ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/251/18 Справа № 172/246/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі апеляційного суду, кримінальне провадження за апеляційними скаргами начальника Васильківського відділу Синельніковської місцевої прокуратури ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року,-

В с т а н о в и л а:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в сел. Васильківка Дніпропетровської області, має неповну середню освіту, не одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий
визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік;
- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено кінцеве покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Початок відбуття якого рахувати з моменту фактичного затримання обвинуваченого.
Стягнуто з ОСОБА_7 судові витрати, пов`язані із залученням експертів в розмірі 900 (дев`ятсот) гривень.
Вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він о 17.30 год. 30 січня 2018 року проходив вздовж домоволодіння ОСОБА_9 , розташованого по АДРЕСА_2 , де побачивши металевий паркан, який відгороджував територію домоволодіння від вулиць Партизанська та Польова, таємно, за допомогою фізичної сили по черзі від`єднав дві секції від суцільного паркану території домоволодіння ОСОБА_9 викравши, які заподіяв потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 244,77 грн.
О 18.00 годині 02 лютого 2018 року ОСОБА_7 , маючи умисел на продовження свого злочинного умислу, прибув до території домоволодіння ОСОБА_9 , та таємно, за допомогою фізичної сили та гайкового ключа по черзі від`єднав дві секції від суцільного паркану викрав його, заподіявши ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 304,47 грн.
Крім цього, о 16.30 годин 03 лютого 2018 року ОСОБА_7 проходив повз домоволодіння ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_3 , потім переліз через залізобетонний паркан, та проник на вказану територію. Після чого, таємно повторно заволодів належним майном ОСОБА_10 , пральними машинами "Рига-13" та "Рига-17", розпорядившись викраденим на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 775 грн.
Крім того, близько 11.00 годині 07 лютого 2018 року ОСОБА_7 проходячи по АДРЕСА_4 , проник на територію вказаного домоволодіння, де повторно, таємно викрав металеву драбину вартістю 559,50 грн, спричинивши потерпілому збитки, на вказану суму.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок скасувати, в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік та за ч.3ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
Вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання, судом першої інстанції не дотримано зазначених принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, оскільки без належної уваги суду залишились тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також стійкість умислу засудженого.
Рішенням щодо призначення ОСОБА_7 такого м`якого покарання за вчинене ним тяжкого кримінального правопорушення, суд, на його думку, нівелює мету покарання: попередження вчинення злочинів іншими особами.
Окрім того, вказує, що ОСОБА_7 ніде не працює, розлучений, що свідчить про те, що останній веде соціально девіантний спосіб життя, не має постійного законного джерела доходу, що є причиною вчинення ним тяжкого злочину проти власності, а також злочину середньої тяжкості проти власності. Не зважаючи на факт відсутності з боку ОСОБА_7 факту відшкодування завданих збитків, суд першої інстанції не вирішив питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання для обвинуваченого, обмежившись майже мінімально можливою мірою покарання у межах санкції статті.

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок змінити, на підставі ст.75 КК України встановити іспитовий строк тривалістю 3 роки, зобов`язати періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, а також повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. В іншій частині вирок просить залишити без змін.
На його думку, обмежень щодо повторного застосування ет. 75 КК стосовно особи, яка вчинила новий злочин після звільнення від призначеного покарання на підставі ч. 1 ст. 78 КК, закон не містить.
Вважає, що, незважаючи на щире каяття особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин, та відсутність судимості, та те, що потерпілі не наполягали на призначенні покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі, суд призначив ОСОБА_7 покарання у вигляді реального позбавлення волі, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення; думку обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційних вимог прокурора заперечував, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Судовий розгляд кримінального провадження повинен проводитися лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, з дотриманням принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з дотриманням принципу диспозитивності, а саме, в межах повноважень та компетенції суд вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повинно бути враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані належним чином.

Виходячи із положень ч.3 ст.404 КПК України, колегія суддів не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження і кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України, оскільки вони у судовому засіданні ніким не оспорювалися і щодо них докази не досліджувалися відповідно до положень ч.4 ст.349 КПК України, порядок застосування якої не був порушеним.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченої, колегія суддів виходить із наступного.
Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Також слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, у вигляді 3 років позбавлення волі, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочини, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України, віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості, та тяжкого, дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України вважається особою, що не має судимості, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, суспільно-корисною працею не займається, не має зареєстрованого постійного місця проживання. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав - щире каяття.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Обговорюючи доводи обвинуваченого про можливість застосування підстав ст. 75 КК України, звертається увага на те, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання судом першої інстанції враховано відношення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, негативні наслідки, завдані злочинними діями, декільком потерпілим, а також думку потерпілих про вид та міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7 .. Тобто суд врахував ті доводи, на які є посилання в апеляційних скаргах.
За таких підстав доводи апеляційних скарг прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, та доводи обвинуваченого про необхідність призначення йому більш м`якого, є такими, що не підлягають задоволенню.
Вирок суду за своїм змістом є належно вмотивованим та законним.
Суттєвих порушень вимог матеріального чи процесуального Закону під час судового розгляду, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого,- немає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408,413,419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги начальника Васильківського відділу Синельниківської місцевої прокуратури ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді :