Номер провадження: 11-сс/785/1982/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 від 23.09.2015 року про закриття кримінального провадження №0000641, внесеного до ЄРДР 21.07.2014 року, щодо судді Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України та ОСОБА_9 за ч.5 ст.27 та ч.3 ст.368 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_10 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_11 ,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 від 23.09.2015 року про закриття кримінального провадження №0000641, внесеного до ЄРДР 21.07.2014 року, щодо судді Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України та ОСОБА_9 за ч.5 ст.27 та ч.3 ст.368 КК України.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено повно, всебічно та об`єктивно, а сама постанова про закриття кримінального провадженні винесена з дотриманням норм КПК України, у зв`язку з чим підстав для скасування постанови прокурора не вбачається.

Зміст вимог клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

На дану ухвалу заявник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову прокурора про закриття кримінального провадження.

Також у апеляційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, мотивуючи свою вимогу тим, що він не отримав копію ухвали в день її постановлення, а про судове рішення дізнався лише 22.11.2018 року.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника заявника, який підтримав доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та просив його задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків про таке.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р., згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.
Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі «Golder v. the United Kingdom» (1975), n. 35 зазначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби частина 1 статті 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши насамперед того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме доступ до суду. Характеристики справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними, за відсутності судового провадження». У цьому ж рішенні Суд вказав, що право доступу до правосуддя є одним із невід`ємних складових права, гарантованого статтею 6 п. 1. Це не розповсюджувальне тлумачення, що накладає додаткові зобов`язання на Договірні держави: цей висновок заснований на термінології першого речення п. 1 статті 6, прочитаного у контексті цієї статті, з урахуванням предмету та мети нормативного договору, яким є Конвенція, а також загальних принципів права. Таким чином, Суд дійшов висновку, що, навіть і не використовуючи «додаткові засоби тлумачення», передбачені ст. 32 Віденської конвенції, стаття 6 п. 1 забезпечує кожній людині право на розгляд у суді будь-якого спору, що відноситься до його цивільних прав та обов`язків. Вона визнає «право на суд», де право доступу, що розуміється як право ініціювати провадження у цивільній справі, складає лише один із аспектів. До цього слід додати гарантії статті 6 п. 1, що відносяться до організації й складу суду і до руху процесу. Все це у цілому являє собою право на справедливий розгляд.

У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Слід також зазначити, що Суд у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (Ashingdane v. the United Kingdom).

Права та свободи людини і громадянина, у відповідності до ст. 55 Конституції України, захищаються судом, при цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями ст. 24 КПК України, які узгоджуються з приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Разом з цим, специфіка кримінальної процесуальної діяльності визначає особливу процедуру оскарження дій (бездіяльності) і рішень осіб, які її здійснюють, водночас право на оскарження у кримінальному процесі забезпечується встановленням у нормах КПК порядку і строків принесення (у деяких випадках і розгляду) скарг на дії (бездіяльність) і рішення суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Тому главою 26 КПК України і передбачений інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадій досудового розслідування, який служить вихідною гарантією захисту прав учасників кримінального провадження і є однією із засад кримінального провадження.

При цьому, стаття 395 КПК України наводить конкретні строки оскарження в апеляційному порядку судових рішень суду першої інстанції, в тому числі ухвал слідчого судді.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді відраховується з дня її проголошення.

Частиною третьою статті 395 КПК України також встановлені виключення із загального правила, а саме випадки, в яких строк на апеляційне оскарження відраховується не від дня проголошення оскаржуваного судового рішення, а від іншої дати. До цих випадків, зокрема, відносяться:

- оскарження ухвали слідчого судді особою, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги для якої обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення;
- оскарження судового рішення іншим учасником кримінального провадження, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для якої обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
З викладених положень вбачається, що виключення із загального правила передбачені для двох категорій учасників кримінального провадження, одна з яких є істотно обмеженою у правах та доступі до інформаційних благ в силу утримання під вартою, що зумовлює необхідність надання додаткового часу для підготовки та подачі такою особою апеляційної скарги, а друга з об`єктивних причин не обізнана та не могля бути обізнаною про постановлене судове рішення у зв`язку з нереалізацією або незабезпеченням з певних причин права на участь в судовому провадженні при вирішенні слідчим суддею, судом певних питань, що стосуються її прав, свобод та законних інтересів.
В усіх інших випадках строк на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді починає спливати з дня проголошення такого судового рішення. Це ж правило розповсюджується на осіб, які рали участь в судовому засіданні під час розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
З викладеного вбачається, що саме за допомогою чіткого визначення в Кримінальному процесуальному законі України порядку і строків оскарження ухвал слідчого судді в апеляційному порядку, знаходить свою реалізацію конституційний припис закріплений в п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України, щодо забезпечення розумних строків розгляду справ судом.

Таким чином, кримінальним процесуальним законом України не встановлені заборона або обмеження в реалізації права на оскарження до суду певних судових рішень під час досудового розслідування, а визначена особлива процедура оскарження апеляційного оскарження ухвал слідчого судді, яка в даному випадку не була дотримана апелянтом.

З матеріалів провадження вбачається, що в день постановлення ухвали 14.11.2018 року в судовому засіданні був присутній прокурор, заявник ОСОБА_6 та його представник адвокат ОСОБА_11 , тобто їм було відомо про прийняте слідчим суддею рішення та вони мали змогу подати апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ст.395 КПК України, строк на апеляційне оскарження для цих осіб обчислюється з дня проголошення ухвали слідчого судді.

Як пояснив у судовому засіданні представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_11 , після видалення слідчого судді до нарадчої кімнати вони не дочекались його виходу та проголошення ухвали і залишили судове засідання.

Апеляційний суд вважає, що такі дії заявника та його представника не свідчать про те, що вони не були обізнані про постановлення оскаржуваного судового рішення, а лише свідчать про небажання взяти участь в судовому засіданні.

Вищевикладені обставини не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_6 ухвали слідчого судді, оскільки йому та його представнику було достеменно відомо про те, що суд видалився до нарадчої кімнати для прийняття та проголошення судового рішення.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_11 пояснив, що ані він, ані ОСОБА_6 не звертались до слідчого судді із заявою про видачу копії повного тексту ухвали для ознайомлення та оскарження у передбачений кримінальним процесуальним Законом строк.

Інших обставин, які би свідчили про поважність причин пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, не існує, що підтвердив апеляційному суду адвокат ОСОБА_11 .

Відповідно до п.4 ч.3 ст.399 КПК України, апеляційна скарга подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що в судовому засіданні не була доведена поважність причин пропуску ОСОБА_6 строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання та поновлення йому вказаного строку.

Керуючись вимогами ст.ст. 374, 399, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_6 на постанову прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 від 23.09.2015 року про закриття кримінального провадження №0000641, внесеного до ЄРДР 21.07.2014 року, щодо судді Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України та ОСОБА_9 за ч.5 ст.27 та ч.3 ст.368 КК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4