ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/5836/14-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/298/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст.187 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

потерпілого - ОСОБА_10 ,
представників потерпілого - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представників потерпілого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на вирок Київського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому ч. 1 ст. 187 КК України та виправдано у зв`язку з недоведенням, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується, в тому, що 18.08.2012 року приблизно о 01-40 ОСОБА_13 разом з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , перебували в ресторані «Альтбір», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 14-В, де разом з останніми вживав спиртні напої.

Також у вказаному закладі відпочивали раніше не знайомий їм ОСОБА_10 зі своїми знайомими та дружиною, які очікували прибуття автомобілю служби таксі, який вони заздалегідь викликали за допомогою мобільного телефону.

В цей час, на стоянку ресторану прибув ОСОБА_19 на належному йому автомобілі - таксі «Форд Фієста», державний номерний знак НОМЕР_1 , за своєю знайомою ОСОБА_20 , яка відпочивала у ресторані «Альтбір» разом із компанією ОСОБА_8 .

ОСОБА_10 підійшов до вказаного авто, вважаючи, що це таксі прибуло на його виклик та запитав про це у ОСОБА_19 , але ОСОБА_19 відповів, що він приїхав за своєю дівчиною, а не на виклик.

Між ОСОБА_10 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, з однієї сторони, та ОСОБА_19 , з іншої сторони, із-за викладених вище обставин відбувся конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час якого зав`язалася бійка за участю вказаних осіб, а також ОСОБА_8 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , яка продовжувалася кілька хвилин та була припинена завдяки зусиллям приятелів останніх.

Під час хуліганських дій, які супроводжувались побиттям ОСОБА_10 ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 та ОСОБА_19 , у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, направлений на заволодіння будь - яким майном ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний намір, не ставлячи до відома ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , скориставшись агресивною ситуацією, ОСОБА_8 , застосувавши насилля до ОСОБА_10 , небезпечне для життя і здоров`я останнього, що виразилось у миттєвому нанесенні руками та ногами в область голови і тулуба потерпілого не менше 10 ударів та спричиненням йому внаслідок цього тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а саме - підголовчатого перелому 2-ї пястної кістки зі зміщенням кістних відломків, та, таким чином, подавивши волю ОСОБА_10 до спротиву, заволодів його грошовими коштами в розмірі 5000 грн., які витягнув з правої задньої кишені надітих на нього джинсових шортів.

Після чого, ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Дії ОСОБА_8 , органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України, як напад з метою відкритого викрадення чужого майна (розбій), поєднаний з погрозою застосування насилля небезпечного для життя і здоров`я потерпілого.

Суд першої інстанції прийшов до висновку , що обвинуваченням не доведено факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України,і виправдав ОСОБА_8 за цим обвинуваченням на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України.

На підставні ухвали Київського районного суду м.Харкова від 22.01.2018 року ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 звільнені від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.296 КК України, відповідно до ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні , представники потерпілого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подали на нього апеляційні скарги.

Прокурор у кримінальному провадженні , з урахуванням уточнених апеляційних доводів, просить вирок Київського районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року стосовно ОСОБА_8 , якого за ч. 1 ст. 187 КК України виправдано, скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий судовий розгляд у Київському районному суді м. Харкова.

В обґрунтування свого апеляційного прохання прокурор посилається на те, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку про те, що свідчення потерпілого ОСОБА_10 та свідків обвинувачення щодо причетності обвинуваченого ОСОБА_8 до скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, є лише їх припущеннями, свідчать про невідповідність фактичним обставинам справи, оскільки показання потерпілого та всіх свідків обвинувачення, не суперечать одні одним, є логічними та послідовними. Письмові докази за цим провадженням добуті відповідно до вимог кримінального процесуального закону та свідчать про доведеність вини ОСОБА_8 за ч.1 ст. 187 КК України.

