Постанова

Іменем України
30 серпня 2018 р.

м. Київ
справа №320/1274/16-к
провадження № 51-2882 км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
засудженого ( в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2016 рокуОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21 січня 2016 року о 16.50 год., маючи умисел на заволодіння чужим майном, використовуючи заздалегідь заготовлене знаряддя вчинення злочину медичну маску та кухонний ніж, проник до приміщення перукарні по АДРЕСА_2 , де із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя осіб, які зазнали нападу, вчинив на ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розбійний напад і заволодів їх майном та грошовими коштами, спричинивши потерпілим шкоду на суму 5 300 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, оскільки вважає відсутніми підстави для застосування ст. 69 КК України. Також зазначає, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив та не надав оцінки доводам прокурора щодо явної несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість.
У доповненні прокурор посилається на те, що суд не призначив додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією ч. 3 ст. 187 КК України як обов`язкове, не навівши у вироку жодних мотивів такого рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що скарга є обґрунтованою та просила її задовольнити.

У надісланій до касаційного суду заяві потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що претензій до засудженого не має та просила скаргу прокурора залишити без задоволення.

Засуджений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_6 вважали, що касаційна скарга прокурора є необґрунтованою та просили залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 187 КК України у касаційній скарзі прокурора не оспорюється.
Твердження прокурора у касаційній скарзі про те, що суд безпідставно застосував щодо ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, мотивуючи своє рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити засудженому, врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, а також обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Ці пом`якшуючі покарання обставини суд визнав такими, що істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, і дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.
Окрім того, судом ураховано позицію потерпілої, яка просила не призначати суворе покарання, а також думку прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, щодо призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Твердження у касаційній скарзі прокурора про те, що суд без достатніх підстав не призначив за ч. 3 ст. 187 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна, є безпідставними.
Відповідно до роз`яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, суд може не призначити додаткове покарання, передбачене санкцією статті Особливої частини КК, як обов`язкове з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 69 КК України.
Суд, мотивуючи рішення щодо міри покарання засудженому за ч. 3 ст. 187 КК України, врахувавши пом`якшуючі покарання обставини, які дали підстави для застосування ст. 69 КК України дійшов висновку про можливість не призначати додаткове покарання у виді конфіскації майна, передбачене санкцією ч. 3 ст. 187 КК України як обов`язкове.
Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора та погоджуючись з висновком місцевого суду в частині призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, належним чином умотивував прийняте рішення. Із таким висновком погоджується і колегія суддів.
Тому, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано призначив покарання за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України без призначення додаткового виду покарання у виді конфіскації майна. Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав вважати його м`яким, немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441 КПК України та відповідно до п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд

у х в а л и в:
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3