Постанова
Іменем України

24 травня 2018 року

м. Київ
справа № 167/341/16-к
провадження № 51-1996км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у судовому засіданні касаційне провадження за касаційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Луцьку Волинської області, проживає у АДРЕСА_1 , несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 03 червня 2017 року, ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік

6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

3 роки.
Судом вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
Згідно з вироком, 25 лютого 2016 року, приблизно о 20.00 год, ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним сідловим тягачем «DAF-XF 95380»,д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Krone», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись автодорогою Луцьк-Ковель в напрямку м. Ковель, на залізничному переїзді, що в с. Козин Рожищенського району, грубо порушив п.п. 2.3.(б), 2.9(а), 12.1, 12.4, 12.9 (б), 34.1.1 Правилдорожнього руху.

Так, ОСОБА_8 був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перевищив дозволену у населених пунктах швидкість, перетнув вузьку суцільну лінію, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з зустрічним автомобілем «AUDI-80», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 . В результаті цієї ДТП потерпілий ОСОБА_9 та його пасажир ОСОБА_10 отримали тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть ОСОБА_9 .
Вироком Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2017 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким ОСОБА_8 визначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК засудженому ОСОБА_8 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 лютого 2016 року по 03 серпня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Зараховано в строк відбування покарання відбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Рожищенського районного суду Волинської області від

03 червня 2016 року з 04 серпня 2016 року по 15 березня 2017 року, включно.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_8 внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду та призначити засудженому покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд належним чином не врахував наявних у матеріалах кримінального провадження даних про особу ОСОБА_8 й обставин, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим, на його думку, безпідставно зробив висновок про неможливість застосування до призначеного йому покарання положень статей 69, 75 КК.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку в частині призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання, просить скасувати вирок апеляційного суду і закрити провадження. Захисник стверджує, що апеляційний суд безпідставно вказав у вироку про те, що потерпілий ОСОБА_11 наполягав на призначенні ОСОБА_8 суворої міри покарання.

Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи касаційних скарг та вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі є необґрунтованим.
Прокурор у судовому засіданні просив вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційні скарги захисників засудженого без задоволення, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК Україниу касаційних скаргах не оспорюється.
Зі змісту скарг убачається, що захисники фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.
Що стосується доводів захисників щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і надмірної суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.
Статтею 69 КК встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Застосовуючи до ОСОБА_8 положення ст. 69 КК, місцевий суд виходив з того, що останній свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв органам досудового слідства в розкритті злочину, раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, на утриманні знаходиться неповнолітня дитина, відшкодував завдані збитки, потерпілі не наполягали на суворому покаранні для обвинуваченого.
Разом із тим, апеляційний суд, зваживши на конкретні обставини кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку, що місцевий суд порушив зазначені вимоги закону, оскільки при призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК, не в повному обсязі врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу винного, що свідчить про незаконність та необґрунтованість вироку. Зокрема, місцевий суд не врахував, що ОСОБА_8 порушив правила дорожнього руху, які стали причиною дорожньо-транспортної пригоди, за наслідками якої потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події, а потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а також неналежно врахував той факт, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та хибність рішення місцевого суду про можливість призначення ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленого у санкції ч. 2 ст. 286 КК, з чим погоджується і касаційний суд.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_8 апеляційним судом покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Підстав для його подальшого пом`якшення, а також для звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, про що захисники порушили питання у касаційних скаргах, колегія суддів не вбачає.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання належним чином умотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для його скасування, не встановлено.
За таких обставин, касаційні скарги захисників не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2017 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3