Справа № 740/2483/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/48/18
Категорія - ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000199, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вертіївка, Ніжинського району, Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого трьох неповнолітніх дітей, не судимого в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, з призначенням покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Відповідно до положень п. «в» ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році» звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 4027 грн. 96 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди, всього 14027 грн. 96 коп.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі.

Акцентує увагу на тому, що рішення місцевого суду не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема в основу обвинувального вироку поклав свідчення ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , з якими він має неприязні відносини, а також вони є зацікавленими особами у справі, в зв`язку з чим вважає, що суд до їх показань мав би віднестись критично. Крім того вважає, що суд допустив неповноту судового розгляду, так як відмовив у допиті заявлених ним свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . В обґрунтування своїх вимог вказує, що експертний висновок № 91 від 05 квітня 2016 року є недопустимим доказом по справі, так як проводився на основі медичної картки стаціонарного хворого №1452 Ніжинської центральної міської лікарні неврологічного відділення, яка виписана на ім`я ОСОБА_7 , ким не являється потерпіла, а також вважає недопустимими доказові матеріали щодо підтвердження потерпілою цивільного позову. Вказує, що відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року зі змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верхового суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного, того суд першої інстанції не врахував при винесенні вироку. Крім того, в доповненнях до апеляційної скарги звертає увагу на те, що було порушено його право на захист, оскільки в ході судового слідства йому було відмовлено місцевим судом в задоволенні клопотання щодо зміни захисника, який, на його думку, неналежно виконував покладені на нього обов`язки.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_9 07 лютого 2016 року близько 14 год. 00 хв., перебуваючи на власному подвір`ї, по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_7 , яка в той час знаходилась на його подвір`ї, вчинив сварку, під час якої маючи прямий умисел на спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та доводячи свої наміри до кінця, передбачаючи наслідки у вигляді заподіяння тілесного ушкодження потерпілій та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_7 один удар металевою банкою з під фарби в область правої брови та один удар долонею в область лівого вуха, спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійної рани та синця обличчя, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 91 від 05 квітня 2016 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які висловились на підтримання поданої обвинуваченим апеляційної скарги, потерпілу та думку прокурора, які заперечували проти вимог викладених в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлено з урахуванням усіх об`єктивних і суб`єктивних факторів, що взяті до уваги при з`ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на сукупності ретельно досліджених, належним чином проаналізованих, оцінених та докладно наведених у вироку доказах.

Як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не визнав, та показав, що 07 лютого 2016 року близько 6 год. ранку він поїхав з дому, а повернувся пізно ввечері, потерпілої в цей день він не бачив, а ОСОБА_7 оговорює його. Конфлікт виник між потерпілою та його дружиною, яка є приватним підприємцем та здійснює прийом вторинної сировини, про який він дізнався коли повернувся додому.

Незважаючи на повне заперечення обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, його вина підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні потерпілої і свідка.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_7 , під час розгляду справи в суді першої інстанції показала, що 07 лютого 2016 року поїхала в с. Вертіївка до ОСОБА_9 з ОСОБА_14 та водієм автомобіля який вона найняла - ОСОБА_10 , щоб здати макулатуру. В процесі прийому вторинної сировини між нею та ОСОБА_9 виникла суперечка, оскільки останній не хотів з нею розраховуватись, в ході якої він наніс їй удар жерстяною банкою з-під фарби розсікши брову, а потім наніс удар рукою в область лівого вуха, від чого вона впала.

Вищевикладені показання потерпілої ОСОБА_7 , з приводу нанесення їй ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 , наданих ним під час розгляду справи в суді першої інстанції, який показав, що 07 лютого 2016 року на своєму автомобілі «Газель» відвіз потерпілу з м. Ніжина в с. Вертіївка для здачі макулатури, після зважування якої ОСОБА_9 та ОСОБА_7 почали сперечатися. Коли вони зайшли у приміщення, через декілька хвилин звідти вийшла потерпіла тримаючись за голову, вона плакала та кричала, і в неї була розбита брова, а позаду йшов обвинувачений з банкою фарби, потім між ними почалась бійка, в ході якої ОСОБА_9 наніс останній декілька ударів від яких та впала.