Крім того, прокурор зазначає, що свідки захисту є зацікавленими особами, так як мають дружні стосунки або родині зв`язки з обвинуваченим. Прокурор також зазначає, що в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині виправдувального вироку не зазначено мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

В свої апеляційних доводах прокурор вказує на те, що судом поверхово надано оцінку висновку судово-медичної експертизи №13-КЕ/2013 від 28.02.2013 року, а інші висновки судово-медичних експертиз судом взагалі не проаналізовані увироку. Також, апелянт посилається на те, що судом у вироку надана оцінка обставинам, які не досліджувалися під час судового розгляду.

Прокурор в своїх апеляційних доводах також зазначає, що суд необґрунтовано, при визнанні обвинуваченого невинуватим, послався на висновок судово-криміналістичної експертизи відеозвукозапису №8213 від 29.09.2017 року, оскільки відеозапис , який було надано на експертизу, не містить усіх подій вчиненого злочину.

В апеляційній скарзі прокурор також вказує, що матеріали кримінального провадження не містять звукозапису судового засідання від 12 березня 2018 року, а також судовий розгляд від 16 вересня 2016 року було проведено без участі прокурора, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Представник потерпілого ОСОБА_11 просить вирок Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

Обґрунтовуючи свою вимогу, представник потерпілого зазначає, що вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В основу вироку судом покладені припущення, оскільки судом взагалі не зазначено доказів, які б могли підтвердити висновки щодо невинуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, а також не наведено мотивів, з яких він відкинув докази сторони обвинувачення.

Крім того, апелянт вказує на те, що судом не наведено доказів, які би давали підстави сумніватись щодо наявності у потерпілого грошей в сумі 5000 гривень, а також переконливих висновків щодо спростування версії сторони обвинувачення про наявність у обвинуваченого умислу на заволодіння цими коштами.Під час судового розгляду були допитані свідки сторони обвинувачення, які бачили, що обвинувачений завдавав потерпілому удари та схилявся до нього під час бійки.

Також представник потерпілого ОСОБА_11 зазначає, що суд не врахував показання самого потерпілого ОСОБА_10 , який зазначав, що саме обвинувачений ОСОБА_8 наносив йому удари та нахилившись над ним витяг з правого заднього карману його джинсових шортів 5000 грн., купюрами по 200 грн., які потерпілий поклав туди незадовго до виходу з ресторану «Альтбір».

Таким чином, на думку апелянта, вирок суду ґрунтується на припущеннях, суперечить дослідженим у суді обставинам справи, суд прийняв до уваги лише покази свідків захисту, не надавши їм критичної оцінки, та не взяв до уваги показання свідків обвинувачення та інших письмових доказів і висновків експертів.

Представник потерпілого ОСОБА_12 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 та призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Представник потерпілого зазначає, що надана потерпілій стороні копія технічного носія інформації не містить журналу судового засідання та технічного запису засідання за 12 березня 2018 року, під час якого досліджувався висновок судово-криміналістичної експертизи відео-звукозапису №8312 від 29.09.2017 року, що є підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Крім того, як вказує апелянт, прокурор у судовому засіданні від 15 травня 2014 року було заявлено клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_21 , яке судом було задоволено. Разом з цим, судом було не було здійснено виклик та допит цього свідка, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Представник потерпілого ОСОБА_12 посилається на те, що судом не надано належної оцінки показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків сторони обвинувачення та захисту, які були допитані під час судового розгляду, а також дослідженим доказам, а саме: рахунку-фактурі від 17.08.2012 року; висновку судово-криміналістичної експертизи відео-звукозапису №8213 від 29.09.2017 року; висновку судово-медичної експертизи №13-КЕ/2013 від 28.02.2013 року. Апелянт вказує про те, що судом не надано оцінку деяким доказам сторони обвинувачення, що свідчить про незаконність і необґрунтованість судового рішення.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, потерпілого та його представників, які підтримали подані апеляційні скарги, а також пояснення обвинуваченого та захисника, які посилалися на законність та обґрунтованість виправдувального вироку, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представників потерпілого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах поданих апеляційних скарг сторони обвинувачення, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, об`єктивно дослідивши обставини кримінального провадження в межах пред`явленого обвинувачення та докази сторін, в тому числі і сторони обвинувачення. На підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні відомостей суд у чіткій відповідності до вимог п.1 ч.3 та п.1 ч.4 ст. 374; п.1 ч. 1 ст. 373 КПК України зробив правильну юридичну оцінку та ухвалив рішення про виправдання ОСОБА_8 за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Згідно відомостей, що є наявними у матеріалах судового провадження та зафіксованих на звукозаписі судового засідання, під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ретельно та об`єктивно були перевірені докази обвинувачення стосовно ОСОБА_8 на підтвердженняйого вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1ст. 187 КК України, шляхом допиту обвинуваченого, потерпілих, свідків обвинувачення та захисту, дослідженням доказів. Не погодившись з версією сторони обвинувачення, суд навів відповідні докази та висновки щодо їх спростування. Такі висновки суду, що підтримані обвинуваченим та його захисником, знайшли своє підтвердження і при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Своє рішення щодо обвинувачення, що визнане не доведеним, суд обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів, вмотивувавши виправдувальний вирок відповідно до вимог ст. 370 ; п.1 ч.3 та п.1 ч.4 ст. 374 КПК України, що об`єктивно вбачається зі змісту мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного вироку.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що, згідно фактичних обставин кримінального правопорушення, зазначених в остаточній редакції обвинувального акту від 26 червня 2014 року за цим кримінальним провадженням (арк.43-46 т.7), ОСОБА_8 , скориставшись агресивною ситуацією, застосувавши насилля до ОСОБА_10 , небезпечне для життя і здоров`я останнього, що виразилось у миттєвому нанесенні руками та ногами в область голови і тулуба потерпілого не менше 10 ударів та спричиненням йому внаслідок цього тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а саме - підголовчатого перелому 2-ї п`ясної кістки зі зміщенням кістних відломків, та, таким чином, подавивши волю ОСОБА_10 до спротиву, заволодів його грошовими коштами в розмірі 5000 грн., які витягнув з правої задньої кишені надітих на нього джинсових шортів.

Разом з цим, як вбачається з первинного та остаточного обвинувальних актів від 07 травня 2014 року і від 26 червня 2014 року відповідно у цьому кримінальному провадженні (арк.350-353 т.6, арк.1-4, 43-46 т.7), органом досудового розслідування кваліфіковано дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.187 КК України, як напад з метою відкритого викрадення чужого майна (розбій), поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого.

Пари цьому, фактичні обставини кримінального правопорушення , викладені в обвинувальному акті взагалі не містять даних про наявність з боку Момота будь-яких погроз потерпілому.

Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого, чи ні.

Органом досудового розслідування дії Момота не були кваліфіковані як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Отже формулювання обвинувачення та кваліфікація дій обвинуваченого не відповідали фактичним обставинам кримінального правопорушення викладеним в обвинувальному акті.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

У цьому випадку суд діяв з додержанням загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 22, 26 КПК України, а саме змагальності та диспозитивності, і розглянув провадження в межах наявного обвинувачення.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції прокурором, згідно із нормами ст.338 КПК України, правова кваліфікації дій ОСОБА_8 та обвинувачення стосовно нього не змінювалися.

Отже , враховуючи , що обвинувальний акт взагалі не містить даних про наявність будь-яких погроз з боку Момота по відношенню до потерпілого , а органом досудового слідства Момот обвинувачується у розбійному нападі поєднаному саме з погрозою застосування насильства , суд першої інстанції не мав правових підстав для ухвалення іншого рішення як виправдувальний вирок.

Колегія суддів бере до уваги, що Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Також Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Зазначені обставини беззаперечно свідчать про порушення права обвинуваченого на захист, оскільки правова кваліфікація дій ОСОБА_8 не відповідала фактичним обставинам та формулюванню обвинувачення, що зазначені в обвинувальному акті від 26 червня 2014 року у цьому кримінальному провадженні.

