Постанова

Іменем України

4 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 196/573/17
провадження № 51-3853км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
особи, яка подала
касаційну скаргу, ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року про повернення апеляційної скарги.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 3 липня 2017 року затверджено угоду про примирення від 14 червня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000197, укладену між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 .
Визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК), і призначено йому узгоджену сторонами міру покарання: за ч. 1 ст. 162 КК один рік обмеження волі; за ч. 1 ст. 289 КК три роки обмеження волі, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням упродовж дворічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Крім того, ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2017 року звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком цього суду від 3 липня 2017 року, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України № 1810-VIIIвід 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році».

На вирок місцевого суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року йому повернуто відповідно до ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки її подано особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що апеляційний суд не дотримався вимог ч. 2 ст. 24, п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК та безпідставно йому повернув апеляційну скаргу. Зазначає, що вирок місцевого суду стосується його прав та законних інтересів як особи, якій було заподіяно шкоду внаслідок вчинених ОСОБА_8 злочинів. Стверджує, що потерпілим мав би бути визнаний він, а не ОСОБА_7 , оскільки домоволодіння, де були вчинені ОСОБА_8 злочини, належить йому на праві власності.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_6 , який просив касаційну скаргу задовольнити, прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що в задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Статтею 393 КПК визначено перелік осіб, які мають право на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу (п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК).
Частиною 2 ст. 24 КПК передбачено, що кожному гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 3 березня 2016 року в справі №5-347кс15, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження. При цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.
Відтак при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів особи тією мірою, що надає їй, згідно з ч. 2 ст. 24 КПК, право оскаржити його до вищих судових інстанцій.
Отже, положення ч. 2 ст. 24 КПК покладає на особу, яка не була учасником судового провадження, але подає апеляційну скаргу, обов`язок довести ту обставину, що вирок стосується її прав, свобод та інтересів.
Апеляційний суд, пославшись на ст. 399 КПК, повернув ОСОБА_6 апеляційну скаргу на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 3 липня 2017 року щодо ОСОБА_8 .
На обґрунтування цього рішення апеляційний суд вказав, що ОСОБА_6 в кримінальномупровадженні щодо ОСОБА_8 не подавав заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або заяви про залучення його як потерпілого, права та обов`язки потерпілого в нього не виникали. А тому ОСОБА_6 не входить до кола осіб, що наділені правом апеляційного оскарження вироку місцевого суду.

Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, за заявою ОСОБА_7 про залучення до провадження його було залучено до кримінального провадження № 0000197 як потерпілого. Між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 було укладено угоду про примирення, яку затверджено вироком місцевого суду від 3 липня 2017 року.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що цим вироком будь-які питання про цивільні права та обов`язки ОСОБА_6 або інших осіб, в тому числі й щодо права власності, не вирішувались, а тому право власності ОСОБА_6 вироком місцевого суду не було порушено.
Крім того, як в апеляційній, так і в касаційній скаргах ОСОБА_6 , хоча й вказує, що йому було заподіяно шкоду, але фактично не наводить належних доводів про те, яким чином вирок щодо ОСОБА_8 стосується його прав, свобод та інтересів.
При цьому ОСОБА_6 , вважаючи себе потерпілим унаслідок незаконного заволодіння ОСОБА_8 транспортним засобом (ч. 1 ст. 289 КК), у поданій ним же касаційній скарзі вказує, що власником викраденого автомобіля є не він, а ОСОБА_9 .

Отже, суд апеляційної інстанції, повернувши ОСОБА_6 апеляційну скаргу на вирокЦаричанського районного суду Дніпропетровської області від 3 липня 2017 року щодо ОСОБА_8 , дотримався вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Також колегія суддів вважає доречним зазначити, що Європейський суд з прав людини як складову загального принципу верховенства права розглядає правову визначеність, яка в міжнародному праві пов`язується з реалізацією права на справедливий і публічний судовий розгляд справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, створеним на підставі закону, та передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточності рішень суду. Цей принцип закріплює, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися повторного слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Устименко проти України»). Винятки із цього принципу можуть бути лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див. справа «Пономарьов проти України»).
Отже, задоволення заявлених ОСОБА_6 доводів про скасування ухвали апеляційного суду в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 з метою повторного перегляду вироку місцевого суду, який набрав законної сили та яким ОСОБА_8 було звільнено від відбування покарання в зв`язку із застосуванням до нього амністії, на думку колегії суддів, буде порушувати принцип правової визначеності як невід`ємної складової принципу верховенства права.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.
А тому підстав, передбачених ст. 438 КПК, для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 440442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд

у х в а л и в:
ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року про повернення апеляційної скарги залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3