У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0000675 апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новопристань, Вознесенського району, Миколаївської області, громадянки України, з середньою освітою , незаміжня, на утриманні дітей не має, непрацюючої, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої,

-обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити.
Вважати її засудженою за ч.2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначено її покарання в виді 1 (одного) місяця арешту.

Відповідно до ч.1 ст.71 та п.4 ч.1 ст.72 КК України до призначеного покарання, частково приєднано невідбуту частину основного покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання - 1 (один) місяць 5 (п`ять) днів арешту.

Строк відбування основного покарання обвинуваченій ОСОБА_5 обчислювати з дня її взяття під варту, після звернення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року до виконання після набрання ним законної сили.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена не погоджуючись з висновком суду щодо призначеного покарання, пояснює, що дійсно в зв`язку з хворобою не виходила на роботу, коли видужала зрозуміла, що саме за станом здоров`я не зможе працювати на холоді.

Вказує, що була вимушена влаштуватися на роботу в теплицю. В скоєному щиро кається та вважає, що суд мав змогу призначити їй більш м`який вид покарання, не зазначений в ч.2 ст.389 КК України, відповідно до правил ст. 69 КК України.
Крім того, зазначає, що на час подання апеляційної скарги вона перебуває в стані вагітності.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Згідно вироку суду, 27.11.2017 року вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_5 була визнана винною та засуджена за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та її призначено покарання у виді громадських робіт до 150 годин.

04.01.2018 року обвинувачену ОСОБА_5 взято на облік Вознесенського МВ в Миколаївській області з питань пробації, її ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання не пов`язаного з позбавленням волі, а також попереджено про правові наслідки ухилення від відбування покарання в виді можливості притягнення її до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.389 КК України. Цього ж дня обвинувачену ОСОБА_5 направлено для відбуття призначеного покарання у виді громадських робіт до комунального підприємства «Єдність» /надалі КП «Єдність»/.
Згідно наказу директора КП «Єдність» №7 від 10 січня 2018 року, обвинувачена ОСОБА_5 прийнята на громадські роботи до КП «Єдність» з 11 січня 2018 року двірником. Протягом січня 2018 року обвинувачена ОСОБА_5 відпрацювала 28 годин, а саме: по 4 години кожен день, в період з 11 січня 2018 року по 19 січня 2018 року. Після цього обвинувачена ОСОБА_5 на відпрацювання громадських робіт не з`являлася.
Таким чином, будучи засудженою до покарання у виді громадських робіт, обвинувачена ОСОБА_5 , починаючи з 22 січня 2018 року, усвідомлюючи кримінальну карність своїх дій, умисно ухилилася від відбування покарання не пов`язаного з позбавленням волі, а саме: від відбуття громадських робіт.
19 березня 2018 року інспектором Вознесенського МВ з питань пробації, обвинувачену ОСОБА_5 письмово попереджено про можливість притягнення її до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.389 КК України та повторно роз`яснено порядок і умови відбуття покарання не пов`язаного з позбавленням волі у виді громадських робіт. Але незважаючи на це, обвинувачена ОСОБА_5 на письмове попередження за невихід на відпрацювання громадських робіт інспектора Вознесенського МВ з питань пробації у письмовій формі відмовилась від подальшого виконання громадських робіт.
Таким чином, незважаючи на письмове попередження, обвинувачена ОСОБА_5 продовжила ухилятися від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі та в період часу з 22 січня 2018 року по 29 березня 2018 року, без поважних причин, не з`являлась на відпрацювання громадських робіт згідно встановленого графіку КП «Єдність».
Станом на 29 березня 2018 року обвинувачена ОСОБА_5 , будучи засудженою вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року до 150 годин громадських робіт, умисно, без поважних причин, не відпрацювала 122 години громадських робіт.

Умисні дії обвинуваченої ОСОБА_5 , суд кваліфікував за ч.2 ст.389 КК України, тобто ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд врахував, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченої, ступінь тяжкості скоєного злочину, та вважав необхідним призначити покарання у виді арешту, відповідно до мінімальної межі передбаченої санкцією ч.2 ст. 389 КК України. При призначенні остаточного покарання, суд не знайшов підстав для призначення покарання обвинуваченій із застосуванням вимог ст. 69, 75,76 КК України.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 в ухиленні від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, кваліфікація її дій за ч. 2 ст.389 КК України відповідно, є вірним, апелянтом не оспорюються, а тому в цій частині вирок суду першої інстанції апеляційним судом, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, не перевіряється.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання за злочин, передбачений ч.2 ст.389 КК України, то апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_5 судом дотримано в повній мірі.
Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, як вбачається з вироку, послався на дані про її особу, яка задовільно характеризується за місцем проживання, є судимою, ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, на обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, обтяжуючу обставину покарання, рецидив злочинів.

Апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи обвинуваченої про те, що суд міг би застосувати положення ст. 69 КК України при призначенні їй покарання на думку апеляційного суду - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції.

Підставами призначення більш м`якого покарання у ч.1 ст.69 КК України визнані дві групи чинників, які характеризують вчинений злочин і особу винного, а саме: 1) наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Крім того, застосування ст.69 КК України можливе за наявності лише двох, зазначених у цій нормі підстав, у їх єдності та сукупності. Якщо судом встановлені лише обставини, що пом`якшують покарання, хоча й такі, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину, але разом з тим у справі відсутні дані, які позитивно характеризують особу винного, застосування ст.69 КК України недопустиме. Немає підстав для застосування ст.69 КК України і тоді, коли судом встановлені лише дані, що позитивно характеризують особу винного, а обставини, які пом`якшують покарання, у справі відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції належно виконав дані вимоги Закону, врахував наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. Даними, які певним чином характеризують особу винної її характеристика за місцем проживання, відповідно до якої обвинувачена характеризується задовільно.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, вимог кримінального та процесуального закону, мету покарання, призначене судом покарання ОСОБА_5 , за своїм видом та розміром, є обґрунтованим та необхідним, відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України.

Посилання обвинуваченої на те, що вона перебуває в стані вагітності апеляційним судом не приймаються до уваги. Оскільки ОСОБА_5 не долучено до апеляційної скарги медичних документів на підтвердження такого стану, не надано зазначених документів апеляційному суду і на час розгляду справи, незважаючи на те, що пройшов досить тривалий час з дня призначення справи до розгляду апеляційним судом.

Врахувавши всі вищенаведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції за своїм змістом є належно вмотивованим обґрунтованим та законним.

Матеріали кримінального провадження не містять даних щодо порушення вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування вироку.

Отже апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,-

постановив :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: