АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1197/18 Справа № 182/6448/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001168 від 26 березня 2017 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1.19.04.1998 року Нікопольським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.140 КК України(в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.46-1 КК України виконання вироку відстрочено на 2 роки;

2.15.03.1999 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.143, ч.2 ст.140, ст.ст. 42, 43 КК України(в редакції 1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився умовно-достроково 14.03.2001 року на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 28 днів;

3.20.11.2006 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ст.353, ч.1 ст.70, ст.71 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією особистого майна. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2007 року вирок змінений, виключено ч.1 ст.71 КК України та вважається засудженим до 8 років позбавлення волі. Звільнився умовно-достроково 15.07.2011 року на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 4 дні;

4.06.06.2013 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.198, ст.71 КК України до 1 року 6 місяців 10 днів позбавлення волі. Звільнився 14.03.2014 року по відбуттю строку покарання,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186 КК України
за участю учасників судового провадження:
обвинуваченого: ОСОБА_6 ,
прокурора: ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити, в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та пом`якшити призначене йому покарання.

В решті вирок обвинувачений не оскаржує.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що свою вину він визнав повністю, страждає на тяжкі хвороби, а саме: туберкульоз, гепатит, двосторонній отит, ВІЛ інфікований.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5500 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта 565 гривень 48 копійок.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 26.03.2017 року приблизно о 02:00 годині, знаходився на вул. Перспективна, в м. Нікополі, Дніпропетровської області, неподалік від будинку № 193, де побачив раніше незнайому йому жінку, у якої в правій руці знаходився мобільний телефон по якому вона розмовляла. В цей час у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення мобільного телефону потерпілої.

Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи, що його дії є відкритими, ОСОБА_9 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, підбіг ззаду до потерпілої ОСОБА_11 у якої правою рукою вирвав, тобто відкрито заволодів з її правої руки мобільним телефоном «MEIZU U10», вартість якого становить 2380гривень, та не реагуючи на неодноразові вимоги ОСОБА_11 зупинитися та повернути телефон, утримуючи його при собі, з місця вчинення злочину зник.

Викраденим мобільним телефоном ОСОБА_9 розпорядився на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_9 11.10.2017 року приблизно о 16.30 годині, знаходився на зупинці міського автотранспорту «Залізничний вокзал м. Нікополь», яка розташована напроти будинку № 5 на вул. Г. Чорнобиля в м. Нікополі Дніпропетровської області, де звернув увагу на потерпілу ОСОБА_8 , яка стояла на зупинці та тримала в руках мобільний телефон. В цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення мобільного телефону потерпілої.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_9 , дочекався поки потерпіла ОСОБА_8 зайде до автобуса маршруту № 9 на вказаній зупинці та у той час, коли вхідні двері до автобусу зачинялись, ОСОБА_9 , ступив лівою ногою на першу сходинку до автобуса і правою рукою, умисно, відкрито, повторно з корисливих мотивів з рук потерпілої ОСОБА_8 , яка у той час знаходилась на одиночному сидінні біля входу до автобуса вихопив мобільний телефон «SAMSUNG Galaxy J7» золотистого кольору, вартістю - 3700 гривень.

Після чого, уникаючи переслідування, побіг у сторону електродепо в м. Нікополі, Дніпропетровської області, утримуючи телефон при собі. Викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, який подану ним апеляційну скаргу просив задовольнити та пом`якшити покарання, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення апеляційною інстанцією є:
1)неповнота судового розгляду
2)невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження
3)істотне порушення вимог кримінального процесуального закону
4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність
5)невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового розгляду не оспорюються, апеляційна інстанція не має апеляційних підстав для перевірки фактичних обставин кримінального провадження.
Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитися з доводами обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.
Враховуючи те, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, на думку колегії суддів, судом першої інстанції, при обранні міри кримінального покарання обвинуваченій були виконані вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд, з урахуванням тяжкості скоєного та особи засудженого, призначає покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопад 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.»

Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, то при його призначенні судом першої інстанції були в повній мірі дотримані вимоги ст.65 КК України, врахована тяжкість скоєного обвинуваченим злочину, який відноситься згідно із ст. 12 КК України до категорії тяжкого злочину, визнав свою вину, відсутні обставини, що обтяжують покарання, дані про особу винного, який посередньо характеризується за місцем проживання, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних корисних злочинів, що дає підстави колегії суддів вважати обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки , тобто в мінімальних межах санкції вказаної статті.
Апеляційним переглядом встановлено, що судом першої інстанції при призначені покарання враховані всі обставини, на які посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.
Визнання вини обвинуваченим у вчиненому злочині було в повній мірі враховано судом при призначенні покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 186 КК України.
Твердження обвинуваченого щодо того, що він страждає на тяжкі захворювання, на думку колегії суддів не можуть бути взяті до уваги як підстави для призначення більш м`якого покарання, оскільки вказані обставини не є такими, що можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, крім цього незважаючи на свій стан здоров`я, обвинувачений вживає постійно алкоголь та перебуваючи на лікуванні в протитуберкульозному диспансері постійно допускав порушення лікарняного режиму, самовільно залишаючи медичний заклад.
Крім того, відповідно до висновку органу пробації ОСОБА_6 має дуже високий ризик небезпеки для суспільства, тому виправлення його без позбавлення волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства.
Враховуючи викладене, зазначені обвинуваченим обставини не вказують на те, що його виправлення можливе без відбування покарання, а тому підстави для застосування ст.75 КК України відсутні.
З урахуванням викладеного, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи доводи останнього не обґрунтованими.
Крім того, відповідно до положень ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину захворіла на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд повинен врахувати тяжкість вчинення злочину, характер захворювання та інші обставини справи.
Перелік захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, визначений Додатком № 12 до Наказу Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі».
Захворювання на тяжку хворобу є підставою для звільнення особи від покарання або від подальшого його відбування лише у випадках, якщо ця хвороба не лише за тяжкістю, а й за характером перешкоджає відбуванню покарання, тобто коли подальше відбування покарання загрожує життю особи або може призвести до серйозного погіршення стану здоров`я чи інших тяжких наслідків.
Виходячи з вище викладеного, обвинувачений ОСОБА_6 може звернутись з клопотанням відповідно до вимог ст. 84 КК України та вирішити питання в порядку виконання вироку ст. 537, 539 КПК України.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено, тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України п.3 розділу Х11 «Прикінцевих та перехідних положень ЗУ « Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року, відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді
Апеляційного суду :
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4