Колегія суддів вважає показання свідка ОСОБА_10 належним та допустимим доказом по справі, оскільки немає жодних підстав вважати, що дана особа зацікавлена в в результатах розгляду кримінального провадження, так як не перебуває в товариських відносинах з потерпілою, а на час подій, які мали місце 07 лютого 2016 року ОСОБА_10 потерпілій надавав платну послугу з перевезення вантажу, та в свої сукупності з іншими дослідженими доказами у кримінальному провадженні його показання дають можливість сформулювати цілісну картину дійсних обставин кримінального провадження з приводу умисного нанесення обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а тому в апеляційного суду немає жодних сумнівів з приводу їх достовірності.

Окрім вищевикладених показань потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України підтверджується і іншими письмовими доказами, що містяться в кримінальному провадженні, зокрема:

- даними, які містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення потерпілої ОСОБА_7 від 07 лютого 2016 року, де остання просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 , який 07 лютого 2016 року близько 14 год. 40 хв. на власному подвір`ї в с. Вертіївка, Ніжинського району наніс їй удар металевою банкою з-під фарби та два удари кулаком в обличчя, чим спричинив їй тілесні ушкодження (т. 1, а.к.п. 235);

- відомостями з висновку судово-медичної експертизи № 35 від 29 лютого 2016 року, з якої вбачається, що при судово-медичній експертизі здійснено огляд потерпілої ОСОБА_7 , в якої виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців ділянки обличчя, які могли виникнути 07 лютого 2016 року від дій ОСОБА_9 за обставин, вказаних в описовій частині постанови, а саме як наслідок завдання їй удару металевою банкою в область обличчя та два удари кулаком в область обличчя(т. 1, а.к.п. 245);

- даними, викладеними у висновку судово-медичної експертизи № 91 від 05 квітня 2016 року підтверджується, наявність у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, які були виявлені під час звернення потерпілої ОСОБА_7 , 1962 року народження до Ніжинської ЦМЛ 07 лютого 2016 року, а саме у вигляді: ЗЧМТ, струсу головного мозку, забійної рани та синця обличчя, які по механізму утворення виникли внаслідок ударів тупим предметом, та по давності спричинення можуть відповідати даті вказаній в фабулі постанови про призначення експертизи. Струс головного мозку, забійна рана та синець обличчя оцінюються в комплексі, так як розташовані в ділянці голови та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, за ознакою тривалості розладу здоров`я. Зважаючи на кількість та морфологічні властивості виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень видно, що остання піддалась не менш як двома травматичними діями. Під час отримання всього комплексу тілесних ушкоджень виявлених у потерпілої остання могла знаходитись як у горизонтальному так і у вертикальному або наближеному до них положенні. Всі тілесні ушкодження виявлені у потерпілої могли утворитися внаслідок ударів тупим предметом в тому числі руками, ногами сторонньої людини та жерстяною банкою (з під фарби). Всі тілесні ушкодження виявлені у потерпілої не могли утворитись внаслідок одноразового падіння з висоти власного зросту на площину. (т. 1, а.к.п. 242);

- даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 01 квітня 2016 року за участю потерпілої ОСОБА_7 та двох понятих, підтверджується нанесення їй ОСОБА_9 07 лютого 2016 року в с. Вертіївка легких тілесних ушкоджень, а саме: удару в область правої брови жерстяною банкою з-під фарби, та удару долонею в область лівого вуха (т. 1 , а.к.п. 237).

Таким чином, виходячи з досліджених доказів, колегія суддів прийшла до висновку про те, що механізм утворення ушкоджень, які мали місце у потерпілої ОСОБА_7 , не суперечить способу їх спричинення, на які вказує вона та свідок ОСОБА_10 .

