У Х В А Л А

23.11.2018

Рівненський міський суд у складі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , представників - адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , слідчого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту на майно, а саме : земельної ділянки, площею 0,1285 га, кадастровий номер :02:007:0321, яка розташована в с. Обарів, Рівненського району, Рівненської області, об"єкт незавершеного будівництва житлового будинку, площею 343,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Своє клопотання мотивує тим, що в рамках кримінального провадження № 0000148 від 18.10.2017, до нього не заявлено жодного цивільного позову, він не являється підозрюваним по даному кримінальному провадженні. Крім того, жодних процесуальних дій по кримінальному провадженню не проводиться, а тому накладенням арешту не майно порушуються його права як власника на право мирно володіти та користуватись своїм майном.

В судовому засіданні ОСОБА_3 своє клопотання підтримав з обставин викладених в ньому. Крім того вказав, що він на законних підставах придбав земельну ділянку та недобудований житловий будинок в с. Обарів, що підтверджується договором купілі продажу нотаріально засвідченим. Претензій по оплаті зі сторони ТЗОВ " Будкомфорт-Лайн" немає. Придбане майно він оглядав ще в 2015-2017 роках, з метою його придбання у своє користування. По вищевказаному кримінальному провадженню він проходить в статусі свідка, а тому накладенням арешту на його майна, порушується його право на користування та розпорядження своєю власністю відповідно до Конституції України.

Представники ОСОБА_3 - адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні також просять скасувати арешт на вищевказане майно, накладений ухвалою слідчого судді від 19.10.2017, оскільки на даний час жодних процесуальних дій органом досудового розслідування відносно ОСОБА_3 не проводиться, він не є підозрюваним, цивільний позов по справі не заявлявся. Таким чином, з врахуванням рішеннь Європейського суду з прав людини, відсутні достатні підстави для подальшого існування накладеного арешту на майно, яке належить останньому на праві власності.

Слідчий ОСОБА_8 в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки вказане майно являється речовим доказом по кримінальному провадженню. На даний час підозра нікому не оголошена, цивільний позов не заявлявся. Що стосується ОСОБА_3 , то він дійсно проходить по кримінальному провадженню в статусі свідка. По кримінальному провадженню проводиться судово-технічна експертиза.

Прокурори ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять також відмовити у задоволенні вказаного клопотання, мотивуючи тим, що дане майно було відчужено незаконним шляхом, хоча і на даний момент ще підозра нікому не оголошена. По кримінальному провадженню проводиться судово-технічна експертиза.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 також просять відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки майно відчужене у ОСОБА_9 шахрайським шляхом, і в разі зняття арешту, воно буде відчужене іншим особам, що унеможливить його повернення законним володільцям.

Заслухавши учасників судового розгляду, всебічно дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження за № 0000606 від 27.01.2017, за ознаками кримінальних правопорушеннь, передбачених ст. 15 ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

З витягу з ЄРДР вбачається, що до Рівненської місцевої прокуратури надійшла заява ОСОБА_9 , згідно якої невідомі особи, шляхом вчинення шахрайських дій, заволоділи земельними ділянками в с. Обарів, а також намагаються відчужити інші об"єкти нерухомості, яке належать останній на праві приватної власності. Правова кваліфікація ч. 4 ст. 190 КК України.

Відповідно до п. 8 глави 2.6. «Арешт майна» Узагальнення вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження арешт може бути накладено на: нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права; майно у вигляді речей, документів, грошей, якщо вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та (або) є доходами від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим майно є речі, документи, гроші тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Згідно вимог ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Згідно вимог ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.131 КПК України арешт майна є одним із видів забезпечення кримінального провадження. Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статей 94, 132, 173 КПК України при вирішення питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального правопорушення, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і в клопотанні слідчого (прокурора), який звертається з проханням про арешт майна, оскільки згідно зі статтею Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з частиною першою статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною третьою статті 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

У клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

При цьому тільки у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у статті 98 цього Кодексу («матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення»), тобто має ознаки речового доказу.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 11.10.2017, ОСОБА_3 придбав у ТЗОВ " Будкомфорт-Лайн" незавершений будівництвом житловий будинок в с. Обарів, вул. Озерна, 54 Рівненського району, що належить на праві власності ТЗОВ "Будкомфорт-Лайн" на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 99336582 від 05.10.2017.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11.10.2017, ТЗОВ "Будкомфорт-Лайн" в особі директора ОСОБА_11 продало, а ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,1285 га в с. Обарів, Рівненського району, яка належить на праві власності продавцю на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98679153 від 27.09.2017.

