Постанова
Іменем України

20 грудня 2018 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_7 ,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002397,

відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Колосова Кременецького району Тернопільської області, засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі КК України).

1. Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор вимагає скасувати судові рішення відносно засудженого ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню (п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України), у звязку з чим призначене судом покарання не є відповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.

У судовому засіданні касаційного суду захисник ОСОБА_6 подав до суду клопотання про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року» від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII.

2. Зміст судових рішень і встановлені судами обставини
2.1 Суд першої інстанції (рішення якого оскаржується)
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено наступні обовязки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи і періодично зявлятися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.

2.2 Суд апеляційної інстанції (рішення якого оскаржується)
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва залишив без задоволення, а вирок суду від 29 травня 2017 року відносно засудженого ОСОБА_7 без зміни.

2.3 Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судами
Потерпілий ОСОБА_8 , обіймаючи посаду інспектора Управління патрульної поліції м. Києва Департаменту патрульної поліції, лейтенант поліції, під час несення служби у складі автомобільного патруля «Форт-0151», 28 березня 2017 року приблизно о 06 год. 20 хв. від екіпажу «Форт-0109» по радіостанції отримав виклик про необхідність надання приладу «драгер» за адресою: вул. Васильківська, 31/17, м. Київ. На час його прибуття за вказаною адресою на місці вже перебували екіпаж «Форт-0109» та автомобіль марки «Опель Комбо» (державний номерний знак НОМЕР_1 ). Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо водія вказаного автомобіля до інспектора ОСОБА_8 підійшов пасажир цього автомобіля ОСОБА_7 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, почав нецензурно висловлюватися на адресу інспектора ОСОБА_8 та завдав йому одного удару лівою рукою по обличчю, чим заподіяв легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

3. Доводи інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні доводи касаційної скарги підтримала частково, просила про скасування ухвали апеляційного суду із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Щодо задоволення клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 на підставі акта амністії заперечувала.
Засуджений і його захисник заперечували проти доводів касаційної скарги прокурора, просили про задоволення поданого клопотання щодо звільнення від відбування покарання на підставі акта амністії.

4. Джерела права й акти їх застосування
4.1 Кримінальний кодекс України
4.1.1 Стаття 76. Обов`язки, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням (попередня, в редакції Закону № 1254-VI (1254-17) від 14 квітня 2009 року)
Частина 1. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на засудженого такі обовязки:
1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого;
2) не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

4.1.2 Стаття 76. Обов`язки, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням (чинна, в редакції Закону № 1492-VIII від 07 вересня 2016 року)
Частина 1. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Частина 2. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки:
1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого;
2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
На особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

4.2 Кримінальний процесуальний кодекс України
4.2.1 Стаття 419. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Частина 2. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

4.2.2 Стаття 433. Межі перегляду судом касаційної інстанції
Частина 1. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

5. Мотиви та висновки Верховного Суду
5.1 Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Судом розгляд касаційної скарги здійснюється в частині правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України [4.2.2].

5.2 Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність
Суд вважає безпідставними доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б підставою до зміни або скасування судових рішень.
Так, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, поклав на нього відповідні обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України [2.1].
Вказані обов`язки відповідають чинній на час ухвалення вироку статті 76 КК України в редакції Закону № 1492-VIII від 07 вересня 2016 року, окрім пункту 2 ч. 2 ст. 76 КК України, яким передбачено взагалі виїзд за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а не лише погодження виїзду на постійне місце проживання.
Прокурор, який оскаржив з вказаної підстави вирок до суду апеляційної інстанції, вимагав ухвалити новий вирок із призначенням такого самого покарання за ч. 2 ст. 345 КК України зі звільненням від відбування покарання за статтями 75, 76 КК України. Наголошував на неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, а саме на тому, що суд першої інстанції при ухваленні вироку відносно засудженого ОСОБА_7 всупереч положенням ст. 76 КК України поклав на нього обов`язок, не передбачений законом, внаслідок чого становище засудженого ОСОБА_7 було незаконно покращено, оскільки замість передбаченої в законі заборони виїжджати за межі України з будь-якою метою ОСОБА_7 встановлено заборону виїжджати без погодження з уповноваженим органом тільки на постійне місце проживання, а тому стверджував, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості.

Апеляційний розгляд проведено з урахуванням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки в ній наведено належне мотивування прийнятого рішення на спростування доводів апеляційної скарги прокурора, аналогічних наведеним у касаційній скарзі. З вказаним рішенням не погоджуватись Суд підстав не вбачає. При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що такий обовязок звісно є більш мяким для обвинуваченого, але не суперечить у цілому праву суду додатково встановити обвинуваченому обмеження щодо його пересування, як про це йдеться у п. 6 ч. 2 ст. 76 КК України. Крім того, апеляційним судом взято до уваги відсутність будь-якого обґрунтування сторони обвинувачення, чому такий обовязок є недостатнім для здійснення контролю за поведінкою винної особи, а необхідним і достатнім буде лише покладання на нього обовязку не виїжджати за межі України з будь-якою метою.

5.3 Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що було б підставою до зміни судових рішень або скасування їх, Судом не встановлено.
Необґрунтованими Суд визнає і твердження сторони обвинувачення, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність призвело до невідповідності призначеного покарання через м`якість, оскільки застосування до засудженого норм, які передбачають його звільнення від відбування покарання з випробування, навіть при покладенні на нього певних обов`язків, не впливає на невідповідність самого призначеного покарання за належною санкцією статті внаслідок м`якості або ж суворості.

5.4 Щодо клопотання про застосування акта амністії
У судовому засіданні касаційного суду захисник ОСОБА_6 подав до суду клопотання про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року», долучивши до клопотання копію свідоцтва про народження неповнолітньої дитини ОСОБА_9 , 2007 року народження, довідку служби у справах дітей щодо не позбавлення засудженого батьківських прав відносно цієї дитини, та надав для огляду Суду і стороні обвинувачення оригінал свідоцтва про народження дитини.
Засуджений ОСОБА_7 заявлене його захисником клопотання підтримав, просив про звільнення від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII як особу, що не позбавлений батьківських прав, який на день набрання чинності цим Законом має дитину, ОСОБА_9 2007 року народження, тобто якому не виповнилося 18 років.

Суд зобовязаний застосовувати положення акта амністії до осіб, які є його субєктами.

Отже, Суд, перевіривши клопотання, долучені матеріали, дійшов висновку про задоволення клопотання як обґрунтованого, зі зміною судових рішень в цій частині.

Керуючись статтями 436, 441, 442 КПК України, пунктами 4, 5, 6 § 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Клопотання захисника ОСОБА_6 щодо застосування акта амністії задовольнити.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року відносно засудженого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3