Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року
м. Київ

справа № 752/12051/14-к
провадження № 51-9386ск18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Встановлені обставини
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року

ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, оскільки ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення до постановлення вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2015 року вказаний вирок залишено без зміни.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року частково задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2015 року і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вироком Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року скасовано вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання і постановлено новий вирок, яким призначено покарання за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч.1,ч.4 ст. 70 КК шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2014 року, більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня

2014 року щодо ОСОБА_5 постановлено виконувати самостійно. В строк відбування покарання зараховано строк відбутого покарання у виді арешту за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року залишено без задоволення заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 .
Суть питання
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 як незаконну, через істотні порушення вимог статей 8 і 370 КПК і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Захисник вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо невідповідності його твердження стосовно подвійного засудження ОСОБА_5 за вчинення одного злочину вимогам закону України про кримінальну відповідальність.
Так, вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочину від 25 листопада 2014 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. З урахуванням того, що ОСОБА_5 вчинив вказане правопорушення до постановлення вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року, остаточно йому призначено покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 3 роки.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року ОСОБА_5 звільнено від покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року.
Разом із тим тепер ОСОБА_5 має відбути покарання, призначене вироком Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року, яким, крім іншого, постановлено виконувати самостійно вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2014 року (покарання за яким було поглинуто вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року).
На думку захисника, є помилковими висновки апеляційного суду щодо відсутності впливу на законність вироку апеляційного суду обізнаність цього суду про існування іншого вироку, що набрав законної сили, по тому самому кримінальному правопорушенню, а тому, як наслідок, відсутності обставин, визначених ст. 459 КПК для задоволення його заяви.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Як убачається з касаційної скарги та копії оскаржуваного судового рішення, у заяві про перегляд вироку Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року захисник посилався на інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
На обґрунтування своїх вимог захисник посилався на те, що при призначенні ОСОБА_5 покарання вироком Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня

2016 року, суду апеляційної інстанції не було відомо про поглинання вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року покарання, призначеного ОСОБА_5 вироком Голосіївського районного суду м. Києва від

27 листопада 2014 року, який у свою чергу поглинув покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року.
Апеляційний суд розглянув заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 відповідно до положень ст. 466 КПК, належним чином перевірив усі доводи заявника, на підставі чого дійшов умотивованого висновку про те, що наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року не впливає на законність постановлення судом апеляційної інстанції вироку від 11 квітня 2016 року, незалежно від того чи було відомо останньому про його існування, оскільки під час судового розгляду апеляційним судом надавалася оцінка законності вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року відповідно до ст. 404 КПК та з урахуванням положень ст. 439 цього Кодексу (в межах вимог апеляційної скарги прокурора). Існування вироку Голосіївського районного суду міста Києва

від 25 березня 2015 року та призначення ним остаточного покарання, в тому числі з урахуванням покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року, не є нововиявленою обставиною для перегляду вироку Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року в розумінні ст. 459 КПК. З таким висновком погоджується і колегія касаційного суду.

З касаційної скарги захисника, яка за змістом є аналогічною його заяві про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 фактично вбачається, що відповідно до положень глави 34 КПК скасування вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року та ухвалення нового вироку апеляційним судом може бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами саме вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року, а не навпаки.
Враховуючи наведене, Верховний Суд констатує, що ухвала Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 відповідає вимогам

статей 370 і 419 КПК і не суперечить положенням ст. 8 цього Кодексу, тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог кримінального процесуального закону обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви захисника ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 , Верховний Суд вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3