У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001084 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27.12.2018 року

Обвинувачений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Южноукраїнськ Миколаївської області, громадянин України, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

-обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.286 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_7
обвинувачений: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_8
потерпіла: ОСОБА_5

____________________________________________________
провадження № 11-кп/812/346/19 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_9
категорія ст.286 ч.1 КК України доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг .

Обвинувачений ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок суду змінити: в частині покарання просить пом`якшити покарання та призначити йому покарання у виді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік; в частині вирішення цивільного позову стягнути на користь потерпілої ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 13 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; визначити строк зберігання автомобіля на спецмайданчику. В іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок в частині призначення покарання, та ухвалити в цій частині новий вирок. Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки 6 місяців. В іншій частині вирок залишити без змін.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.
На підставі п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави в особі Комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» витрати за лікування потерпілої ОСОБА_5 в сумі 9696 (дев`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) гривень 67 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду в сумі 33 904 (тридцять три тисячі дев`ятсот чотири) гривні 91 копійка.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 80000 (вісімдесят тисяч) гривень моральної шкоди.
Речовий доказ - автомобіль «FIAT CROMA» державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , залишено на зберіганні на спецмайданчику Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області.
Залишено арешт, накладений ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26.12.2018 року на даний автомобіль.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 не згоден з вироком суду та вважає, що судом без належних обгрунтувань застосовано до нього максимальну відповідальність, без врахування визнання вини, щирого каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільної сплати потерпілій 19 000 грн. матеріальної шкоди та вчинення злочину невеликої тяжкості вперше.

Крім того, вважає, що судом не враховано його матеріальне та сімейне становище, наявність у нього на утриманні малолітньої дитини та дружини.

Зазначає, що потерпілій було сплачено страхове відшкодування.

Вважає, що сума моральної шкоди на користь потерпілої є непомірно великою і не відповідає принципу розумності і справедливості.

Окрім того, вважає, що судом безпідставно не зазначено строк зберігання його автомобілю на спецмайданчику.

Потерпіла ОСОБА_5 вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Вважає, що суд безпідставно врахував таку пом якшуючу обставину, як щире каяття, оскільки ОСОБА_6 жодного разу не попросив у неї пробачення та не врахував, що злочин ним було вчинено у стані алкогольного сп`яніння.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

01 грудня 2017 року близько 18:30 год. у темний час доби водій ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «FIAT CROMA» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вологій асфальтованій проїзній частині вул. Дружби Народів, призначеної для руху в двох напрямках і, що має по одній смузі в кожному напрямку, від проспекту Соборності у бік вул. Енергобудівників м. Южноукраїнськ Миколаївської області по своїй правій смузі проїзної частини, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться на проїжджій частині вул. Дружби Народів в районі будинку № 42 та позначеній інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 додатку 1 до Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, та дорожньою розміткою 1.14.1 додатку 2 до Правил дорожнього руху України не дотримався вимог вказаних дорожніх знаків та розмітки. В порушення вимог п. п. 2.9, 2.3 б, 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_5 , не вжив заходів до зниження швидкості аж до повної зупинки керованого ним автомобіля, щоб дати дорогу пішоходу, для якого могла бути створена перешкода або небезпека, хоча мав таку технічну можливість, а продовжив рух у обраному ним напрямку, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину вул. Дружби Народів, в межах нерегульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху його автомобілю.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_5 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення вироку без змін, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, пояснення потерпілої на підтримку своєї апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Фактичні обставини злочину, які викладені у вироку, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України судом встановлені правильно на підставі досліджених в судовому засіданні доказів і апелянтами не оспорюються.

Враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції, вирок в цій частині не переглядається.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку ці вимоги закону при призначені покарання ОСОБА_6 , дотримані.

Так, судом першої інстанції було враховано вимоги п.20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та при призначенні покарання, враховано не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Мотивуючи призначення покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, яким вчинено необережний злочин невеликої тяжкості, дані про особу, а саме те, що ОСОБА_6 характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, а також враховав висновок органу пробації та те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не було встановлено.

З урахуванням викладеного, суд звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, при цьому призначивши додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортним засобом.

Апеляційний суд вважає, що покарання обвинуваченому призначено у відповідності з вимогами ст. ст. 65 КК України, у межах санкції ст. 286 ч.1 КК України, та є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому доводи апеляційної скарги потерпілої відносно того, що призначене ОСОБА_6 , покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого є безпідставними.

Колегія суддів вважає також безпідставними і посилання обвинуваченого, що суд призначив йому занадто суворе покарання, не взявши до уваги наявність тих обставин, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, відшкодував частину матеріальної шкоди та вчинив злочин невеликої тяжкості вперше, оскільки ці обставини були враховані судом і йому було призначено покарання наближене до мінімальної межі санкції ч.1 ст.286 КК України.

Доводи обвинуваченого, щодо можливості не застосування до нього додаткового покарання не є слушними, оскільки суд першої інстанції, з урахуванням обставин даного кримінального провадження, зважаючи на те, що додаткове покарання має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим так і іншими особами, доцільно призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1рік 6 місяців.
Щодо зазначеного обвинуваченим про безпідставність призначення судом відшкодування матеріальної шкоди в сумі 33 904,91 грн., то зазначене матеріалами справи підтвердження не знайшло.

Так, вартість витрачених потерпілою коштів на медичні обстеження, лікування та медичну техніку була підтверджена документально і складає 33 904,91 грн. (а.с.36-46, 151-154).

В суді апеляційної інстанції потерпіла підтвердила, що їй дійсно було виплачено обвинуваченим більше 18 000 грн., але ці кошти пішли на інші витрати, що вона понесла внаслідок неможливості самостійно рухатись більше 7 місяців і вона ці витрати не заявляла в цивільному позові.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди на користь потерпілої, суд першої інстанції врахував тривалість її моральних страждань, наявність суттєвих змін в житті потерпілої, те що вона тривалий час перебувала на лікуванні у зв`язку з чим був порушений її нормальний ритм життя, наслідки, які настали від протиправних дій, а саме спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій, внаслідок чого вона не може вільно пересуватись, та те, що наразі їй встановлено ІІІ групу інвалідності, та вірно, з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, при вирішенні цивільного позову стягнув на користь ОСОБА_5 80 000 грн. моральної шкоди.

А тому посилання апелянта, що судом необґрунтовано стягнуто занадто великий розмір моральної шкоди є безпідставними.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для зміни вироку та його пом`якшення, про що просить обвинувачений, а тому його апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Також, колегія суддів, не вбачає підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку з призначенням обвинуваченому більш суворого покарання, як просить потерпіла.

Так, матеріали провадження містять ухвалу суду 1 інстанції від 14.01.2019 р. ( а.к.п. 184) якою виправлено описку в оскаржуваному вироку, та зазначено, що тринадцятий абзац мотивувальної частини оскаржуваного вироку слід викласти в наступній редакції «Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено».

Дана ухвала набула законної сили та не була оскаржена до суду апеляційної інстанції, тому твердження потерпілої про безпідставність неврахування судом тієї обставини, що злочин обвинувачений вчинив в стані алкогольного сп`яніння наразі не може бути підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Доводи потерпілої про помилковість врахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття обвинуваченого, спростовуються даними, що містять матеріали кримінального провадження про поведінку ОСОБА_6 , який добровільно виплатив потерпілій частину завданої матеріальної шкоди до заявлення нею цивільного позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_6 , є законним та обґрунтованим, тому не вбачає підстав для його скасування або зміни, як того просять апелянти.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404,405, 407, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27.12.2018 року відносно ОСОБА_6 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: