У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/3030/18

№ 1-м/183/5/18

19 липня 2018 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації щодо засудженого громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність із законодавством України, -

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
Міністерство юстиції України звернулося до суду з клопотанням про приведення вироку Калузького районного суду Калузької області Російської Федерації від 13.01.2017 року щодо засудженого громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність із законодавством України.

Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, подане до суду клопотання містить прохання про проведення судового розгляду за відсутності представника Міністерства юстиції України.

Прокурор ОСОБА_4 вважав, що клопотання підлягає задоволенню, висловив свою позицію щодо приведення зазначеного вище вироку у відповідність із законодавством України, а саме вважати ОСОБА_3 засудженим за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України, визначивши йому остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

Вивчивши матеріали клопотання, заслухавши думку прокурора, суд прийшов до висновку, що клопотання слід задовольнити з наступних підстав.

Правовою базою для вирішення питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, яка ратифікована Україною 22 вересня 1995 року і набула чинності для України 1 січня 1996 року (надалі Конвенція). Безпосередньо дані відносини регулюються п. "b" ч. 1 ст. 9, ст. 11 цієї Конвенції.

Відповідно до вимог ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

До клопотання Міністерством юстиції України подані всі необхідні документи, передбачені ч. 2 ст. 610 КПК України, а саме: копія вироку разом з документом, що підтверджує набрання ним законної сили; текст статей Кримінального кодексу Російської Федерації; документ про тривалість відбутої частини строку покарання; заява засудженого про згоду на передачу його для відбування покарання в Україні; інформація про стан здоров`я і поведінку засудженого.

Так, згідно наданих документів вирок Калузького районного суду Калузької області Російської Федерації від 13.01.2017 року набрав законної сили 11.04.2017 року, ОСОБА_3 відбуває покарання у ФКУ ВК №4 УФСВП Росії по Калузькій області, кінець відбуття строку покарання 15.07.2024 року. За місцем відбування покарання ОСОБА_3 характеризується негативно, заохочень не має, за станом здоров`я здоровий, працездатний, може слідувати етапом. Останнє відоме місце проживання ОСОБА_3 в Україні: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта громадянина України. Засуджений ОСОБА_3 27.11.2017 року написав заяву та виявив бажання про його переведення для подальшого відбуття покарання в Україну.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №1147/5 від 13.04.2018 року Міністерством юстиції України було прийнято рішення про прийняття засудженого вироком російського суду громадянина України ОСОБА_3 з Російської Федерації в Україну для подальшого відбування покарання.

Відповідно до п. "b" ч. 1 ст. 9 Конвенції компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.

Згідно зі ст. 10 Конвенції у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку. Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироці для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Статтею 11 Конвенції передбачено, що у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган:

а) повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку;

b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом;

c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; і

d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

З матеріалів клопотання суд вбачає, що вироком Калузького районного суду Калузької області Російської Федерації від 13.01.2017 року громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено:

- за ч. 3 ст. 30, п. «а» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ до 8 років позбавлення волі.

- за ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ до 8 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 2 ст. 69 КК РФ за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Зараховано у строк відбування покарання час тримання ОСОБА_3 під вартою з 16 липня 2015 року по 12 січня 2017 року.

Так, ч. 3 ст. 30, п. «а» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ передбачає кримінальну відповідальність за замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений організованою групою, а ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ передбачає кримінальну відповідальність за замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений організованою групою, у великому розмірі.

Вчинені ОСОБА_3 на території Російської Федерації злочини є кримінально каранними діяннями за законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 610 КПК України засудженому слід визначити статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, вчинені засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку Російської Федерації.

Суд приймає до уваги, що п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ за кваліфікуючою ознакою вчинення цього злочину у великому розмірі, відповідає ч. 2 ст. 307 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за незаконний збут наркотичних засобів у великих розмірах. В той же час, п. «а» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ за кваліфікуючою ознакою вчинення цього злочину організованою групою, відповідає ч. 3 ст. 307 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за незаконний збут наркотичних засобів, вчинений організованою групою. Саме за такою кваліфікуючою ознакою ОСОБА_3 і був засуджений за двома епізодами. Тому, саме ч. 3 ст. 307 КК України підлягає застосуванню під час приведення вироку у відповідність із законодавством України, оскільки за своєю кваліфікуючою ознакою поглинає менш тяжкий склад цього злочину.

Відповідно до ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

Згідно з ч. 3 ст. 30 КК РФ замахом на злочин визнаються умисні дії (бездіяльність) особи, безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі цієї особи. Тобто КК РФ не передбачає поділу замаху на закінчений і незакінчений. Тому суд вважає, що під час приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність до законодавства України дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати як закінчений замах на вчинення злочину за ч. 2 ст. 15 КК України.

Санкція ч. 3 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна. Згідно з ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Отже, оскільки максимальний строк покарання за ч. 3 ст. 307 КК України складає 12 років позбавлення волі, то з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України за замах на вчинення цього злочину особі не може бути призначено покарання, яке перевищує дві третини цього строку. Тобто максимальне покарання в Україні за замах на вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, визначено на рівні не більше 8 років позбавлення волі.

Отже, ОСОБА_3 слід вважати засудженим за вироком Калузького районного суду Калузької області Російської Федерації від 13.01.2017 року за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України, та необхідно визначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, слід остаточно визначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю злочинів у виді 9 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з 13 січня 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України слід зарахувати у строк відбування покарання час тримання ОСОБА_3 під вартою з 16 липня 2015 року по 12 січня 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією «Про передачу засуджених осіб» від 21.03.1983 року, ст. 610 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації щодо засудженого громадянина України ОСОБА_3 у відповідність із законодавством України, - задовольнити.

Вирок Калузького районного суду Калузької області Російської Федерації від 13.01.2017 року щодо засудженого громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , привести у відповідність із законодавством України.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати засудженим за вироком Калузького районного суду Калузької області Російської Федерації від 13.01.2017 року за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України, та визначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю злочинів у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_3 рахувати з 13 січня 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування покарання час тримання ОСОБА_3 під вартою з 16 липня 2015 року по 12 січня 2017 року.

Копію ухвали направити до Міністерства юстиції України та центрального органа виконавчої влади у сфері виконання покарань в Україні.

Ухвала може бути оскаржена органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1