Ухвала

Іменем України
24 січня 2019 р.

м. Київ

справа №1316/4144/12
провадження №51-6291км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовква Львівської області,громадянина України, проживаючого за адресою:АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

встановив:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року зазначений вирок щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 , який відповідно до наказу начальника ГУ МВС України у Львівській області № 1 о/с від 02 січня 2008 року обіймав посаду заступника начальника оперативного відділу начальника чергової частини оперативного відділу штабу ГУ МВС України у Львівській області, засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
16 травня 2011 року приблизно о 18:00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи на службі, керуючи службовим автомобілем ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 (службовий номер МВС України), рухаючись по 529 км автодороги «Київ-Чоп», поблизу с. Гамаліївка Пустомитівського району Львівської області, порушив вимоги пунктів 1.5, 1.10, 2.3, 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху відповідно до яких повинен був керувати автомобілем зі швидкістю не більше 60 км/год, а з моменту, коли мав об`єктивну можливість побачити, що попереду на його смузі стоїть (чи рухається з меншою швидкістю) автомобіль «Шевроле-Авео» повинен був своєчасно розпочати гальмування, щоб уникнути попутного зіткнення. Порушивши вказані вимоги, ОСОБА_5 , рухаючись із значним перевищенням швидкості, що безпосередньо перед початком екстреного гальмування складала величину біля 97 100 км/год, а у момент зіткнення - біля 8084 км/год, з моменту настання видимості автомобіля «Шевроле Авео», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який попереду на цій же смузі руху стояв або рухався із швидкістю, яка була значно меншою, ніж швидкість руху автомобіля марки ВАЗ-21099, своєчасно не застосував гальмування для уникнення попутного зіткнення або маневру об`їзду автомобіля «Шевроле Авео», при відсутності автомобілів на правій смузі та скоїв дорожньо-транспортну пригоду в якій водій автомобіля «Шевроле Авео» ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненням до неї засуджений ОСОБА_5 просить судові рішення щодо нього скасувати та направити справу на новий судовий розгляд із підстав неправильного застосування кримінального закону, істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. На обґрунтування своїх вимог стверджує про недопустимість доказів, якими суд обґрунтував доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та відповідно неправильного застосування цієї норми кримінального закону. Посилається на незаконність складу суду, який розглядав справу в місцевому суді. Вказує про відсутність технічних записів судових засідань, які відбулися 20 травня 2014 року, 18 липня 2014 року, 10 жовтня 2014 року, 03 грудня 2014 року, 07 грудня 2015 року, 30 листопада 2016 року та відсутність протоколу судового засідання від 10 жовтня 2014 року як істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону. Зазначає, що місцевим судом неповною мірою враховано дані про його особу, що потягло призначення суворого покарання. Просить долучити до матеріалів справи та врахувати висновок судової автотехнічної експертизи, яка, на його думку, підтверджує незаконність його засудження за ч. 2 ст. 286 КК України. Наголошує на тому, що судом апеляційної інстанції справу щодо нього розглянуто неповно та не об`єктивно.

Потерпілий ОСОБА_7 подав письмові заперечення на касаційну скаргу засудженого з доповненням до неї, стверджуючи про законність та обґрунтованість постановлених по справі судових рішень щодо ОСОБА_5 , які просить залишити без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_5 і захисник ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_4 і потерпілий ОСОБА_7 просили відмовити у задоволенні касаційної скарги засудженого.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у скарзі з доповненням до неї, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України (у редакції 1960 року) касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху внаслідок чого потерпілому було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що на досудовому слідстві, в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_5 стверджував, що він не міг уникнути дорожньо-транспортної пригоди, незважаючи на застосоване ним екстрене гальмування, оскільки водій автомобіля «Шевроле Авео» ОСОБА_7 , який рухався в попутному напрямку, раптово змінив напрямок руху та виїхав на його ( ОСОБА_5 ) смугу руху.
Ці показання засудженого були предметом ретельної перевірки та визнані такими, що спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який вказував на те, що він разом із своєю дружиною ОСОБА_10 та сином ОСОБА_11 , виїхав із території АЗС «ОККО», що знаходиться в с. Гамаліївка, та повернув на право по напрямку руху в сторону м. Києва, проїхавши незначну відстань, включивши лівий поворот і переконавшись, що попутних автомобілів немає, він перестроївся у крайній лівий ряд, де зупинився на переривчастій лінії дещо під кутом на ліво, з метою здійснення маневру розвороту в напрямку до м. Львова. Оскільки на зустрічних смугах руху рухались два транспортні засоби тому він повністю зупинився, увімкнув лівий поворот та пропускав їх, а в момент коли зустрічні автомобілі майже зрівнялись із його автомобілем, він відчув сильний удар в ліву сторону автомобіля.
Такі показання потерпілого узгоджуються з іншими доказами по справі, ретельно дослідженими судом та детально наведеними у вироку, у тому числі показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , даними протоколів огляду місця події від 16 травня 2011 року, відтворення обстановки та обставин подій від 05 жовтня 2011 року, проведеного з участю ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , даних висновків судової транспортно-трасологічної експертизи № 2585 від 26 серпня 2011 року, судово-автотехнічної експертизи № 2486 від 19 липня 2011 року, судово-автотехнічної експертизи № 3020 від 11 жовтня 2011 року, судово-автотехнічної експертизи № 2552 від 25 липня 2012, судової автотехнічної експертизи № 2460 від 05 жовтня 2015 року, судової транспортнотрасологічної експертизи № 2459 від 20 липня 2015 року.

Посилання ОСОБА_5 на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 16 травня 2011 року, з підстав не відображення послідовності виявлення та фіксації слідів та інших обставин злочину, в тому вигляді, в якому вони спостерігалось, не проведення замірів і розрахунків, перевірялись судами першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані безпідставними, оскільки, окрім іншого, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у судовому засіданні показали, що вони як поняті були присутні при здійсненні працівниками міліції вимірів на місці ДТП, підписи у документах, які їм представлено до огляду відповідають дійсності, а при проведенні цієї слідчої дії робились відповідні заміри, які були внесені до протоколу.

Відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого ОСОБА_7 проведено відповідно до вимог ст. 194 КПК України (у редакції 1960 року), а протокол цієї слідчої дії складений згідно ці статтями 85, 195 цього Кодексу.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, надав правильну критичну оцінку показанням свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , оскільки вони є суперечливими та не узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Також місцевий суд правильно не врахував дані висновку спеціаліста автотехнічного дослідження № 1/481 від 16 листопада 2012 року, наданий у судовому засіданні, який підтверджує, що ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути ДТП через порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, оскільки цей висновок зроблений на вибіркових даних, наданих спеціалісту для проведення дослідження, та спростовується даними висновків судової транспортно трасологічної експертизи № 2459 від 20 липня 2015 року та судової автотехнічної експертизи № 2460 від 05 жовтня 2015 року, проведених на підставі рішення суду за результатами дослідження матеріалів справи.
Твердження засудженого про недопустимість як доказів зазначених вище висновків експертиз як таких, що суперечать вимогам ст. 75 КПК України (у редакції 1960 року), та мали бути призначені до проведення в Київському науково-дослідному інституті судових експертиз, а не в Львівському науково-дослідному інституті судових експертиз, також є голослівними, оскільки при призначенні проведення комплексної судової транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи судом було дотримано вимог статей 75, 310 КПК України (у редакції 1960 року).

Свої висновки щодо отриманих доказів та їх оцінки в сукупності, суди належним чином мотивували. З цими висновками погоджується і колегія суддів. У касаційній скарзі з доповненням до неї не наведено ніяких інших доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій за обговорюваними питаннями.

При цьому суд касаційної інстанції також не може враховувати на ствердження правильності доводів ОСОБА_5 , долучений як доповнення до касаційної скарги висновок судової автотехнічної експертизи від 03 грудня 2018 року, оскільки він зроблений на вибіркових даних, наданих експерту, всупереч наявним в матеріалах справи встановленим обставинам.
Отже, всебічно дослідивши та оцінивши всі докази у сукупності, суд дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили судам постановити законні та обґрунтовані судові рішення, не встановлено.

Твердження ОСОБА_5 про те, що кримінальна справа щодо нього розглянута незаконним складом суду, оскільки до матеріалів справи не долучено протоколу автоматизованого розподілу справи в суді першої інстанції, є безпідставними, оскільки Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, у редакції, яка діяла на час передачі справи судді ОСОБА_17 , не було передбачено обов`язковості роздрукування та долучення до матеріалів справи вказаного протоколу.
Заяви про відвід судді ОСОБА_17 були розглянуті в установленому порядку.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на те, що відсутність технічних записів судових засідань, які відбулися 20 травня 2014 року, 18 липня 2014 року, 10 жовтня 2014 року, 07 грудня 2015 року, 30 листопада 2016 року та протоколу судового засідання від 10 жовтня 2014 року є безумовною підставою для скасування вироку суду також є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що в ці дні розгляд справи не здійснювався та був відкладений на інші дати, у тому числі у зв`язку з хворобою ОСОБА_18 про що ним було подано відповідне клопотання, яке надійшло до суду 10 жовтня 2014 року.
Та обставина, що до матеріалів кримінальної справи не долучено технічного запису судового засідання від 03 грудня 2014 року не є достатньою підставою для скасування оскаржених судових рішень. З матеріалів провадження видно, що в цьому судовому засіданні вирішувалося питання про призначення додаткового відтворення обстановки та обставин події, про що цього ж дня ухвалена відповідна мотивована постанова, яка оголошена учасникам процесу одночасно з роз`ясненням її змісту та порядку оскарження. З протоколу судового засідання, зауваження на який учасниками процесу не подавались, інші питання судом не вирішувалися, а тому відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України №1 кс 15 (16) від 24 листопада 2016 року, відсутність технічного запису судового засідання від 03 грудня 2014 року не є безумовною підставою для скасування вироку суду, як про це заявляє засуджений у касаційній скарзі.

Судові рішення щодо ОСОБА_5 відповідають вимогам статей 334, 377 КПК України (у редакції 1960 року), є законними та обґрунтованими.

Покарання ОСОБА_5 призначено з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебував, має зареєстроване постійне місце проживання, характеризувався виключно позитивно, пенсіонер, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на час вчинення злочину проходив службу в органах МВС. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин судом встановлено не було.

Та обставина, що суд при призначенні покарання врахував наявність у ОСОБА_5 двох дітей, тоді як на час постановлення вироку у нього було п`ятеро дітей, і не врахував, що засуджений є інвалідом війни ІІІ групи не свідчить про неправильність застосування вимог ст. 65 КК України, оскільки призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

У касаційній скарзі не наведено таких даних про особу ОСОБА_5 , які б свідчили про суворість призначеного засудженому покарання.

З огляду на викладене, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 394396 КПК України (у редакції 1960 року), п. 11, 15 «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

у х в а л и в:

вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3