Дата документу 11.02.2019 Справа № 330/935/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/496/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 330/935/18
Категорія ст. 125 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Макіївки Донецької області, громадянки України, освіта середня, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з його невідповідністю способу, обстановки вчинення злочину та особи обвинуваченої через його м`якість. Вважає, що суд першої інстанції у повній мірі не перевірив конкретні обставини по справі і покарання у вигляді штрафу призначив без достатніх на те підстав. При призначені покарання суд першої інстанції не взяв до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_6 застосувала насильство до потерпілої ОСОБА_11 , вчинила злочин відносно останньої у приміщенні школи в присутності малолітніх дітей та їх батьків, її сина, тим самим принизила її людську гідність. Крім того, призначаючи покарання Якимівським районним судом не враховано способу та обстановки вчинення злочину, позицію самої потерпілої, яка неодноразово посилалась на те, що вказаний злочин обвинуваченою ОСОБА_6 вчинено у присутності малолітніх дітей та її сина, наполягала на призначені суворого виду покарання, визначеного санкцією статті, вказуючи на зухвалість вчиненого щодо неї злочину та відсутністю критичної оцінки обвинуваченої ОСОБА_6 своїх дій. Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано і дані про особу обвинуваченої ОСОБА_6 , яка за місцем проживання характеризується добре, проте не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, а також не враховано її відношення до скоєного та його наслідків, оскільки під час досудового слідства та судового розгляду ОСОБА_6 не визнавала провину у вчинені інкримінованого їй злочину. Також Якимівським районним судом при призначенні покарання не враховано той факт, що моральна та матеріальна шкода, завдана потерпілій внаслідок даного кримінального правопорушення, не відшкодована. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання способу та обстановки вчинення злочину та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною та призначити покарання за ч. 1 ст.125 КК України у вигляді двохсот годин громадських робіт. В решті зазначений вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

В своєму запереченні на апеляційну скаргу обвинувачена ОСОБА_6 просить її залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора та потерпілу, які підтримали апеляційну скаргу, захисника та обвинувачену, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України, і призначено її покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 8 травня 2018 року приблизно о 08 годині ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні класної кімнати 1-А класу Якимівської ЗОШ І-111 ступенів №2, розташованої за адресою: Запорізька область, Якимівський район, смт Якимівка. вул. Пушкіна, буд.22, діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_11 , нанесла останній один удар кулаком в обличчя, від якого ОСОБА_11 впала на підлогу. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 нанесла не менше п`яти ударів руками та ногами по тулубу потерпілої, чим спричинила ОСОБА_11 травматичний набряк м`яких тканин в області обличчя, синці в області правого передпліччя, лівого стегна та правої гомілки, ділянки гіперпігментації, що утворились на місцях загоєння саден, які відповідно до висновку експерта №31 від 23.05.2018 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі прокурором.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд неправильно призначив ОСОБА_6 самий м`який вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, замість призначення покарання у виді громадських робіт, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно до ч. 3 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 КК України, відкрите викрадання чужого майна - карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Колегія суддів вважає, що прокурор в порушення вищевказаних вимог законів, мотивуючи тільки неправильне застосування судом до обвинуваченої найменш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, не вказав аргументованих доводів в апеляційній скарзі про те, чому менш суворий вид покарання штраф буде недостатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нею нових злочинів, а покарання, яке, як вважає прокурор, необхідно призначити обвинуваченій, є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а також те, що остання раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, яку виховує сама, а тому призначив їй покарання у виді штрафу.

Доводи прокурора зокрема про те, що обвинувачена ОСОБА_6 під час досудового слідства та судового розгляду ОСОБА_6 не визнавала провину у вчинені інкримінованого їй злочину, є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Не може бути підставою для призначення обвинуваченій ОСОБА_6 більш суворого покарання відомості про те, що остання ніде офіційно не працює, оскільки в теперішній час існують об`єктивні труднощі в місцевості де проживає обвинувачена, знайти офіційну роботу.

Не заслуговують уваги доводи прокурора і про те, що обвинувачена ОСОБА_6 вчинила злочин відносно потерпілої у приміщенні школи в присутності малолітніх дітей та їх батьків, її сина, оскільки органи досудового розслідування, відповідно до вимог ст. ст. 91, 291 КПК України, не визнали цю обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , чим позбавили суд першої інстанції процесуальної можливості це врахувати при призначенні покарання останній. У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевказане, а також те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, оплатила призначений їй штраф (а.с. 126), колегія суддів вважає, що покарання у виді штрафу для останньої є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2018 року відносно ОСОБА_6 , без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: