Суворовський районний суд міста Одеси
Провадження №1-кп/523/100/18
У Х В А Л А

про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу
02.05.2018 року м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_4 , під час судового розгляду кримінального провадження із звинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, ч.2 ст.187, ч.2 ст.189 та ч.3 ст.357 КК України,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_5 обвинувачується у вимаганні у ОСОБА_6 500 доларів США, поєднаному з погрозою застосування насильства над потерпілим, вчинене за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в нічний час з 28 на 29 березня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 , а також у одночасному незаконному заволодінні паспортом та іншим важливим особистим документом потерпілого.

Окрім того, ОСОБА_5 обвинувачується у розбійному нападі на ОСОБА_9 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб з іншими двома особами близько 10 години 01 липня 2016 року за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 74.

Строк застосованого до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає 3 травня 2018 року, у зв`язку із чим, судом поставлено питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого на обговорення учасників процесу.

Прокурор вважав можливим продовжити строк дії раніше застосованого запобіжного заходу з підстав тяжкості вмінених діянь, перебування обвинуваченого у розшуку, а також його можливого неправомірного впливу на потерпілих, свідків та перешкоджання кримінальному провадженню.

Захисник та обвинувачений вважали можливим змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, обґрунтовуючи зазначене недоведеністю існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що більш м`які міри запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 , а також наявністю у того власної родини, з обов`язком утримання трьох неповнолітніх дітей.

З`ясувавши думку учасників процесу суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.177 та 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Тримання під вартою може бути застосовано, зокрема, до раніше судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

При розгляді питання про продовження строку тримання під вартою суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку як застосування такого запобіжного заходу, так і продовження строку його застосування. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»).

Оцінюючи доводи прокурора про наявність доказів в обґрунтування існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити подальшу належну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків в межах даного кримінального провадження, суд вважає, що ці доводи не є переконливими.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, зокрема, тяжких злочинів, передбачених ч.2 ст.189, ч.2 ст.187 КК України, санкція останнього з яких передбачає можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Проте, тяжкість злочину законом не визначається підставою для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки тримання під вартою, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.
В попередніх судових засіданнях ОСОБА_5 показав про часткове визнання своєї вини. В судових засіданнях 30 вересня 2015 року та 18 травня 2017 року потерпілий ОСОБА_6 дав показання про конкретні обставини вчинених щодо нього неправомірних дій з боку ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що були поєднані із застосуванням до потерпілого фізичного насильства, із вимаганням грошей та заволодінням належних останньому документів.

Окрім того, в судовому засіданні 11 січня 2018 року потерпілий ОСОБА_9 показав щонайменше про присутність ОСОБА_5 в місті та в момент його пограбування групою осіб.

Фактичне невизнання ОСОБА_5 вини в іншій частині обвинувачення, а саме за ч.2 ст.187 КК України, не може бути при вирішенні питання про можливе продовження його ув`язнення, без сукупності інших доказів, безумовно витлумачено проти обвинуваченого, оскільки діючий принцип презумпції невинуватості вимагає доведення в суді протилежного стороною обвинувачення.

Оцінюючи ж довід прокурора про наявність у обвинуваченого непогашеної судимості суд вважає, що ця обставина має бути обов`язково врахована при визначенні виду та міри можливо призначеного судом остаточного покарання в разі винесення щодо ОСОБА_5 обвинувального вироку.

Інший довід про можливий ризик неправомірного впливу ОСОБА_5 на інших учасників судового розгляду є лише припущеннями, оскільки не підтверджений будь-яким об`єктивним доказом.

ОСОБА_5 перебуває під вартою з 24 квітня 2017 року. Судовий розгляд даного об`єднаного кримінального провадження не завершено внаслідок незабезпечення прокурором явки свідків обвинувачення, а також нездійсненням органом поліції приводу обвинуваченого в іншому кримінальному провадженні ОСОБА_10 , про неможливість окремого розгляду яких заявляють обидві сторони судового провадження.

У зв`язку з тривалим ув`язненням ОСОБА_5 останній фактично відбуває покарання за діяння, вину у вчиненні яких не доведено в суді в законному порядку. З цієї ж підстави втратила актуальність і ймовірність можливого ухилення обвинуваченого від суду.

З врахуванням сукупності викладеного суд вважає, що в силу тяжкості вмінених ОСОБА_5 діянь, отриманих даних про достатню міцність його соціальних зв`язків, наявності родини з обов`язком утримання трьох неповнолітніх дітей, а також для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, до зазначеної особи в подальшому достатньо застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
На підставі викладеного, керуючись ст.331 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Змінити стосовно обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.189 та ч.3 ст.357 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення та припиняє свою дію 29 червня 2018 року.
Протягом строку застосування домашнього арешту заборонити ОСОБА_5 цілодобово залишати місце свого фактичного проживання.

Покласти на ОСОБА_5 обов`язки утримуватись від можливого спілкування із іншими підозрюваними, потерпілими, свідками в даному кримінальному провадженні, а також прибувати за викликом суду для участі в проведенні процесуальних дій.

Контроль за дотриманням обвинуваченим умов застосованого домашнього арешту покласти на начальника Суворовського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1