УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2019 року

м. Київ
справа № 219/6929/15-к

провадження № 51-1156ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 04 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2016 року засуджено:

ОСОБА_4 за: ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення на строк 5 років; ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; ч. 3 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; пунктами 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, яке є його власністю.
ОСОБА_5 за: ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення на строк 5 років; ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; ч. 3 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; пунктами 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 2 ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 вересня 2009 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна, яке є його власністю.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 04 грудня 2018 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Виключив з мотивувальної та резолютивної частин вироку, а саме при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, та при кваліфікації дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилання суду на кваліфікуючі ознаки, передбачені пунктами 4 і 9 ч. 2 ст. 115 КК та кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 146 КК.
Постановив вважати засудженими
ОСОБА_4 за: ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення на строк 5 років; ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIII від 26 грудня 2015 року) зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення, з 23 травня 2015 року по 04 грудня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_5 за: ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення на строк 5 років; ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, яке є його власністю; пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом повного складання невідбутої частини покарання за вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 вересня 2009 року та покарання за цим вироком, остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 16 років 9 місяців 24 дні із конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIII від 26 грудня 2015 року) зараховано ОСОБА_5 у строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення, з 11 травня 2015 року по 04 грудня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу подано без додержання вимог зазначеної статті.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Всупереч наведеним положенням процесуального закону, у поданій скарзі прокурор обмежився лише загальними фразами щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність. При цьому прокурор не конкретизував, у чому саме полягало таке неправильне застосування матеріального закону судом апеляційної інстанції, як воно вплинуло на законність й обґрунтованість постановленого судового рішення, та чому його слід відносити до безумовних підстав для скасування касаційним судом ухвали апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК, з урахуванням положень статей 404, 413, 419 КПК.

Також, касаційна скарга прокурора не містить доводів щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених у рішенні цього суду на спростування доводів його апеляційної скарги.
Крім того, касаційна скарга прокурора містить суперечності: прокурор просить під час розгляду апеляційної скарги відповідно до ч. 3 ст. 433 КПК дослідити в судовому засіданні вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ухвалу Донецького апеляційного суду, однак ст. 433 КПК, на яку він посилається не містить відповідного пункту. Крім того, прокурор просить розглянути апеляційну скаргу, тоді як до повноважень Верховного Суду належить розгляд касаційних скарг.
Суд касаційної інстанції є судом права, відповідно до ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування й недотримання положень ст. 427 цього Кодексу, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, які до неї висуваються за законом, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд
постановив:
Залишити касаційну скаргу прокурора без руху і встановити йому семиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3