, що він не підписував його, не забезпечила явки до суду свідків, які вказані в зазначеному протоколі, як поняті, для підтвердження достовірності проведення слідчої дії, відеозапис цієї процесуальної дії не оформлений у відповідності до вимог ст. 105 КПК України та даних про його відкриття стороні захисту, згідно зі ст. 290 КПК України, матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість таких доказів відповідно до положень статей 86, 87 КПК України та вважає, що у зв`язку з зазначеним, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_6 .
Така позиція суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовується при розгляді справ як джерело права.
Зокрема, вказаний суд у своєму рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» наголошував, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.
У рішенні «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року Європейський суд зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до їх несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Викладений у вироку висновок про недопустимість доказів, отриманих за результатами огляду місця події 11 березня 2015 року та проведення слідчого експерименту 27 червня 2015 року, узгоджується з наведеною позицією Європейського суду з прав людини щодо допустимості доказів, який неодноразово в своїх рішеннях наголошував, що порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України.
Посилання прокурора на невідповідність змісту ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, розглянувши справу в межах поданої прокурором апеляційної скарги, в якій останній, посилаючись на неповноту судового слідства, не навів належних доводів, з відповідним обґрунтуванням, які саме докази, надані стороною обвинувачення суду першої інстанції, не були предметом дослідження цього суду та вказують на наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, у вчиненні якого він обвинувачувався.
Посилання в касаційній скарзі на те, що перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, апеляційний суд мав провести судове слідство, як того вимагає ст. 404 КПК України, чого не зробив є безпідставними, оскільки за правилами ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3