Номер провадження: 11-сс/785/2018/18
Номер справи місцевого суду: 500/8169/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
власника майна: ОСОБА_7 ,
розглянувши в порядку дистанційного судового провадження апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2018 року про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно,-

встановив:

Оскарженою ухвалою в рамках кримінального провадження №0001336 від 16.05.2017 рокуза ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на об`єкт нерухомості, а саме: будинок АДРЕСА_1 з позбавленням права його відчуження та зобов`язання відділу державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів секретаріату виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради внести відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Обгрунтовуючи відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вказане вище майно, слідчий суддя зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_1 не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, оскільки предметом злочинного посягання були грошові кошти, а не вказаний житловий будинок, а власник майна ОСОБА_7 не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні.

На вказану ухвалу слідчого судді прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 була подана апеляційна скарга, в якій останній зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки слідчий суддя не врахував того, що будинок АДРЕСА_1 є об`єктом кримінальних протиправних дій, оскільки у 2012 році між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було досягнуто домовленості про щомісячне погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_10 за кредитним договором №59 в АТ «УкрСиббанк» в рахунок сплати вартості зазначеного житлового будинку.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про накладення арешту на зазначене у клопотанні майно задовольнити із позбавленням права відчуження цього майна та зобов`язанням відділу державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів секретаріату виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради внести відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; власника майна та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону…

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частина 2 зазначеної статті 170 КПК України встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
При цьому, положеннями частини 2 статті 173 КПК України передбачено, серед іншого, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; можливість спеціальної конфіскації майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Розглядаючи клопотання прокурора, слідчий суддя районного суду вказаних вимог закону при розгляді клопотання про накладення арешту на майно дотримався, повно та об`єктивно дослідив обставини провадження та при цьому належним чином мотивував своє рішення про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Так, погоджуючись із висновками, викладеними слідчим суддею в мотивувальній частині ухвали (а.с. 69), апеляційний суд наголошує на тому, що, як вбачається із клопотання про арешт майна (а.с. 2-8) та витягу з кримінального провадження №0001336 від 17.05.2017 року (а.с. 9), в заяві ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення зазначалось про те, що невстановлена особа шляхом обману та зловживаючи його довірою заволоділа його грошовими коштами, тобто предметом кримінального правопорушення, в даному випадку є грошові кошти, а не житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на який просить накласти арешт слідчий.

Окрім того, проаналізувавши клопотання слідчого про арешт майна, колегія суддів бажає акцентувати увагу на тому, що слідчий в клопотанні як єдину підставу для накладення арешту на майно зазначив лише те, що вказаний житловий будинок, на його думку, є предметом вчинення зазначеного кримінального правопорушення. Тільки в судовому засіданні суду першої інстанції прокурор уточнив, що метою накладення арешту на вказане майно є збереження його як речового доказу.

Разом із тим, ст. 98 КК України передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Водночас, ані слідчим в клопотанні, ані прокурором в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції не було доведено, за якими критеріями вищевказаний житловий будинок є речовим доказом. Окрім того, в матеріалах кримінального провадження відсутнє рішення про визнання житлового будинку речовим доказом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчим та прокурором не було доведено необхідності накладення арешту на вказане у клопотанні майно, оскільки таке майно не є предметом вчинення кримінального правопорушення та не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України для речових доказів.

Частина 3 статті 407 КПК України визначає, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Таким чином, на підставі викладених вище обставин, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду при прийнятті до розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно дотримався всіх вимог кримінального процесуального закону та прийняв законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, зазначене в клопотанні, а тому немає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 167-173, 376, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області -

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2018 року, якою у рамках кримінального провадження №0001336 від 16.05.2017 рокуза ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУ Національної поліції в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на об`єкт нерухомості, а саме: будинок АДРЕСА_1 з позбавленням права його відчуження та зобов`язання відділу державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів секретаріату виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради внести відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4