Ухвала
іменем України
7 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 758/11214/17
провадження № 51-10461ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 вересня 2018 року щодо неї,
встановив:
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засуджену, останній раз вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року до покарання

у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнену від відбування покарання

з іспитовим строком на 2 роки,
визнано винною та призначено покарання за:
ч. 2 ст. 185 КК до покарання виді позбавлення волі строком на 2 роки;
ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, з урахуванням покарання, призначеного заепізодом від 18 грудня 2015 року та покарання призначеного

за вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного ОСОБА_5

за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою за те, що 18 грудня 2015 року приблизно о 23:05 ОСОБА_5 за місцем свого проживання, в кімнаті квартири

АДРЕСА_2 , разом із раніше знайомою їй ОСОБА_6 вживала алкогольні напої. Тоді ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення золотих виробів, що знаходились на ОСОБА_6 , діючи умисно,

з корисливих мотивів, впевнившись, що ОСОБА_6 заснула, повторно таємно викрала належні останній золоті вироби загальною вартістю 13144 грн 15 к.

Крім цього, 5 лютого 2016 року приблизно о 19:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в магазині, що розташований за адресою АДРЕСА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, попросила у своєї знайомої ОСОБА_7 мобільний телефон

під приводом дзвінка, не маючи наміру повернути його. Отримавши мобільний телефон, ОСОБА_5 відійшла з поля зору ОСОБА_8 , тим самим, шляхом зловживання довірою, заволоділа мобільним телефоном «NOKIA 222 DualSim», вартістю 747 грн 67 к., завдавши останній матеріальної шкоди на вказану суму.
Не погодившись із постановленими судовими рішеннями, засуджена звернулася до суду з касаційною скаргою в якій вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що з урахуванням всіх пом`якшуючих обставин їй має бути призначене покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених

ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК, у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженої про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість,

на думку колегії суддів, є безпідставними і спростовуються змістом оскарженого судового рішення.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності

та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених

дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні враховуватися обставини, які його пом`якшують

та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі

вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Так, санкція ч. 2 ст. 185 КК передбачає покарання у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк. За вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі

на строк до трьох років. Доцільність їхнього застосування вирішується судом

у кожному конкретному випадку.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження

за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як видно з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених нею злочинів, які відповідно до ст. 12 КК, відносяться до злочинів середньої тяжкості, особу винної, яка раніше неодноразово судима, останній раз вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК,

до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Крім того,

суд врахував, що ОСОБА_5 має на утриманні 3-х дітей та позитивно характеризується за місцем роботи, наявність пом`якшуючих вину обставин,

а саме щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують.
Враховуючи наведене суд обґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання

у виді позбавлення волі, яке за своїм видом та розміром є необхідним

й достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів, в тому числі за сукупністю злочинів та сукупністю вироків і визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць.
Разом з тим, під час розгляду кримінального провадження достатніх підстав

для застосування щодо ОСОБА_5 більш м`якого покарання судом не встановлено.
Що стосується доводів засудженої про можливість призначення їй покарання

з урахуванням вимог ст. 75 КК, то колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, де зазначено, що ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, а також дані про особу засудженої,

яка раніше неодноразово судима, на шлях виправлення не стала та вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, до постановлення вироку Подільським районним судом м. Києва від 2 грудня 2015 року, та злочин, передбачений

ч. 2 ст. 190 КК, після постановлення цього вироку, не дає підстав для пом`якшення призначеного судом покарання та застосування вимог ст. 75 КК.
Підстав вважати покарання, призначене ОСОБА_5 , явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.
Враховуючи те, що касаційні вимоги засудженої є необґрунтованими, а також

те, що інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі ОСОБА_5 не вказала, суд касаційної інстанції вважає, що у цій справі необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Києва

від 28 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 вересня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3