КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
підсудних ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10
захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12
ОСОБА_13
потерпілого ОСОБА_14 ,
представника потерпілого ОСОБА_15
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, в порядку КПК України (в редакції Закону 1960 року) кримінальну справу за апеляціями прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, а також потерпілого та його представника на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року, по обвинуваченню -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, розлученого, з вищою освітою, працюючого віце-президентом в благодійному фонді «Федерація ковзанярського спорту України», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -
у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2015 р.н., з повною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого, -
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Республіки Казахстан, громадянина Казахстану, не одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей 2007 р.н., 2013 р.н. та 2015 р.н., з вищою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимого, -
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 358 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Хмельницький, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 , раніше не судимого, -
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України;

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_16 визнані невинуватими у пред`явленому обвинуваченні та виправдані, зокрема: ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 358 КК України;

Цим же вироком, ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, ОСОБА_9 звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальну справу в цій частині закрито.

У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_14 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.Також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат, знято арешт на грошові кошти та інше майно.

Відповідно до постанов прокурора Київської міської прокуратури №9 про зміну обвинувачення в суді від 10.05.2017 р. підсудним було пред`явлене нове обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме в тому, що підсудні ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 в травні місяці 2010 року, точної дати і часу не встановлено, вступили в злочинну змову, спрямовану на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого ОСОБА_14 .

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 , заздалегідь розподіливши між ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 і ОСОБА_17 , злочинні ролі, забезпечивши останніх автомобілем марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , на якому вони повинні були пересуватися під час вчинення злочину, вручив їм мобільні телефони для здійснення переговорів, розповів і показав на місці де ОСОБА_14 залишає на автостоянці на ніч автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 , що знаходиться поблизу будинку №2-А по вул. Амосова в м. Києві, з метою безперешкодного здійснення злочину.
Після чого, ОСОБА_7 31.05.2010 р. дав усну вказівку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 і ОСОБА_17 прибути до вищевказаної автостоянки, яка знаходиться неподалік від будинку №2-А по вул. Амосова в м. Києві, і очікувати ОСОБА_14 , коли той приїде на дану автостоянку і поставить автомобіль, а сам, в свою чергу, контролював вчинення даного злочину.

Тогож дня, 31.05.2010 p., приблизно о 23.30 год., коли ОСОБА_14 поставив автомобіль марки «BMW-X5», д.н.з. НОМЕР_2 на вищевказану автостоянку і прямував до свого місця проживання, ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , діючи згідно заздалегідь розподілених ролей, підійшли до ОСОБА_14 і з метою подолання можливого опору з його боку завдали йому кілька ударів руками в область голови, в результаті чого останній втратив свідомість і впав на землю. ОСОБА_10 в цей момент, згідно розподілених ролей, стояв поруч і спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження інших про можливу небезпеку. Після чого, ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 затягнули ОСОБА_14 в заздалегідь приготований і переданий ОСОБА_7 для вчинення злочину автомобіль марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , на якому вони прибули на місце скоєння злочину і утримуючи потерпілого в ньому, завезли його на берег Совського озера, неподалік від будинку №29 по вул. П.Радченка в м. Києві.

Перебуваючи на березі Совського озера, ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 зв`язали ОСОБА_14 руки і ноги, і з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, заволоділи майном останнього, а саме: мобільним телефоном марки «Моторола Рейзер V3» вартістю 800 грн., з сім-картою оператора «Київстар» вартістю 25 грн., на рахунку якої було 100 грн., мобільним телефоном марки «Моторола Рейзер V3» вартістю 800 грн., з сім-картою оператора «МТС» вартістю 25 грн., на рахунку якої було 40 грн., радіоключем від автомобіля «BMW-X5» вартістю 3000 грн., який був у шкіряній сумочці вартістю 100 грн., чохлом від тенісної ракетки «YONEX» вартістю 300 грн., в якому знаходилася в розібраному стані спортивна пневматична гвинтівка, калібр 4,5 мм, вартістю 11000 грн., технічним паспортом на автомобіль, який матеріальної цінності не становить, ключами від квартири, які матеріальної цінності не мають. Після чого, потерпілого ОСОБА_14 залишили зв`язаним на вищевказаному місці, заподіявши йому тілесні ушкодження забійні рани обличчя, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1036E від 26.08.2010 p. відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я); садна голови та обличчя, кожна з яких відноситься до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Після цього ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , 31.05.2010 p., близько 23.50 год., безперешкодно пройшли на територію автостоянки і відкривши раніше відібраним у ОСОБА_14 радіоключем вищевказаний автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 вартістю 680000 грн., здійснили незаконне заволодіння ним.

В подальшому ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 перегнали вищевказаний автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 в с. Літки Броварського району Київської області, де при їх переслідуванні працівниками міліції залишили даний автомобіль, а самі з місця скоєння злочину зникли.

Заволодівши викраденим, ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , з місця скоєння злочину зникли і в подальшому розпорядилися ним на свій власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_14 матеріальної шкоди на загальну суму 16190 грн.
Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він своїми умисними діями, які виразилися в організації нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.27, ст.187 КК України, а також в організації незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, поєднаним з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.27, ч.3 ст.289 КК України.
Згідно пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , в травні місяці 2010 року, точної дати і часу не встановлено, вступили в злочинну змову з ОСОБА_7 та ОСОБА_17 , що спрямована на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого ОСОБА_14 .

ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, заздалегідь розподіливши між ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 і ОСОБА_17 злочинні ролі, забезпечивши останніх автомобілем марки «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , на якому вони повинні пересуватися під час вчинення злочину, вручив їм мобільні телефони для здійснення переговорів, розповів і показав на місці, де ОСОБА_14 залишає на ніч автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 , а саме на автостоянці, яка знаходиться недалеко від будинку №2-А по вул. Амосова в Києві, з метою безперешкодного здійснення злочину, після чого ОСОБА_7 31.05.2010 р. дав усну вказівку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 і ОСОБА_17 прибути до вищевказаної автостоянки, яка знаходиться недалеко від будинку № 2-А по вул. Амосова в м. Києві і очікувати ОСОБА_14 , коли той приїде на дану автостоянку і поставить автомобіль, а сам, в свою чергу, контролював вчинення даного злочину.

Надалі ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 і ОСОБА_17 , реалізовуючи свій злочинний умисел, згідно заздалегідь розподілених між собою злочинних ролей ОСОБА_7 , 31.05.2010 p., у вечірній час, знаючи, де ОСОБА_14 залишає на ніч автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 , прибули до автостоянки, яка знаходиться недалеко від будинку №2-А по вул. Амосова в м. Києві і стали чекати останнього, коли той приїде на дану автостоянку і поставить автомобіль, після чого, приблизно о 23.30 год., коли ОСОБА_14 поставив автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 на вищевказану автостоянку і прямував до свого місця проживання, ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , діючи згідно заздалегідь розподілених ролей, підійшли до ОСОБА_14 і з метою подолання можливого опору з його боку завдали йому кілька ударів руками в область голови, в результаті чого останній втратив свідомість і впав на землю, а ОСОБА_10 в цей момент, згідно розподілених ролей стояв поруч і спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження інших про можливу небезпеку. Після чого, ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 затягнули ОСОБА_14 в заздалегідь приготований автомобіль марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , на якому вони прибули на місце скоєння злочину і утримуючи в ньому потерпілого, завезли його на берег Совського озера, неподалік будинку №29 по вул. П.Радченка в м. Києві.

Перебуваючи на березі Совського озера, ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 зв`язали ОСОБА_14 руки і ноги, і з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, заволоділи майном останнього, а саме: мобільним телефоном марки «Моторола Рейзер V3» вартістю 800 грн., з сім-картою оператора «Київстар» вартістю 25 грн., на рахунку якої було 100 грн., мобільним телефоном марки «Моторола Рейзер V3» вартістю 800 грн., з сім-картою оператора «МТС» вартістю 25 грн., на рахунку якої було 40 грн., радіоключем від автомобіля «BMW-X5» вартістю 3000 грн., який був у шкіряній сумочці вартістю 100 грн., чохлом від тенісної ракетки «YONEX» вартістю 300 грн., в якому знаходилася в розібраному стані спортивна пневматична гвинтівка, калібр 4,5 мм, вартістю 11000 грн., технічним паспортом на автомобіль, який матеріальної цінності не становить, ключами від квартири, які матеріальної цінності не мають. Після чого, потерпілого ОСОБА_14 залишили зв`язаним на вищевказаному місці, заподіявши йому тілесні ушкодження забійні рани обличчя, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1036E від 26.08.2010 p. відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я); садна голови та обличчя, кожна з яких відноситься до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Після цього ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , 31.05.2010 p., близько 23.50 год., безперешкодно пройшли на територію автостоянки і відкривши раніше відібраним у ОСОБА_14 радіоключем вищевказаний автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 вартістю 680000 грн., здійснили незаконне заволодіння ним.
В подальшому ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 перегнали вищевказаний автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 в с. Літки Броварського району Київської області, де при їх переслідуванні працівниками міліції залишили даний автомобіль, а самі з місця скоєння злочину зникли.

Заволодівши викраденим, ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , з місця скоєння злочину зникли і в подальшому розпорядилися ним на свій власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_14 матеріальної шкоди на загальну суму 16190 грн.

Таким чином, ОСОБА_10 ОСОБА_16 , ОСОБА_9 обвинувачуються в тому, що своїми умисними діями, які виразилися в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, вчинили злочин, передбачений ч.2 ст.187 КК України, а також у тому, що вони своїми умисними діями, що виразилися в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого вчинили злочин, передбачений ч.3 ст.289 КК України.

Крім того, підсудним ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 висунуто обвинувачення в тому, що 31.05.2010 p., приблизно о 23.30 год., коли ОСОБА_14 поставив автомобіль марки «BMW-X5» д.н.з. НОМЕР_2 на автостоянку, яка знаходиться неподалік будинку АДРЕСА_8 та попрямував до свого місця проживання, ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , діючи з корисливих мотивів, згідно заздалегідь розподілених ролей, підійшли до ОСОБА_14 і з метою подолання можливого опору з його боку завдали йому декілька ударів руками в область голови, в результаті чого останній втратив свідомість і впав на землю, а ОСОБА_10 в цей момент, згідно розподілених ролей, стояв поруч і спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження в разі виникнення небезпеки. Після цього, ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , затягли ОСОБА_14 в заздалегідь приготований транспортний засіб, автомобіль марки «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_3 на якому вони прибули на місце скоєння злочину, і утримуючи в ньому потерпілого, відвезли його на берег Совського озера, що знаходиться неподалік будинку № 29 по вул. П.Радченка в м. Києві, тим самим викравши його і обмеживши свободу пересування, при цьому зв`язали йому руки і ноги, а також заподіяли тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1036 Е від 26.08.2010 р. відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Таким чином, ОСОБА_21 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються в тому, що своїми умисним діями, які виразилися у викраденні людини, здійсненому з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, способом, небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинили злочин, передбачений ч.2 ст.146 КК України.
Крім того, ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що в 2007 році, точної дати, часу і місця не встановлено, маючи злочинний намір, спрямований на використання завідомо підробленого документа, у невстановленої слідством особи незаконно придбав за 300 доларів США посвідчення водія серії НОМЕР_4 , видане 08.09.2004 на ім`я ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , заздалегідь передавши невстановленій особі свою фотографію для вклейки і надалі ОСОБА_9 пред`являв даний завідомо підроблений документ на вимогу працівників ДАІ під час пересування на автомобілях по території України.
04.12.2010 року, близько 18.10 год., в приміщення Солом`янського РУ ГУ МВС України в р. Києві по просп. Повітрофлотському, 49 у ОСОБА_9 працівниками міліції було виявлено та вилучено посвідчення водія серії НОМЕР_4 , видане 08.09.2004 на ім`я ОСОБА_22 , на якому перебувала фотографія ОСОБА_23 , яке останній пред`явив на вимогу працівників міліції та яке згідно висновку експерта №15/ТДД від 26.01.2011 року відповідає «аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України. У наданому на дослідження посвідченні водія серії НОМЕР_4 внесення змін до первісного змісту документа не виявлено.
Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується також в тому, що він своїми умисними діями, які виразилися у використанні завідомо підробленого документа, вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.358 КК України.
Вказані дії обвинувачених органом досудового розслідування кваліфіковані:
ОСОБА_7 за ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України; ОСОБА_8 за ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_9 за ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 358 КК України; ОСОБА_10 за ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України.

Таку кваліфікацію дій обвинуваченого підтримано і прокурором під час державного обвинувачення в суді.

За результатами розгляду даної кримінальної справи, судом першої інстанції постановлено вирок, яким ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 358 КК України визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні та виправдано.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що в ході судового розгляду справи стороною обвинувачення не було надано безсумнівних доказів на підтвердження участі підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, які б доводили їх вину, а тому визнав обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 за ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України недоведеним.

Також цим вироком, ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та у зв`язку із закінченням строків давності останнього звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, а кримінальну справу в цій частині закрито.
На вказаний вирок суду прокурор, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, а також потерпілий ОСОБА_14 та його представник адвокат ОСОБА_15 подали свої апеляції.
Прокурор у поданій апеляції, вважаючи необ`єктивним і несправедливим виправдувальний вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також таким, що прийнятий з істотним порушенням вимог кримінального-процесуального закону, висновки якого не відповідають фактичним обставинам справи, просить його скасувати та постановити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187 та ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 358 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначити кожному з них остаточне покарання, зокрема: ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією майна кожному; ОСОБА_10 у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців з конфіскацією майна.

В обґрунтування доводів поданої апеляції прокурор зазначає, що висновки суду викладені в оскаржуваному вироку є суперечливими та не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, що могли істотно вплинути на його висновки, а при наявності суперечливих доказів не зазначив у своєму рішенні чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Також апелянт вказує, що ухвалюючи виправдувальний вирок судом першої інстанції не надано належної оцінки та не наведено обґрунтування щодо неврахування досліджених під час судового слідства доказів, в тому числі показань свідків про обставини подій, очевидцями яких вони були, показань підозрюваних, потерпілих та висновків експертів. Вважає, що оцінка зібраних по справі доказів у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджує факт вчинення підсудними розбійного нападу на ОСОБА_14 з метою незаконного заволодіння автомобілем BMW Х5 д.н.з. НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_24 та незаконного заволодіння особистим майном ОСОБА_14 , і що цей злочин організував та координував саме ОСОБА_7 , а безпосередніми виконавцями даного злочину були ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_17 (щодо якого обвинувальний вирок суду набрав законної сили), які під час допиту в суді відмовились давати відповіді на будь-які запитання прокурора чи представника потерпілих, а зачитували заздалегідь підготовлені письмові показання, що свідчить про намагання останніх уникнути кримінальної відповідальності.

При цьому, прокурор наголошує, що всі підсудні, окрім ОСОБА_7 , на протязі досудового, а також судового слідства змінювали свої показання і, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 надавали показання, які підтверджували їх вину в інкримінованих злочинах, зазначаючи при цьому роль кожного учасника та деталі злочину, що були відомі тільки їм.

Крім того, прокурор звертає увагу, що у вироку суд послався на норму КПК України 2012 року про недопустимість доказів, що є суттєвим порушенням кримінального процесуального законодавства, оскільки зазначена кримінальна справа щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розглядалася судом в порядку КПК України в редакції 1960 року.

В апеляції потерпілого ОСОБА_14 та його представника адвоката ОСОБА_15 ставиться питання про скасування оскаржуваного вироку суду від 23.05.2017 року та ухвалення апеляційним судом нового вироку, яким вони просять визнати винними ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27 ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України, а ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України та на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначити ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, а ОСОБА_10 на строк 14 років з конфіскацією майна, а також задовольнити заявлений потерпілим цивільний позов в повному обсязі.

Апелянти вважають вирок суду необ`єктивним, несправедливим, прийнятим з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а також з неправильним застосуванням кримінального закону, висновки якого є однобічними, неповними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Також зазначають, що у своєму вироку суд не навів достатніх та безумовних обґрунтувань недопустимості та недостовірності доказів по справі в їх сукупності, якими повністю доведена вина підсудних ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку» суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто усіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта й інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, однак Солом`янський районний суд м. Києва при постановлені вироку від 23 травня 2017 року зазначених вимог процесуального закону не дотримався, що призвело до незаконного виправдання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Також апелянти вказують, що відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1990 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» розбій, спрямований на заволодіння майном у великих чи особливо великих розмірах або вчинений організованою групою, або поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень підлягає кваліфікації за ч. 4 ст. 187 КК України та вважає, що, виходячи із положень законодавства та роз`яснень, які містяться у пунктах 9 та 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 р. № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», дії підсудних ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо вчинення ними розбійного нападу на ОСОБА_14 в даному випадку необхідно кваліфікувати за ч.4 ст. 187 КК України, оскільки вони своїми умисними діями здійснили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насиллям небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, скоєний за попередньою змовою групою осіб, спрямований на заволодіння майном в особливо великих розмірах, а дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України, який організував зазначений напад на ОСОБА_14 .

На вказані апеляції захисник ОСОБА_11 подав свої заперечення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого, його представника та прокурора на підтримку доводів поданих ними апеляцій; пояснення підсудних та їх захисників, які заперечували проти поданих апеляцій потерпілого, його представника і прокурора та просили оскаржуваний вирок суду залишити без зміни; провівши часткове судове слідство, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінальної справи та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляції потерпілого, його представника та прокурора задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 4 ст. 334 КПК України та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» зі змінами та доповненнями, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого. В мотивувальній частині вироку викладаються підстави для задоволення або відхилення цивільного позову, а також підстави для відшкодування матеріальних збитків у випадках, передбачених ч.3 ст. 29 цього Кодексу, підстави та мотиви визнання процесуальних дій або оперативно-розшукових заходів такими, що були проведені з порушенням законодавства.

У відповідності зі ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обгрнтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України, прокурор, слідчий і особа, яка проводить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити, як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність. При цьому, зазначені посадові особи і суд не вправі перекладати обов`язок доказування на обвинуваченого. Забороняється домагатись показань обвинуваченого на інших осіб, які беруть участь у справі, шляхом насильства, погрозх та інших незаконних заходів.

В силу ст. 64 КПК України при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді в числі інших визначених в цьому законі обставин, підлягають доказуванню подія злочину, винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину.

За змістом ч. 4 ст. 327 КПК України, виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, судом першої інстанції були повно, всебічно і об`єктивно досліджені всі обставини справи на підставі сукупності правильно оцінених доказів з точки зору їх достатності для ухвалення обвинувального вироку та всупереч доводам апеляцій потерпілого, його представника та прокурора зроблено висновок про недоведеність обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 за ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України, що і стало підставою для їх виправдання за цими статтями закону про кримінальну відповідальність.

На це вказує наведений у вироку детальний аналіз зібраних у справі доказів в їх сукупності, якими прокурор обґрунтовує пред`явлене ОСОБА_7 , ОСОБА_25 ,ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення і своє рішення про виправдання останніх за недоведеністю пред`явленого обвинувачення суд першої інстанції обгрунтував тим, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують винуватість підсудних і не доводять їх вину та виклав у вироку докладні мотиви прийнятого рішення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд вірно зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вини останнього в організації злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, зокрема щодо розподілу ОСОБА_7 ролей між іншими підсудними, забезпечення їх засобами зв`язку телефонами, автомобілем марки «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , а оскільки обвинувачення ОСОБА_7 ґрунтується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_14 та показаннях ОСОБА_9 , який як суді першої інстанції, так і в апеляційному суді стверджував, що ОСОБА_7 участі в інкримінованій події не брав, що в ході слідства він обмовив ОСОБА_7 так як показання давав під примусом, оскільки брати Болдирєви та оперативні працівники Солом`янського райвідділу тиснули на його сім`ю і на нього, погрожували йому і родині, били його з метою отримання доказів щодо ОСОБА_7 .

При цьому, суд відхилив всі показання ОСОБА_9 , які він давав на досудовому слідстві стосовно себе та інших учасників події, в тому числі і надані ним під час проведення стаціонарної судової психолого-психіатрічної експертизи, оскільки під час даної експертизи правдивість показань ОСОБА_9 не перевірялась, а причини для обмови себе і ОСОБА_7 у нього були такі самі. Крім того, в жодних своїх показаннях ні ОСОБА_9 , ні хто інший не вказував на ОСОБА_7 , як організатора викрадення автомобіля BMW.

Крім того, враховуючи те, що підсудний ОСОБА_9 давав зізнавальні показання щодо себе і щодо його співобвинуваченого ОСОБА_7 , від яких потім відмовився, суд першої інстанції визнав необхідним в даному випадку застосувати практику ЄСПЛ, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування. Свою оцінку ситуації за якої особа дає зізнавальні показання від яких потім відмовляється дає Європейський суд з прав людини в Рішенні "Луценко проти України" від 18 грудня 2008 року, в якому Суд визнає, що основоположні принципи є загалом такими самими, і що такі показання, отримані за відсутності процесуальних гарантій, повинні були розглядатися з надзвичайною ретельністю, із врахуванням, зокрема, того факту, що пан ОСОБА_26 одразу відмовився від своїх показань, поскаржившись до компетентних органів на те, що він давав їх під тиском, а тому, беручи до уваги той факт, що, як було зазначено вище, пан ОСОБА_26 давав свої зізнавальні показання в умовах незабезпечення його відповідними процесуальними гарантіями проти самообвинувачення і що ці показання були використані вирішальною мірою для встановлення фактів, які мали істотне значення для кваліфікації дій заявника, Суд визнає, що це обмежило права захисту настільки, що справедливість розгляду справи в цілому виявилася підірваною. Отже, мало місце порушення пункту 1 статті 6 «Конвенції».

Роздруківки телефонних переговорів ОСОБА_7 із іншими підсудними, що отримані за ухвалою Апеляційного суду та які як доказ містяться в матеріалах кримінальної справи не відповідають вимогам допустимості доказів, оскільки дані роздруківки з телефону не скріплені печаткою оператора стільникового зв`язку, розшиті, мають велику кількість сторінок без будь-яких ідентифікуючих ознак їх видавця. Будь-які процесуальні документи з приводу їх долучення в матеріалах справи також відсутні, а тому не відоме не тільки їх походження, а й особа, яка їх до справи долучила. При цьому, суд погодився з доводами захисника ОСОБА_13 , який в судовому засіданні заявив про наявність ознак підробки даних доказів, оскільки швидкість руху, з якою переміщався власник телефону « НОМЕР_5 », виходячи із даних роздруківок, є за межами людських можливостей.

Це стосується і всіх інших роздруківок телефонних переговорів, що містяться в матеріалах справи (Т. 6, а.с. 44-67, а.с. 72-125, 126-129, 134-150), оскільки всі вони долучені до справи невідомими особами, їх зміст операторами стільникового зв`язку не завірений, що викликає сумнів у їх достовірність, а тому ці докази суд відкинув.

Також суд зазначив, що не може повною мірою довіряти показанням потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_24 , оскільки як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_7 з одного боку, а ОСОБА_14 і ОСОБА_24 з іншого боку, знаходяться у неприязних стосунках. В матеріалах справи міститься розписка від імені ОСОБА_24 на ім`я ОСОБА_7 про наявність у потерпілого боргового зобов`язання на користь підсудного ОСОБА_7 в сумі 134000,00 дол. США. Суд не вважає переконливими міркування ОСОБА_24 про те, що розписка підроблена, оскільки факт її недійсності був встановлений на підставі припущень відповідно до ч.1 ст. 146 ЦК України, про що зазначено в рішенні суду (Т. 21, а.с. 205). Враховуючи те, що ОСОБА_24 та ОСОБА_14 є друзями та партнерами по бізнесу та негативно ставляться до ОСОБА_7 суд вказав на можливість наявності мотиву обмовляти останнього. Це підтверджується і тим, що про бажання «посадити» ОСОБА_7 , яке висловлювалося ОСОБА_27 , заявляв і ОСОБА_9 . У самого ОСОБА_7 , як зазначав під час допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_14 , мотиву на вчинення злочину проти нього не було.

Крім того, суд визнав не доведеним факт того, що ОСОБА_7 забезпечив інших підсудних для здійснення злочину автомобілем «Daewoo Lanos» зеленого кольору д.н.з. НОМЕР_1 . Даний доказ був досліджений в судовому засіданні, але внаслідок спотворення даного доказу органами досудового розслідування, суд зазначив, що позбавлений можливості обґрунтовувати ним своє рішення.

Під час огляду вказаного транспортного засобу в судовому засіданні було виявлено, що автомобіль «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , доставлений з невідомого штрафмайданчика - вул. Медова в м. Київ, який не перебуває у віданні поліції, не опечатаний, а також значно пошкоджений та розукомплектований, а саме: пошкоджені передній та задній бампери, обидва передніх крила, обоє передніх дверей, капот, кришка багажника, відсутні вузли та агрегати у підкапотному просторі, зламаний замок запалення, замінені замки передніх дверей, передні ліві двері від іншого транспортного засобу іншого кольору, всі пошкоджені елементи свіжо викрашені (перелік не вичерпний, можливі приховані дефекти). При цьому свідок ОСОБА_28 підтвердив вказані обставини, додатково вказав, що автомобіль був вилучений з показниками одометра близько 50 000 км пробігу, а на момент огляду показник одометра мав показник понад 200 000 км., а ОСОБА_9 стверджував, що на той час він керував своїм власним зеленим «Daewoo Lanos» на польських номерах, що також спростовує факт того, що «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 міг бути на місті події.