Вказані нотаріально посвідчені договора ніким не скасовані, і є чинними на момент розгляду клопотання. Таким чином, суд приходить до переконання, що власник вищевказаного майна, на законних підставах має право володіти та користуватись своєю власністю.

Водночас посилання слідчого на те, що вказане майно визнано речовим доказом та воно являється предметом кримінального провадження суд відноситься критично, оскільки постанова не відповідає вимогам ст. 98 КПК України. У випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України ( конфіскації, спеціальної конфіскації), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме конфіскації у випадках, передбачених КК України . Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і особа знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пп.1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

В даному випадку органом досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000606, яке ще розпочато 27.01.2017 не повідомлено жодній особі про підозру щодо вчинення шахрайських дій із вищевказаним майном, що також є підставою для порушення фундаментальних прав особи на мирно володіти своїм майном, яка не є підозрюваною. А заявник, ОСОБА_3 власник вищевказаного майна являється по даному кримінальному провадженні в статусі свідка, як добросовісний набувач. Доказів того, що дане майно підпадає під ознаки п.п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України ні слідчим ні прокурорами не надано. Окрім того, в ході судового розгляду встановлено, що жодних цивільних позовів по кримінальному провадженню до заявника чи інших осіб не заявлялось.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно п. 2 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики про «Арешт майна» йдеться про наступне " щодо осіб, які не є підозрюваними ( яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК або особам, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна. Навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинене кримінальне правопорушення, він немає повноважень накладати арешт на майно особи, яка не підозрюваним.

Таким чином, суд приходить до переконання, що накладення арешту на майно ухвалою слідчого судді від 19.10.2017, є передчасним, оскільки на момент його розгляду, жодним особам, про майно, яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Також з вказаного Узагальнення слідує, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності свідка чи добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забеспечення речових доказів.

В судовому засіданні ні прокурори, ні слідчий не довели, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна ( ч. 10-11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі "Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі "Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі "Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Судами постійно наголошується, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, державні органи уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції.

Крім того, в ході судового розгляду встановлено, що з моменту розслідування вищевказаного кримінального провадження, тобто з 27.01.2017 пройшов один рік і десять місяців, що свідчить про порушення розумності строку досудового розслідування, передбаченого ст. 2 КПК України.

Європейський суд з прав людини зазначив, що "основне призначення процесуальних норм - захистити обвинуваченого від будь-яких проявів зловживання владою" ( "Коем проти Бельгії" 2000р.).

Стаття 170 КПК України передбачає тимчасовий арешт, що означає "триває, існує або діє коротко", розрахований на деякий час, короткотривалий, а не на постійний час, а це означає, що не може постійно існувати арешт права власності.

Що стосується постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018, то вказаною постановою визнано недійсним рішення загальних зборів засновників ТЗОВ " Будкомфорт-Лайн", оформленого протоколом № 1 від 22.09.2017, і жодним чином не стосується правомірного володіння своїм майном ОСОБА_3 , отриманого на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу, які є чинними на даним момент.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у правомірне та законне володіння належним майном власнику ОСОБА_3 , а тому клопотання підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 174,175 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 - задоволити.

Скасувати арешт майна по кримінальному провадженню № 0000606 від 27.01.2017 накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 19.10.2017 на земельну ділянку, площею 0,1285 га, кадастровий номер :02:007:0321, яка розташована в с. Обарів, Рівненського району, Рівненської області, об"єкт незавершеного будівництва житлового будинку, площею 343,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати відомості щодо обтяження вищевказаного майна викладені в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1