УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 725/3641/17
провадження № 51-5116ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 09 січня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001051 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чернівці, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 липня 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці, звільнений по відбуттю покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 листопада 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він 26 липня 2017 року приблизно о 15.20 год., знаходячись на вул. Винниченка, 116-а, у м. Чернівці, повторно таємно викрав із з салону, припаркованого автомобіля марки Mercedes Sprinter (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) належне ОСОБА_5 майно на загальну суму 2201, 10 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 січня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, не повною мірою врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; особу засудженого, який чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів та вчинив цей злочин через чотири місяці після звільнення з місць позбавлення полі. При цьому прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_4 неодноразово ухилявся від суду, порушуючи умови обраного відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, внаслідок чого був оголошений в розшук. Крім того, прокурор також зазначає, що поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, залишилось те, що завдана потерпілому шкода, відшкодовано не засудженим, а його матір`ю, оскільки той ніде не працює. З урахуванням наведеного, прокурор вважає, що вказані обставини свідчать, що ОСОБА_4 не став на шлях виправлення, належних висновків для себе не зробив, а тому заслуговує на більш суворе покарання. Крім того, на думку прокурора, апеляційний суд переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 безпідставно погодився з висновками місцевого суду в частині призначення засудженому покарання та не обґрунтовано не встановив підстав для задоволення апеляційної скарги.
Встановлені обставини та мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, встановлених і перевірених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК, колегія суддів Верховного Суду не перевіряла, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині прокурором не оскаржується.
Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, Верховний Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, при визначенні виду та розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, згідно вказаною нормою кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме: що він раніше судимий, вчинив новий злочин в період непогашеної судимості, перебував у розшуку. При цьому також враховано, що ОСОБА_4 визнав свою вину, щиро розкаявся, хворіє на гепатит С, завдану ним шкоду відшкодовано, що суд визнав як обставини, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення засудженому мінімального покарання визначеного санкцією статті за якою, його засуджено, у виді арешту, але в максимальному його розмірі. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, додатково врахував надану засудженим копію свідоцтва про народження, що підтверджує наявність у нього малолітньої дитини, а також медичні документи, які свідчать про те, що мати засудженого має ряд захворювань і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині визначення виду і розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, вважає, що таке покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, а тому підстав визнавати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості не вбачає.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень, вмотивованість висновків судів з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 09 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3