В будь-якому разі відповідно ч.3 ст. 409 КПК України , суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Крім того, суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Згідно ст. 62 Конституції України та ч.2 ст. 2 КК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презум пцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення доведена. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо підстави виправдання ОСОБА_8 за ч.1 ст.187 КК України, оскільки під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано жодного беззаперечного доказу на підтвердження вчинення ОСОБА_8 злочину згідно пред`явленого йому обвинувачення. Таких доказів не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Відповідно до обвинувального акту умисел направлений на заволодіння майном ОСОБА_10 раптово виник у Момота під час хуліганських дій , які супроводжувалися побиттям ОСОБА_10 ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_8 .

Факт хуліганських дій та побиття потерпілого ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_8 підтверджено ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2018 року про закриття кримінального провадження за ч.2 ст. 296 КК України , в якій зазначено , що останні тривалий час наносили удари руками та ногами по голові та тулубу ОСОБА_10 (а.с.121-122 т.9)

Потерпілий пояснював , що його били руками та ногами близько семи осіб, а він лежав закривши голову руками. Після нанесення ударів ОСОБА_8 , відчув біль в руці, бачив , що ОСОБА_8 витягнув з його кишені 5000 грн. , після чого втратив свідомість від удару ОСОБА_18 .

Ні в обвинувальному акті ні в апеляційній скарзі не наведено достовірних даних які надали можливість органу досудового слідства розмежувати які удари ОСОБА_22 були спричинені потерпілому в рамках групових хуліганських дій, а які як насильство направлене на подолання волі потерпілого для заволодіння майном. Висновок органу досудового слідства , що одні удари ОСОБА_22 та інших, які спричинили легкі тілесні ушкодження , були спрямовані на вчинення хуліганських дій , а інші удари Момота, які наносились одночасно, але спричинили середньої тяжкості пошкодження були спрямовані на заволодіння чужим майном не обґрунтований відповідними доказами.

Не зважаючи на достатню кількість очевидців , які знаходились поруч і були як знайомими обвинуваченого так і потерпілого, жоден з них безпосередньо не бачив що б Момот заволодів грошима потерпілого.

Враховуючи обставини за яких виник конфлікт між двома групами відпочиваючих в ресторані , який був пов`язаний з черговістю використанням таксі; значну кількість осіб, які були присутні на місці злочину; відсутність очевидців, які б бачили момент заволодіння грошима потерпілого ; відсутність факту вилучення грошей у обвинуваченого або даних щодо раптового виникнення у нього значних грошових коштів; відсутність даних , що насильство обвинуваченим було застосовано саме для заволодіння майном а не в ході хуліганських дій; лише пояснення потерпілого про те, що ОСОБА_8 заволодів його грошима, не є достатнім доказом для встановлення факту саме розбійного нападу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками щодо необхідності виправдання ОСОБА_23 за ч.1 ст.187 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, так як судом першої інстанції повністю дотриманні вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною обвинувачення не доведено винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційні доводи прокурора та представників потерпілого щодо неповноти судового розгляду, так як в оскаржуваному вироку судом не зазначено чому він не дав чи не повно дав оцінку висновкам судово-медичних експертиз від №3187-С від 06.11.2012 року(а.с.36-37 т. 2) , № 13-КЕ/2013 року від 28.02.2013 року(а.с. 149-152 т.2), № 645-С від 25.05.2013 року (а.с.18-19 т.3)та № 2956-ая/13 від 15.10.2013 року(а.с.63-66 т.30, не спростовують висновків суду про недоведеність вчинення ОСОБА_8 злочину за ч.1 ст.187 КК України, оскільки ці висновки свідчать лише про наявність у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, що були йому завдані 17.08.2012 року і можливість їх виникнення при його побитті за вказаних обставин.

Колегія суддів не ставить під сумнів зазначені висновки, але об`єктивні судово-медичні дані не дають підстав для висновку чи вчинялось насильство для подолання волі потерпілого задля заволодіння його майном чи в ході хуліганських дій.

Колегія суддів не бере до уваги апеляційні доводи апелянтів щодо відсутності звукозапису судового засідання від 12.03.2018 року, так як технічний носій інформації, що долучений до матеріалів кримінального провадження (арк.185 т.9), містить відповідний звукозапис.

Крім того, колегія суддів не погоджується з апеляційними вимогами щодо необхідності скасування виправдувального вироку внаслідок проведення судового засідання від 16.09.2016 року без участі прокурора.

Відповідно до звукозапису судового засіданні від 16.09.2016 року та журналу до нього (арк.202-203, 204 т.8, арк.185 т.9), суд, з урахуванням думки обвинувачених, захисників, потерпілого та його представників, вирішив відкласти судовий розгляд кримінального провадження у зв`язку з неявкою в судове засідання прокурора та необхідністю виклику свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 і ОСОБА_27 . Таким чином, на думку колегії суддів, відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, що передбачені п.3 ч.2 ст.412, п.1 ч.1 ст.415 КПК України.

Доводи, що зазначені в апеляційній скарзі представника потерпілого адвоката ОСОБА_12 , про те, що судом не був викликаний та допитаний свідок ОСОБА_21 за клопотання прокурора, яке було задоволено судом під час судового розгляду від 15.04.2014 року, - є необґрунтованими та безпідставними.

Так, згідно звукозапису судового засіданні та журналу до нього (арк.96-98 т.4, арк.185 т.9), під час судового розгляду, що відбувався 16.09.2016 року, прокурор не заявляв будь-яких клопотань про виклик та допит свідків сторони обвинувачення. Іншими учасниками судового розгляду також не заявлялися клопотання щодо виклику та допиту свідка ОСОБА_21 . Більш того, це судове засідання відбувалося ще до об`єднання кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_8 .

Після об`єднання кримінальних проваджень № 0000514 та №0000197, яке відбулось 30.09.2014 р. (а.с.125 т.4) в судовому засіданні від 28.10.2014 року судом першої інстанції, з урахуванням думки всіх учасників провадження, визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження. Будь-яких клопотань щодо виклику та допиту свідка ОСОБА_21 учасниками кримінального провадження заявлено не було. Відповідних клопотань прокурором також не було заявлено і в наступних судових засіданнях, у зв`язку з чим ці апеляційні доводи представника потерпілого є безпідставними та суб`єктивними.

Разом з тим, належить врахувати, що сутність решти апеляційних доводів прокурора та представників потерпілого полягає у їх незгоді з оцінкою доказів та обставин, встановлених за наслідками судового розгляду.

Апелянти у своїх твердженнях при апеляційному розгляді посилалися лише на суб`єктивні висновки щодо доведеності вини ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, ігноруючи об`єктивні факти та правові підстави, що встановлені судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного виправдувального вироку, а саме те, що жоден з допитаних під час судового розгляду свідків не підтвердив, що він бачив як обвинувачений ОСОБА_8 здійснив розбій за обставин, що викладені в обвинувальному акті №0000197.

Досліджені докази вочевидь свідчать про недоведеність вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , оскільки під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано будь-яких фактів на підтвердження вини ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням.

З огляду на викладене, внаслідок наявності об`єктивних даних, встановлених судом першої інстанції під час судового розгляду, колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами апелянтів про невідповідність висновків суду, що зазначені в оскаржуваному виправдувальному вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає правових і фактичних підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та представників потерпілого, з урахуванням апеляційних доводів, оскільки оскаржуване рішення відповідає вимогам вмотивованості та обґрунтованості, передбаченими ст. 370 КПК України. Разом з цим, колегія суддів бере до уваги, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнота судового розгляду не є підставою для ухвалення судом апеляційної інстанції обвинувального вироку, оскільки вичерпний перелік таких підстав передбачений лише ч.1 ст.420 КПК України, що в будь-якому випадку унеможливлює задоволення апеляційних вимог представника потерпілого ОСОБА_28 в цій частині.

Крім того, за наслідками проведення апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено істотних порушень КПК України, які обумовлюють скасування вироку Київського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року, ухваленого стосовно ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скаргипрокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представників потерпілого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді