йСправа № 304/46/18 Провадження № 1-кп/304/46/2018
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2018 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
їх представника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
її захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №0000287 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Баришівка Баришівського району Київської області, мешканки АДРЕСА_1 , з вищою освітою, заступника директора з навчально-виховної роботи Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 22, одруженої, українки, громадянки України, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, -
В С Т А Н О В И В :

у липні 2017 року обвинувачена ОСОБА_8 , будучи заступником директора з навчально-виховної роботи Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 22, та згідно посадової інструкції відповідальною, зокрема, за організацію літнього відпочинку школярів, організувала поїздку двадцяти семи учнів на відпочинок до села Лумшори Перечинського району Закарпатської області на базу відпочинку «Полонина-ДБК-3», де 19 липня 2017 року, по прибуттю, уклала з директором такої ОСОБА_10 . Договір № 5 про надання послуг з оздоровлення дітей у літній період та виступила в якості замовника від імені школи. Після того, 20 липня 2017 року під час туристичного походу з купанням у трав`яних чанах, обвинувачена ОСОБА_8 неналежно виконуючи професійні обов`язки щодо охорони життя та здоров`я дітей, внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, усвідомлюючи небезпеку купання в басейні не пристосованому для дітей, допустила їх самовільне купання без рятувальних плавзасобів та безпосередньої присутності інструктора ОСОБА_11 , внаслідок чого настала смерть малолітнього ОСОБА_12 шляхом утоплення, за що кримінальна відповідальність передбачена ч.2 ст. 137 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у вчиненому злочині визнала повністю, щиро розкаялася та показала, що з 2001 року працює заступником директора з навчально-виховної роботи Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 22 та, крім іншого, займається питанням оздоровлення дітей. Так, у 2017 році під час планування відпочинку школярів виявилося, що у червні місяці вільних місць немає, а тому в мережі Інтернет її колега знайшла базу відпочинку, яка змогла би забезпечити оздоровлення дітей, лише на липень місяць. Після того, вона сама зателефонувала на базу відпочинку «Полонина-ДБК-3» та з`ясувала про умови проживання, наявність лікарів, інструкторів для басейну. 13 липня 2017 року на батьківських зборах про все розповіла батькам, з якими остаточно вирішили все про поїздку, сформували список дітей. До міста Ужгорода Закарпатської області вони їхали поїздом, а до бази відпочинку дісталися автобусом 19 липня 2017 року. Того ж дня, після розселення їх з дітьми зібрали у актовій залі бази та провели інструктаж, про що вони всі підписалися. На відпочинок з нею також поїхали колеги ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , однак чіткого розподілення функціональних обов`язків між ними не було кожен дивився за всіма. Того дня, 20 липня 2017 року зранку знову був проведений інструктаж і вони разом з інструктором вирушили до басейну, який знаходився окремо від території бази. Йшли туди близько 50 хв., а коли прийшли, то інструктор ОСОБА_15 знову провів з дітьми інструктаж і старші діти почали стрибати в басейн. Заходи безпеки вживалися ними таким чином, що не давали дітям стрибати в басейн, просили виходити з води, проводили інструктажі. Коли вона від чанів повернулася до басейну, то дівчинка, яка там плавала, сказала їй, що хтось пірнувши у воду не винирнув, і тоді вона почала кричати та кликати на допомогу. Тоді старші хлопці стрибнули до басейну та витягнули хлопчика почалася паніка, всі кричали, викликали швидку. В той час інструктора не було він кудись відлучився, вона його не відпускала. Після вказаних подій вони з дітьми не повернулися додому, оскільки батьки дали дозвіл, щоб діти відпочили до кінця відпустки. Просила суворо її не карати, оскільки про вчинене щиро жалкує, співчуває потерпілим та разом зі своїм захисником заявила суду клопотання про звільнення її від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

Потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що у травні 2017 року син приніс зі школи листівку з інформацією про подорож до Карпат. Про базу відпочинку вони детально подивилися в мережі Інтернет, де побачили, що там є басейни, чани, екскурсії. Після батьківських зборів вони погодилися на поїздку їх дитини на відпочинок та здали необхідні для цього кошти. 18 липня 2017 року вони зібралися біля школи та на автобусі поїхали до міста Фастів Київської області, звідки діти разом з дорослими, які їх супроводжували, поїхали поїздом до м. Ужгорода Закарпатської області. Після того, 20 липня 2017 року їй зателефонувала фельдшер та повідомила, що її син потонув у басейні, про що вона відразу сказала своїй матері, а також братам, які й поїхали забрати тіло дитини додому. Про те, що син не вміє плавати ОСОБА_8 повідомляла.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 повністю підтримала покази доньки ОСОБА_5 та наголосила, що разом з донькою повідомляли вчителя обвинувачену ОСОБА_8 про те, що онук не вміє плавати.

Враховуючи, що такі фактичні обставини справи ніким не оспорюються, а учасники судового розгляду правильно зрозуміли зміст цих обставин і сумнівів у добровільності та істинності їх позиції немає, суд при вирішенні питання про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України обмежується визнавальними показами обвинуваченої та показами потерпілих, а дослідження решти доказів вважає недоцільним.

З урахуванням обсягу доказів, які досліджувалися у судовому засіданні, суд вважає доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_8 в інкримінованому їй злочині та кваліфікує її дії за ч. 2 ст. 137 КК України, як неналежне виконання професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило смерть неповнолітнього.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ст. 12 КК України обвинувачена ОСОБА_8 вчинила злочин середньої тяжкості.

Як особа ОСОБА_8 за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та намір відшкодувати завдану шкоду.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій, суд не знаходить.

З урахуванням зазначених обставин, відповідно до вимог кримінального закону і передбаченої цим законом санкції, а також враховуючи інформацію, викладену у досудовій доповіді, згідно якої орган пробації беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченої, спосіб її життя, а також низьку ймовірність вчинення нею повторного правопорушення, виконання покарання у громаді можливе та не потребує здійснення інтенсивного нагляду із застосуванням соціально-виховних заходів, суд вважає, що обвинуваченій ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді обмеження волі у межах санкції статті, за якою кваліфіковано її дії з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у освітніх (навчальних) закладах.

Разом з цим, у судовому засіданні встановлено обставини, які дають підстави для застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_8 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Так, відповідно до п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VIII від 22 грудня 2016 року постановлено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема, учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи осіб, які підпадають під дію Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та аналогічних законів інших держав колишніх республік СРСР.

Згідно положень статті 15 цього Закону особи, на яких поширюється його дія можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 підпадає під дію Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки відноситься до 4 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, кримінальне правопорушення вчинила до набрання законної сили Законом України «Про амністію у 2016 році» і таке відноситься до необережного злочину середньої тяжкості, подала суду клопотання про звільнення її від призначеного покарання по амністії, а тому суд з урахуванням ст. ст. 1, 10, 11, 15 цього Закону і ст. 86 КК України вважає, що до неї слід застосувати Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити від відбування призначеного покарання.

Строк дії запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_8 закінчився 20 січня 2018 року, протягом розгляду даного кримінального провадження такий не обирався, на даний час клопотань про його обрання суду не подано, отже питання щодо нього судом не розглядається.

Речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні немає.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не розглядався, оскільки відкликаний потерпілою та її представником.

На підставі наведеного та керуючись ст. 368, ч. 2 ст. 373, ст. 374 КПК України, с у д, -
У Х В А Л И В :
ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.137 КК України і призначити їй покарання у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в будь-яких закладах освіти.

ОСОБА_8 від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «е» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1