На думку колегії суддів судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На думку колегії суддів, місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін кримінального провадження в судовому засіданні, надав належну оцінку дослідженим доказам та виклав їх критичний аналіз, на підставі яких обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Так, фактичні обставини кримінального провадження свідчать, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 мали умисний протиправний характер, а тому відповідальність за заподіяну шкоду повинна наставати на загальних підставах, як за умисний злочин.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку про те, що доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_9 до вчинення даного кримінального правопорушення не знаходить свого обґрунтування та спростовуються вищенаведеними доказами, які були досліджені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції з дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Клопотання обвинуваченого, яке було заявлене під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції про виклик в судове засідання для допиту свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , колегією суддів було відхилено, оскільки ОСОБА_9 заявивши відповідне клопотання не вказав достовірної інформації з приводу місця проживання вказаних осіб, а також не переконаний в тому, що дані особи були очевидцями подій, які мали місце 07 лютого 2016 року, та можуть надати свідчення, які б мали вагоме значення в даному випадку.

На думку колегії суддів не є переконливим твердження обвинуваченого ОСОБА_9 , викладене в апеляційній скарзі про те, що висновок експертизи № 91 від 05 квітня 2016 року не є допустимим доказом по справі, оскільки був зроблений на основі медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_7 , і спростовується наявною в матеріалах кримінального провадження довідкою № 67 КЛПЗ «Ніжинська міська лікарня ім. М. Галицького» від 26 травня 2016 року в якій зазначено, що медична карта стаціонарного хворого належить ОСОБА_7 (т. 1, а.к.п. 65).

Однак, в описовій частині вищезазначеної судово-медичної експертизи експертом допущена технічна помилка, а саме, помилково зазначено ім`я потерпілої ОСОБА_19 , замість - ОСОБА_20 , проте у вступній частині даної експертизи та у її висновку прізвище, ім`я та по-батькові даної особи вказані вірно, проте даний недолік, як наслідок не тягне за собою визнання доказу недопустимим чи незаконним.

Доводи ОСОБА_9 з приводу порушення його права на захист є безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового розгляду кримінального провадження ним неодноразово заявлялись клопотання про призначення захисника, які судом були задоволені. Після того, як захисник ОСОБА_21 надав заяву про відмову від здійснення захисту обвинуваченого, за його клопотанням, апеляційним судом було призначено чергового захисника через регіональний центр з надання безоплатної правової допомоги в Чернігівській області ОСОБА_8 , на якого ОСОБА_9 поскаржився під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, вказавши, що даний захисник мало приділив йому часу для обговорення захисної позиції, в зв`язку з чим колегія суддів прийняла рішення зробити перерву на півтори години, та надати можливість захиснику-адвокату ОСОБА_8 та обвинуваченому узгодити свої дії під час розгляду даної справи. Проте, після вказаної перерви, під час розгляду даного кримінального провадження обвинувачений відмовився від послуг захисника-адвоката ОСОБА_8 , натомість заявив клопотання про призначення йому як захисника ОСОБА_21 , щодо якого в апеляційній скарзі вказав як на фахівця, який на його думку, надавав йому не професійну допомогу.

Вищевикладене свідчить про те, що з боку суду як першої так і апеляційної інстанції були вжиті всі можливі заходи для забезпечення обвинуваченого права на захист, однак поведінка обвинуваченого ОСОБА_9 в даному випадку свідчить про його намір в черговий раз відкласти розгляд справи з метою подальшого затягування розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні ОСОБА_9 виду та міри покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, та наслідки, які настали в зв`язку з його вчиненням, характер кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілої, щодо призначення покарання обвинуваченому, а тому, на переконання колегії суддів, обґрунтовано прийшов до висновку про призначення покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

Крім того, місцевим судом було задоволено клопотання прокурора, яке підтримав і обвинувачений, про застосування до ОСОБА_9 п. «в» ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році» та звільнено останнього від відбування покарання в зв`язку з перебуванням на його утримання трьох малолітніх дітей

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б як наслідок тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4