Даний автомобіль був визнаний речовим доказом та приєднаний до справи слідчою ОСОБА_29 з порушенням вимог ст. 113 КПК України 1960 року (Т. 1. а.с. 99).
Також суд зазначив, що органами досудового розслідування залишився не доведеним і той факт, що ОСОБА_7 знав чи міг знати, де фактично і на якій стоянці знаходився автомобіль BMW в ніч з 31.05.2010 року на 01.06.2010 року. Відповідно до показань ОСОБА_14 в суді, потерпілий вказував, що ставив авто на стоянці біля вул. Амосова 2, близько тижня до нападу, що ОСОБА_7 знав, де знаходиться його гараж, а щодо обізнаності ОСОБА_7 , де знаходиться дана стоянка і що він там залишає «BMW» потерпілий висловив тільки своє припущення. Крім того, потерпілий вказав, що з ОСОБА_7 на даній стоянці вони не зустрічались і, що в даному районі знаходяться декілька стоянок.

ОСОБА_30 з дружиною ОСОБА_9 також не можуть слугувати доказом вини ОСОБА_7 , оскільки весь зміст даних розмов зводився до того, як допомогти ОСОБА_9 і жодного разу ОСОБА_7 не говорив їй, що це він організував вчинення злочинів. Про це їй не говорив і ОСОБА_9 .

Суд також зазначив, що обвинувачення не може ґрунтуватися лише на самовикривальних показах підсудного, від яких він відмовився, а повинно також підтверджуватися іншими зібраними в справі доказами, щоб підтверджували вину підсудного, а тому, враховуючи те, що участь ОСОБА_7 в інкримінованих йому діяннях обґрунтовується лише показаннями ОСОБА_9 , які судом відкинуті внаслідок того, що він давав їх під тиском свідомо обмовляючи ОСОБА_7 та сумнівних показаннях потерпілих, і не підтверджується жодним належним і допустимим доказом, суд вважає недоведеною участь підсудного ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Пі час розгляду справи в суді першої інстанції, підсудні ОСОБА_10 та ОСОБА_8 також заявили, що всі свої показання на досудовому слідстві вони давали внаслідок психічного та фізичного впливу на них і повідомили про те, що до них застосовували тортури та нелюдське поводження з метою отримати необхідні показання (Т. 22, а.с. 136-137, Т. 24, а.с. 15). Зокрема, в матеріалах справи містяться витяг із журналу обстеження і реєстрації осіб, що були доставлені в ІТТ, відповідно до якого у підсудного ОСОБА_10 виявлені садна: під правим оком, в області шиї з обох сторін, голови зліва, а у підсудного ОСОБА_8 гематоми в області лівого та правого стегна, садна: на спині, грудній клітині, правого плечового суглобу, правого передпліччя (Т. 13, а.с 142-143). Разом з тим, ні в протоколах затримання, ні в протоколах особистого обшуку жодних тілесних ушкоджень у даних підсудних не зазначено (Т. 3, а.с 40-42, а.с 74-76).

Згідно даних, які містяться в матеріалах справи, захисник ОСОБА_13 неодноразово звертався до правоохоронних органів щодо розслідування факту побиття його підзахисного ОСОБА_8 , але прокуратура неодноразово виносила постанови щодо відмов у порушенні кримінальної справи, які потім скасовувалися судом (Т. 24, а.с.3-14). На неодноразові доручення суду першої інстанції, прокурор жодної інформації про стан розслідування даних фактів не надав, що суд розцінив як небажання прокуратури об`єктивно дослідити факти, зазначені адвокатом ОСОБА_13 та дати їм належну юридичну оцінку.

Про факт побиття ОСОБА_8 останній заявляв також і під час допиту в присутності захисника ОСОБА_31 21.08.2010 року, зокрема про те, що працівники міліції протягом 3-х діб катували його, били руками по корпусу та під диктовку вимагали написати явку з повинною, яку він був вимушений написати (Т.3, а.с. 103).

Посилаючись на Постанову Верховного Суду України від 30.11.2015 р. (5-219кс15), висновки якої є обов`язковими для всіх судів, суд першої інстанції у вироку зазначив, що небажання органів влади забезпечити проведення оперативного та ретельного розслідування скарг підозрюваного у вчиненні кримінальних злочинів на жорстоке поводження вказує на те, що було порушення процесуального аспекту статті 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», а тому, сам факт неналежного розслідування побиття підсудних, виходячи із правових позицій ВСУ та рішень ЄСПЛ, однозначно виключає можливість покладення їх показань, даних на досудовому слідстві, в основу вироку.

Отже, враховуючи зазначене, всі показання підсудних ОСОБА_10 та ОСОБА_8 під час досудового розслідування суд обґрунтовано визнав такими, що отриманні з суттєвими порушеннями вимог кримінально-процесуального законодавства та ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», а тому колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора, потерпілого та його представника щодо неналежної оцінки судом першої інстанції показань останніх, які вони давали будучи допитаними в якості підозрюваних та обвинувачених.

За приписами ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 3.2. Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20 жовтня 2011 року N 12-рп/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Отже показання підсудних ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вони давали під час досудового розслідування суд визнав недопустимими доказами та поклав в основу виправдувального вироку їх показання надані в ході судового розгляду справи.

Аналізуючи показання ОСОБА_8 , який стверджував, що в ніч з 31травня на 01 червня 2010 року він перебував в колі багатьох людей в кафе «Рогань» по просп. Глушкова 32-А та пішов звідти приблизно о 2.00 год. ночі, а також показання свідків, які вказували на його алібі (Т. 19, а.с. 17-19), зокрема ОСОБА_32 та ОСОБА_33 підтвердили інформацію, що з 19.00 до 02.00 підсудний ОСОБА_8 перебував у зазначеному кафе в колі друзів та залишив його приблизно на початку 3-ї години ночі, тобто, однозначно вказали, що весь цей проміжок часу підсудний ОСОБА_8 перебував разом з ними у зазначеному місці і нікуди не відлучався та враховуючи, що згідно пред`явленого обвинувачення напад на потерпілого ОСОБА_14 стався приблизно о 23год. 30 хвилин і про цей час стверджує у своїх показаннях і сам потерпілий ОСОБА_14 суд дійшов обґрунтованого висновку, що на момент інкримінованих подій у підсудного ОСОБА_8 було алібі, а тому його участь у зазначених подіях в момент часу з 19.00 до 02.00 виключається.

Також суд зазначив, що показання потерпілого ОСОБА_14 стосовно обставин події мають протиріччя не тільки між собою, але й з іншими доказами у справі, що мотиви вчинення відносно нього злочинів мають недостатньо переконливий характер, а тому критично поставився до обставин події за версією потерпілого ОСОБА_14 , тим більше, що жодна із речей, яка за словами останнього була у нього викрадена підсудними, не була повернута (крім автомобіля «BMW») і будь-які докази того, що дані речі взагалі існували, відсутні.

Враховуючи, що обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 146 КК України, крім самовикривальних показань підсудних під час досудового розслідування, які є недопустимими доказами, ґрунтується тільки на показаннях потерпілого ОСОБА_14 , які є непереконливими та не підтверджується належними і допустимими доказами, а також ту обставину, що під час судового розгляду справи ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не спростовували факт свого перебування в с. Літки в ніч подій та саму подію з автомобілем BMW, що належав ОСОБА_14 , однак повністю заперечували версію органів досудового розслідування і пояснювали свою версію подій, яку не можна відкидати, оскільки вона є достатньо логічною, суд зазначив, що дії, які вчиняли ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за їх версією подій, не підпадають під ознаки злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 146 КК України, які їм інкримінують, а тому суд обґрунтовано визнав їх участь в даних злочинах недоведеною.

З цих же мотивів суд обґрунтовано відкинув інші докази, якими органи досудового розслідування, на підтвердження вини підсудних, обгрунтовують висунуте їм обвинувачення, зокрема : дані протоколу відтворення обстановки та обставин події від 25.08.2010 року (Т. 2 а.с. 61-67); дані протоколу відтворення обстановки і обставин події за участі ОСОБА_9 від 08.02.2011 р., ОСОБА_10 від 05.06.2010 року; ОСОБА_8 від 05.06.2010 року, ОСОБА_34 від 03.06.2010 року (Т.2 а.с. 116-122, 124-144, Т. 5 а.с. 223-226); дані протоколів проведення очних ставок між потерпілим ОСОБА_14 та обвинуваченим ОСОБА_10 від 21.08.2010 року; потерпілим ОСОБА_14 та обвинуваченим ОСОБА_8 від 20.08.2010 року; потерпілим ОСОБА_14 та обвинуваченим ОСОБА_9 від 21.12.2010 року (Т. 2 а.с. 93-97, а. с. 98-100, Т.5 а.с. 168-175); дані протоколу перегляду відеозапису з проведення відтворення з ОСОБА_9 від 08.02.2011 року; (Т.5 а.с. 220-222); дані протоколу перегляду відеозапису з допиту ОСОБА_9 в якості обвинуваченого від 08.02.2011 року (Т.5 а.с. 227-229); дані протоколу прослуховування звукозапису розмови між ОСОБА_35 , ОСОБА_7 , ОСОБА_36 від 28.02.2011 року (Т.5, а.с. 230); дані протоколу перегляду відеозапису з допиту ОСОБА_9 (в присутності ОСОБА_7 ) в якості обвинуваченого від 02.03.2011 року (Т.5 а.с. 231-232); дані протоколу перегляду відеозапису з допиту ОСОБА_9 (в присутності ОСОБА_7 ) в якості обвинуваченого від 02.03.2011 року (Т.5 а.с. 233-234);
дані акту комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи від 22.02.2011, яка проводилась відносно ОСОБА_9 в частині повідомлення ним, що в інкримінованому йому злочині брав участь примусово, оскільки був винний певну суму грошей ОСОБА_7 (Т. 6 а.с. 27-30).

Крім того, у зв`язку з порушенням кримінально-процесуального Закону під час їх отримання суд визнав недопустимими доказами: дані протоколів пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 18.02.2010 року (Т. 5, а.с. 216); від 11.08.2010 року (Т. 2 а.с. 105-107); від 11.08.2010 року (Т. 5, а.с. 1-3); від 17.08.2010 року (Т. 5, а.с. 50-55); від 18.08.2010 року (Т. 2 а.с. 88-90, Т.4 а.с 208-209); від 21.08.2010 року (Т. 2, а.с. 101-104, Т.4, а.с. 244-250); від 11.02.2011 року (Т.5, а.с. 146-147); від 18.02.2011 року (Т. 5, а.с. 217-219); від 06.12.2010 року ( Т.5, а.с 159-162); від 27.12.2010 року ( Т.5, а.с. 178-179); від 29.12.2010 року (Т.5, а.с. 184-185).
При цьому, суд вірно зазначив, що згідно ч. 3 ст. 176 КПК України, до протоколу додаються фотознімки, якщо особи або предмети, пред`явлені для впізнання, були сфотографовані. Разом з тим, як випливає із зазначених вище протоколів, фотознімки осіб, які впізнаються, фактично не додаються, а вже надруковані у вказаних протоколах, ще до проведення впізнання. Таким чином, протокол, та відповідно його зміст з інформацією щодо особи яку впізнають, потрапила до особи яка впізнає, ще до того, як цією особою хтось був впізнаний. Саме для виключення можливості такої ситуації законодавець і встановив, що після впізнання по знімкам, ці знімки додаються до протоколу. Проте цієї процедури дотримано не було, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 176 КПК України (1960 р).

Аналізуючи показання свідка ОСОБА_37 , який підтвердив, що офіційно дверна карта у нього не вилучалась, що працівники міліції приїхали, дістали кілька дверних карт, серед них була одна дверна карта польського виробництва і її забрали. Під час вилучення ніяких протоколів не складали, а після того, як його викликали до відділку міліції, він в кабінеті у слідчого побачив цю карту, яка не була навіть упакована та стояла біля стіни, суд зазначив, що оскільки вилучення дверної карти проводилося з порушенням вимог ст. 186 КПК України (1960 року), він не може покласти в основу вироку дані протоколу проведення виїмки від 29.12.2010, згідно якого у ОСОБА_37 проведено виїмку обшивки задніх дверок авто марки «Daewoo Lanos» (том 5 а. с. 187); висновок імунологічної експертизи № 12/мб від 26.01.2011 року, згідно якого: «при дослідженні плями речовини коричневого кольору (об`єкт № 1), на наданому на експертизу предметі (в постанові слідчого - внутрішня обшивка правої задньої дверки авто марки «Daewoo Lanos» виявлено кров людини та висновок молекулярно-генетичної експертизи № 13/Б від 31.01.2011 року, згідно якого: «В результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_14 , 1979 р. н. та слідів крові людини (об`єкт № 1) на предметі, а тому визнав їх доказами, які отримані незаконним шляхом. При цьому зазначив, що речовий доказ по справі - задня права дверна карта (обшивка дверей), враховуючи дату випуску елемента обшивки - вересень 2002 року, явно не належить автомобілю «Daewoo Lanos» НОМЕР_1 , який випущений у 2007 році.

Також суд обґрунтовано зазначив, що позбавлений можливості покласти в основу вироку такі докази обвинувачення як постанова про визнання та приєднання до матеріалів справи речових доказів від 12.06.2010 року (Т. 1 а.с. 99); постанова про визнання та приєднання до матеріалів справи речових доказів від 15.06.2010 року (Т. 1 а.с. 111-112); висновок експерта від 15.06.2010 р. № 1036 Е від 26.08.2010р. (Т.1. а.с. 221-228) здобутий на підставі постанови про призначення судово-медичної експертизи від 16.06.2010 року (Т. 1, а.с. 212) щодо отримання ОСОБА_14 тілесних ушкоджень; постанова про визнання особи потерпілою від 07.06.2010 року (Т. 2 а.с. 26); протокол допиту потерпілого від 07.06.2010 року (Т. 2 а.с. 27-30); постанова про визнання цивільним позивачем від 07.06.2010 року (Т.2. а.с. 36); постанова про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_10 (Т.3 а.с.56-57); протокол про пред`явлення обвинувачення, роз`яснення обвинуваченому суті пред`явленого обвинувачення та вручення йому копії постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_10 (Т.3 а.с.58); постанова про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_8 (Т.3 а.с.88-89); протокол про пред`явлення обвинувачення, роз`яснення обвинуваченому суті пред`явленого обвинувачення та вручення йому копії постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_8 (Т.3 а.с.90), оскільки вказані слідчі дії були проведені слідчою ОСОБА_29 , яка в порушення вимог ст. 113 КПК України (1960 року) не була уповноважена на вчинення процесуальних дій в даній кримінальній справі так як не приймала справу до свого провадження, не була включена до складу групи слідчих, а також не була уповноважена на проведення слідчих дій окремими дорученнями, про що у своїй ухвалі від 05.12.2013 року вказувала колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, скасовуючи обвинувальний вирок відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (Т.19, а.с. 18):

Інші наявні в справі докази, на які посилався прокурор у судових дебатах, на переконання суду першої інстанції, не підтверджують участь підсудних в інкримінованих їм злочинах та не доводять їх вину. Крім того суд вказав, що показання ОСОБА_34 стосовно зустрічі з ОСОБА_8 01.06.2010 р. близько 04.00 год., що зафіксовані в протоколі пред`явлення фотознімків осіб для впізнання ті інші дані цього протоколу від 04.06.2010 року не спростовують версію ОСОБА_8 , яку він надав суду в свої показаннях та не підтверджують його вину в інкримінованих злочинах. (Т.2 а.с. 123), а твердження свідка ОСОБА_37 під час очної ставки про те, що ОСОБА_7 замовляв у нього салон (які він потім заперечив), також не підтверджують роль ОСОБА_7 в організації злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК України.

Дослідивши під час судового розгляду одяг, який по версії органів досудового розслідування належав потерпілому ОСОБА_14 суд зазначив, що даний одяг не містить плям, схожих на кров, а наявні на підкладці чорної шкіряної куртки плями бурого кольору за логікою речей мали б перейти і на інші елементи одягу, проте цього встановлено не було. Трос, скотч, ремінь, та чоловічі речі, в котрі за версією слідства був одягнений ОСОБА_14 , не містять слідів крові. Трос, котрим зв`язували потерпілого цілий та не має слідів крові, дуже чистий та виглядає новим, що явно не відповідає показанням потерпілого, який стверджував, що повзав по землі і намагався перерізати скотч склом, а тому трос мав би забруднитись. Крім того, в наданих стороною обвинувачення речових доказах міститься тільки один ремінь (без пошкоджень), яким начебто зв`язували потерпілого, інший котрий має пошкодження, зник та суду не наданий.

Як убачається з дослідженої в судовому засіданні копії вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 08.09.2014 року в іншій кримінальній справі щодо ОСОБА_17 , який набрав законної сили, останній, за встановлених судом фактичних обставин був визнаний винним та засуджений за ч.2 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч.3 ст. 289, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, проте вирок не містить будь-яких даних про те, що інкриміновані ОСОБА_17 злочини він вчинив з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а тому колегія суддів вважає необгрунтованими доводи, викладені в апеляціях прокурора, потерпілого та його представника, які посилаються на вирок відносно ОСОБА_17 , як на доказ винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.
Ці доводи були предметом перевірки в суді першої інстанції і суд дав їм вірну оцінку та обґрунтовано зазначив, що даний вирок не може бути використаний судом в якості доказу вини ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в іншій справі, оскільки преюдиція в справах, в яких один із підсудних був визнаний винуватим, стосовно інших підсудних не застосовується і кожного разу суд повинен окремо досліджувати докази щодо кожного з підсудних та кожного разу надавати їм оцінку, що і було зроблено судом першої інстанції під час судового розгляду даної кримінальної справи.

Виходячи із зазначеного суд визнав пред`явлене ОСОБА_7 за ч.3 ст.27, ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України обвинувачення недоведеним.

Що стосується вилучення посвідчення водія у підсудного ОСОБА_9 , то ця подія фіксувалося протоколом огляду місця події від 04.12.2010 (Т.5 а. с. 127), з якого вбачається, що 04.12.2010 року в каб. №40 Солом`янського РУ ГУМВС у м. Києві по пр. Повітрофлотський, 49 з чорного портмоне ОСОБА_9 було вилучено посвідчення водія НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . При цьому у протоколі огляду, всупереч вимогам ст. 85 КПК України (1960 року) не зазначено прізвища осіб, які брали участь у проведенні огляду, процесуальний статус ОСОБА_9 під час проведення цієї слідчої дії визначений не був, жодні права йому не роз`яснювались, а тому, враховуючи, що даний протокол отриманий з порушенням вимог ст. 85 КПК України, суд відхилив його як доказ.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до висновку експерта НДКЕЦ при ГУ МВС України у м. Києві від 26.01.2011р . № 15/тдд (Т.5 а.с. 153-154) надане на дослідження посвідчення водія НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_22 відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України. При цьому, в наданому на дослідження посвідченні внесення змін до первинного змісту документу не виявлено, а тому даний висновок свідчить про відсутність самого факту існування підробленого документу.

В судовому засіданні ОСОБА_9 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 63 Конституції України, відмовився давати показання та відповідати на питання за даним епізодом, а надані в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_22 на переконання суду першої інстанції не містять інформації про використання ОСОБА_9 завідомо підробленого посвідчення водія, а тому не є доказом зазначеного епізоду обвинувачення.

Таким чином, суд визнав, що факт використання ОСОБА_9 даного посвідчення не знайшов свого об`єктивного підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки єдиними доказом того, що ОСОБА_9 пред`являв дане посвідчення, могли би стати показання свідка ОСОБА_38 , однак протокол допиту даного свідка датований 26 лютого 2010 року, тобто задовго до подій, які інкримінуються ОСОБА_9 , сам підсудний такий факт заперечує, як і заперечував в ході досудового слідства під час допиту в якості обвинуваченого (Т.7 а.с 43), а тому, суд на підставі ст. 62 Конституції України обґрунтовано відхилив цей доказ.

Також суд вірно зазначив, що злочин, об`єктивною стороною якого є використання підробленого документу, необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 358 КК України, а не за ч. 3 ст. 358 КК України, як це зроблено прокурором під час зміни обвинувачення в суді, у зв`язку з чим не вбачає в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України.

Крім того, цим вироком, суд визнав доведеним, що ОСОБА_9 восени 2010 року, точної дати і часу не встановлено, перебуваючи на ринку «Куренівський», що по вул. Фрунзе, 164 в м. Києві, маючи злочинний намір, спрямований на придбання вогнепальної зброї і бойових припасів, у невстановленої слідством особи, незаконно придбав металевий предмет, зовні схожий на револьвер - короткоствольну нарізну вогнепальну зброю, револьвер зразка 1895 року, системи «наган», калібру 7,62 мм, № НОМЕР_6 , і 6 предметів, зовні схожих на патрони, - 7,62х39R револьверні патрони зі сталевим сердечником, боєприпаси до військового нарізної зброї, і почав їх незаконно зберігати. В подальшому ОСОБА_9 перемістив вищевказаний револьвер і бойові припаси, зберігаючи їх при собі, до місця свого тимчасового проживання - до кв. АДРЕСА_9 .

04.12.2010 року, близько 08.00 год., в ході проведення оперативно-розшукових заходів працівниками міліції за місцем тимчасового проживання ОСОБА_9 , в кв. АДРЕСА_9 , було виявлено та вилучено даний револьвер та 6 револьверних патронів зі сталевим сердечником.

Згідно висновку експертизи №9 від 31.05.2011 один предмет, схожий на револьвер, який був вилучений 04.12.2010 співробітниками міліції за місцем тимчасового проживання ОСОБА_9 , є короткоствольною, нарізною вогнепальною зброєю, револьвер зразка 1895 року, системи «Наган», калібру 7,62 мм, № НОМЕР_6 , пристосований для стрільби, виготовлений промисловим способом; 6 предметів, схожих на патрони, - 7,62х39R револьверні патрони зі сталевим сердечником, в яких саморобним способом вкорочені гільзи, відносяться до боєприпасів до військового нарізної зброї, пристосовані до стрільби, в тому числі з наданого на експертизу револьвера зразка 1895 року, системи «наган », калібру 7,62 мм, № НОМЕР_6 , патрони виготовлені промисловим способом на Юрюзанському патронному заводі (СРСР) в 1967 році.

Тобто, своїми умисними діями, які виразилися в придбанні, зберіганні, носінні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України.

Дані обставини ОСОБА_9 під час судового розгляду визнав, про що письмово зазначив в судових дебатах та просив закрити справу в зв`язку із закінченням строків притягнення його до кримінальної відповідальності, передбачених п.2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, який на момент його вчинення відносився до категорії злочинів середньої тяжкості, а тому строк давності відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України встановлено 5 років, а оскільки з моменту вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, пройшло більше 5 років, підсудний не ухилявся від слідства, тобто перебіг давності не зупинявся, суд дійшов обґрунтованого висновку про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч.1 ст. 49 КК України та у відповідності з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрив провадження у справі в цій частині.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 358 КК України, суд першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 328 КПК України (1960 року) обгрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_14 .

Таким чином, оцінивши у сукупності наявні в матеріалах кримінальної справи докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів та надавши цим доказам відповідну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність пред`явленого підсудним обвинувачення та постановив відносно останніх виправдувальний вирок, в якому зазначив підстави для виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, з чим також погоджується колегія суддів, а тому вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора, потерпілого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_15 про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам обвинувачення, які на думку апелянтів підтверджують вину підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, що факт вчинення підсудними розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_14 з метою незаконного заволодіння автомобілем BMW Х5 д.н.з. НОМЕР_2 , який належав потерпілому ОСОБА_24 і, що цей злочин організував та координував саме ОСОБА_7 , а безпосередніми виконавцями цього злочину були ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та засуджений ОСОБА_17 ( вирок відносно якого набрав законної сили).

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки, на його думку, при ухваленні виправдувального вироку судом першої інстанції безпідставно були відкинуті письмові докази обвинувачення, а показанням потерпілого ОСОБА_14 та свідків дана невірна оцінка, колегія суддів з огляду на вищевикладене також вважає необгрунтованими.

Погоджується колегія суддів і з рештою висновків суду першої інстанції щодо оцінки наданих стороною обвинувачення письмових доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а тому доводи апелянтів, на які вони посилаються у своїх апеляціях, як на підтвердження винуватості останніх, колегія суддів також вважає безпідставними.

Решта доводів апеляцій прокурора, потерпілого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_15 також не спростовує викладеного у вироку суду першої інстанції висновку про те, що стороною обвинувачення не доведена вина ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 358 КК України.

Таким чином, входячи з положень ст. 62 Конституції України відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом дав належну оцінку наявним у справі доказам.

За наведеним, колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим, в якому наведені належні та достатні мотиви його ухвалення, а тому не вбачає підстав для скасування виправдувального вироку та постановлення обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як про це ставиться питання у поданих апеляціях.
Істотних порушень вимог кримінально - процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний та обґрунтований вирок не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366, КПК України

(в редакції Закону 1960 року) п. 15 Перехідних положень КПК України, колегія суддів,-

Х В А Л И Л А:

Апеляції прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_14 та його представника адвоката ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без зміни.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х місяців.

Судді: _________________ ________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3