АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
Іменем України

19 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0002563 від 03.03.2018 р., за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, було задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_6 , погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, а саме житлове приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 , у вигляді заборони розпоряджатися вказаним майном, без заборони використання такого житлового приміщення особами, які на законних підставах у ньому проживають.

В ухвалі слідчий суддя вказав, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, оскільки містить достатньо правових підстав для арешту майна.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року та ухвалити нову ухвалу, якою повністю задовольнити клопотання слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_6 , погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 про накладення арешту на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , з забороною користування і розпорядження вказаним майном.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що слідчий суддя не звернув увагу на ризики встановлені слідчим при огляді житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а саме ті, що зазначене помешкання самовільно використовується ОСОБА_7 , та дане майно має доказове значення у кримінальному провадженні, отже має бути арештоване не лише із забороною розпорядження (відчуження) майна але із забороною його користування, оскільки існує ризик протиправного впливу ОСОБА_7 на вказане майно, що може перешкодити встановленню істини у даному кримінальному провадженні.

Одночасно, апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 р. В обґрунтування поважності причин пропуску встановленого законом строку на апеляційне оскарження апелянт вказує на те, що оскаржувана ухвала була отримана прокурором лише 04.04.2018 року.

В судове засідання у справі представник власника майна не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутністю сторони захисту, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь судді, поясненняпрокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження за клопотанням слідчого та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, при цьому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно з частиною 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що ухвалу суду від 28.03.2018 р. було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з матеріалів провадження, у провадженні слідчого відділу Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до ЄРДР під №0002563 від 03.03.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.

28.03.2018 року слідчий СВ Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_6 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на житлове приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 , із забороною користуватися і розпоряджатися вказаним майном.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.03.2018 року клопотання слідчого було задоволено.

Задовольняючи клопотання слідчого, внесене в межах кримінального провадження №0002563 від 03.03.2018 року, слідчий суддя прийшов до висновку, що існують достатні підстави для накладення арешту на майно, з огляду на те, що воно відповідає критеріям, визначеним у ст. 170 КПК України, а саме є об`єктом кримінально-протиправних дій, може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на такі обставини.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні слідчого доводи про накладення арешту на майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, враховано достатність доказів, що вказують про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, наявність даних про належність майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності останнього, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Крім цього, слідчим суддею встановлено, що арештоване майно є речовим доказом в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З урахуванням цього слідчий суддя, всупереч тверджень апелянта, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя суду першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Доводи апелянта про те, що слідчий суддя не звернув увагу на ризики встановлені слідчим при огляді житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а саме ті, що зазначене помешкання самовільно використовується ОСОБА_7 , та дане майно має доказове значення у кримінальному провадженні, отже має бути арештоване не лише із забороною розпорядження (відчуження) майна але із забороною його користування, оскільки існує ризик протиправного впливу ОСОБА_7 на вказане майно, що може перешкодити встановленню істини у даному кримінальному провадженні є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів судового провадження органом досудового розслідування встановлено, що майно є об`єктом кримінально-протиправних дій та доказом злочину, а тому накладення арешту на майно є необхідним з метою забезпечення речових доказів. При цьому, слідчим доведено, що існує ризик відчуження вказаного майна.

Одночасно з цим, органом досудового розслідування не наведено фактичних обставин та підстав відповідно до ст. 170 КПК України за якими користування квартирою може перешкодити даному кримінальному провадженню, а тому зазначення в клопотанні про необхідність заборонити користування майном з метою запобігання можливості його відчуження є голослівними та недоведеними у відповідності до вимог ч. 11 ст. 170 КПК України.

Крім того, відповідно до ч. 12 ст. 170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

На думку колегії суддів, органом досудового розслідування доведено ризик передачі вказаного майна, на підставі чого необхідна заборона відчуження майна, на яке накладено арешт з метою запобігання доведеного ризику. Разом з тим, інші заявлені ризики є недоведеними, на підставі чого немає необхідності у забороні користування майном в даному провадженні.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла остаточного висновку, що рішення слідчого судді суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу слідчого судді у необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 117, 170-173, 309, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418 ч. 1, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва
п о с т а н о в и л а:

Поновити прокурору Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0002563 від 03.03.2018 р., за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, якою було задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_6 , погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, а саме житлове приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1 , у вигляді заборони розпоряджатися вказаним майном, без заборони використання такого житлового приміщення особами, які на законних підставах у ньому проживають залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 с і к