Постанова
іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ
справа № 556/1398/16-к
провадження № 51-3404 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 червня 2017 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000082, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Дубівки Володимирецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За зазначеним вироком ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 286 КК на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 135 КК на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15 травня 2016 року близько 23:15, керуючи автомобілем марки «PEUGEOT EXPERT» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Соборній у с. Дубівці Володимирецького району Рівненської області в напрямку смт Володимирця зі швидкістю 70 км/год, і усупереч вимогам підпункту «б» п. 2.3, пунктів 12.2, 12.3, 12.4, 19.3 Правил дорожнього рухуздійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , котра рухалася попереду проїзної частини дороги в попутному напрямку відносно руху транспортного засобу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 загинула на місці аварії, а ОСОБА_6 зник із місця вчинення злочину.

Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 18 грудня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 скасував у частині звільнення від відбування покарання. Постановив засудити ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 135 КК на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 286 КК на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі пунктів «д», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування основного та додаткового покарання. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що мотивувальна та резолютивна частини вироку апеляційного суду містять суперечності, оскільки у формулюванні обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК, визнаного судом доведеним, відсутні всі елементи складу цього кримінального правопорушення, що унеможливлює зіставлення фактичної складової обвинувачення з його юридичною формулою. При цьому в резолютивній частині вироку апеляційного суду при скасуванні рішення суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання безпідставно повторно призначено покарання за ті самі злочини, що фактично ускладнює виконання вказаних судових рішень. Прокурор зазначає про відсутність у вироку апеляційного суду належного мотивування недоведеності факту перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину. Також, на переконання прокурора, апеляційний суд у своєму рішенні не надав оцінки всім доказам, безпосередньо дослідженим у судовому засіданні, і не мотивував визнання неналежним та недопустимим доказом висновку медичного огляду ОСОБА_6 , складеного згідно з вимогами закону. Стверджує, що внаслідок порушення апеляційним судом вимог ст. 94 КПК звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання в результаті застосування акта амністії є незаконним. Крім того, прокурор вважає, що при оголошенні в судовому засіданні документальних доказів кримінального провадження стороною обвинувачення, було порушено принцип безпосередності дослідження доказів.
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу, просив скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції; засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги і просили судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог пунктів «д», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі: особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12КК; особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, а також особи кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки щодо них не набрали законної сили, а саме: ветерани війни (учасники бойових дій, інваліди війни та учасники війни, які підпадають під дію Закону України«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») та учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілі внаслідок Чорнобильської катастрофи особи, котрі підпадають під дію Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції звернувся до суду із заявою про застосування до нього акта амністії, оскільки він є ветераном війни та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. З урахуванням цих обставин суд, визнавши ОСОБА_6 суб`єктом амністії, звільнив його від призначеного основного та додаткового покарання на підставі пунктів «д», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» (т. 2 а.п. 75).
Із таким рішенням погоджується колегія суддів Верховного Суду, зважаючи на те, що суд першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано спростували ту обставину, що ОСОБА_6 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що згідно з п. «е» ст. 9 вказаного Закону є перешкодою для застосування акта амністії, в результаті визнання недопустимими та неналежними доказами: протоколу огляду місця події від 13 червня 2016 року, в результаті проведення якого вилучалися зразки крові ОСОБА_6 для проведення експертизи, однак ці дії здійснювалися усупереч положенням статей 241, 245 КПК за відсутності дозвільних документів на проведення вказаних процесуальних дій, зокрема постанови прокурора про освідування особи, протоколу про добровільне відбирання біологічних зразків та ухвали слідчого судді; акта медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 16 травня 2016 року № 21 через відсутність даних про досліджуване середовище та відсутність підписів ОСОБА_6 у Журналі реєстрації медичних оглядів для встановлення факту вживання психотропної речовини та стану сп`яніння, що у своїй сукупності обґрунтовано поставило під сумнів походження скляних пробірок зі зразками крові, відібраних за результатами проведення огляду приміщення «Володимирецької ЦРЛ», від 13 червня 2016 року, як і сам факт відібрання зразків крові у ОСОБА_6 та їх належність саме йому.
З урахуванням того, що висновки експертів від 23 червня 2016 року № 951 та від 24 червня 2016 року № 633 з результатами дослідження крові є похідними доказами, то з огляду на практику Європейського суду з прав людини і основоположних свобод у справах «Тейксейдера де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року та «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, в яких зазначено про визнання недопустимими доказами не лише тих, які безпосередньо отримано внаслідок порушення й тих, які не були б отримано, якби не були отримано перші, тобто джерелом походження яких є недопустимі докази, на думку Верховного Суду, є правильними та обґрунтованими, висновки судів про неналежність та недопустимість цих доказів.
За таких обставин, на думку колегії суддів Верховного Суду, звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі акта амністії відповідає вимогам закону.
Доводи прокурора про те, що у вироку апеляційного суду при формулюванні обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК, визнаного судом доведеним, відсутні всі елементи складу цього кримінального правопорушення, є неспроможними у зв`язку з тим, що питання про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК та юридична оцінка його дій в апеляційному порядку не переглядались, оскільки таке питання в апеляційній скарзі сторони обвинувачення не ставилося.
Також необґрунтованим є посилання прокурора на порушення судами першої та апеляційної інстанцій принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, оскільки всі докази, надані стороною обвинувачення, були предметом безпосереднього дослідження судів і отримали належну оцінку, при цьому деякі з них обґрунтовано було покладено в основу обвинувачення ОСОБА_6 , а інші мотивовано відкинуто у зв`язку з визнанням їх неналежними та недопустимими.
Що стосується посилань прокурора на окремі недоліки, допущені при викладенні тексту вироку апеляційного суду, то вони не є істотними і не впливають на суть прийнятого рішення, а тому виходячи з положень ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення. На думку колегії суддів Верховного Суду, ці недоліки можуть бути виправлені місцевим судом у порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні, не виявлено, тому законних підстав для скасування постановлених щодо засудженого ОСОБА_6 судових рішень за доводами касаційної скарги прокурора Верховний Суд не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 438, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 червня 2017 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3