Постанова

Іменем України
13 вересня 2018 року

м. Київ
Справа № 173/1083/15-к

Провадження № 51 1676 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7
в режимі відеоконференції,

розглянув в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001395 від 12 жовтня 2014 року щодо,
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 22 січня 2009 року за ст.186 ч. 2 КК України до 4 років позбавлення волі. Звільнений 27 листопада 2012 року з Дніпропетровської ВК №89 Дніпропетровської області по відбуттю терміну покарання,
за ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року щодо нього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_6 зараховано у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2014 року.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 продовжено строк дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 завдану злочином моральну шкоду в сумі 250 000 гривень.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
Так, 12 жовтня 2014 року близько 15-30 години ОСОБА_8 , перебуваючи в домоволодінні по АДРЕСА_3 , прокинулась від того, що її хтось штовхав, намагаючись розбудити та підняти, мешканець їхнього села ОСОБА_10 . При цьому у жилій кімнаті вищевказаного будинку між ними знову зав`язалась сварка, в ході якої ОСОБА_10 сильно штовхнув ОСОБА_8 . У свою чергу ОСОБА_8 з метою подолання опору, розізлившись на дії ОСОБА_10 , піднялась з дивану, маючи умисел на нанесення ОСОБА_10 удару кулаком руки в область обличчя, але не змогла довести свою дію до кінця, оскільки перебувала у стані алкогольного сп`яніння, вчинивши лише поштовх останнього обома руками в груди, від якого ОСОБА_10 відійшов декілька кроків назад та встояв на ногах.

Далі ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та прийшовши в стан сильної агресії, усвідомлюючи свої протиправні дії та бажаючи їх подальшого настання, маючи умисел на застосування насильства до ОСОБА_10 , умисно, цілеспрямовано, кулаком своєї лівої руки нанесла не менш трьох ударів останньому в обличчя., після чого схопила стоячу на долівці кімнати металеву каструлю, якою умисно цілеспрямовано нанесла ОСОБА_10 не менше двох ударів по спині, тулубу та голові.
В цей момент на крик та гуркіт їх бійки до жилої кімнати будинку зайшов ОСОБА_6 , з яким ОСОБА_8 в цей же день спільно вживали алкогольні напої. У свою чергу ОСОБА_10 , побачивши останнього та не очікуючи, що в будинку ще хтось є крім нього та ОСОБА_8 , побіг у бік коридору до вхідних дверей будинку, намагаючись вибігти з будинку на вулицю, при цьому висловлюючись, що він зараз викличе міліцію. Злякавшись можливого викриття між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виникла змова, спрямована на умисне, протиправне позбавлення життя ОСОБА_10 , після чого, з метою реалізації цього умислу ОСОБА_6 , бажаючи допомогти ОСОБА_8 в її вищевказаних протиправних діях, побігли за ОСОБА_10 з метою здійснення перешкод у залишенні останнім даного будинку. ОСОБА_8 , реалізуючи спільний умисел на умисне вбивство, з метою приведення ОСОБА_10 у безпорадний стан для того, щоб ОСОБА_6 скористався таким станом та заподіяв потерпілому смерть, пробігаючи повз плиту під тверде опалення, що розташована в жилій кімнаті будинку, побачила стоячий біля неї на підлозі металевий совок, схопила його своєю рукою та умисно цілеспрямовано нанесла вищевказаним совком не менше двох ударів ОСОБА_10 в область спини та по голові.
В цей момент ОСОБА_6 наздогнав ОСОБА_10 в коридорі будинку біля вхідних дверей та, схопивши останнього обома руками за верхній одяг, за допомогою своєї сили розвернув його обличчям до себе, таким чином не давши ОСОБА_10 покинути вказаний будинок. Продовжуючи свої дії, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та сильної агресії, діючи за попередньою змовою, в групі осіб, а саме разом з ОСОБА_8 , дії яких були охоплені спільним умислом, усвідомлюючи їх протиправність та бажаючи їх подальшого настання, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , умисно, цілеспрямовано, кулаками обох рук наніс ОСОБА_10 не менше п`яти ударів в обличчя, від яких останній впав на підлогу в коридорі будинку.
В цей час ОСОБА_8 пройшла повз бійку між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в кухонну кімнату будинку, в якій стала палити цигарку та спостерігати за протиправними діями ОСОБА_6 . Через декілька хвилин до неї в кухонну кімнату зайшов ОСОБА_6 , взяв зі столу кухонний ніж і, тримаючи його в правій руці, підійшов до лежачого на підлозі ОСОБА_10 , присів над ним на одне коліно та, продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , умисно, цілеспрямовано, наніс вищевказаним ножем останньому не менше трьох ударів в область шиї. При цьому ОСОБА_10 , намагаючись уникнути вищевказаних ударів та всіляко захищаючись, закриваючи шию та голову своїми руками, просив ОСОБА_6 його не вбивати та відпустити додому. ОСОБА_6 , незважаючи на прохання ОСОБА_10 , вперто не припиняючи свої протиправні дії, спрямовані на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , умисно, цілеспрямовано, вищевказаним ножем наніс ще один удар ОСОБА_10 в область шиї, але увігнати лезо ножа в шию ОСОБА_10 у ОСОБА_6 знову не вийшло, оскільки потерпілий чинив опір. Продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 наніс ще один удар лезом вищевказаного ножа у ліву половину грудної клітини ОСОБА_10 , спричинивши останньому проникаюче поранення. Після цього, не припиняючи свої протиправні дії, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та сильної агресії, умисно цілеспрямовано став наносити ОСОБА_10 вищевказаним ножем ріжучі удари по різним частинам тіла, а саме по верхнім кінцівкам, якими захищався останній та обличчю. В один із моментів ОСОБА_6 , викинувши вказаний ніж, та продовжуючи свій злочинний намір, направлений на умисне заподіяння смерті ОСОБА_10 , ліктями обох рук став умисно, цілеспрямовано, наносити ОСОБА_10 удари в область живота, тулубу, грудної клітини. Після чого ОСОБА_6 підвівся на ноги та умисно, цілеспрямовано став наносити ОСОБА_10 удари ногами в область тулубу, грудної клітини, голови, стегон, кистей, м`яких тканин обличчя, нанісши не менше десяти ударів, від яких ОСОБА_10 більше ознак життя не подавав. ОСОБА_6 , заморившись наносити удари та впевнившись у настанні смерті ОСОБА_10 , припинив свої умисні протиправні дії.
В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , намагаючись уникнути відповідальності за вчинений злочин та скрити сліди скоєного злочину, витягнули труп ОСОБА_10 із будинку та заховали його під деревом біля городу вищевказаного домоволодіння.
Смерть ОСОБА_10 настала від комбінованої травми тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та в даному випадку призвела до смерті.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якої в касаційному порядку не оскаржуються.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі з врахуванням доповнень до неї засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок щодо нього та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, або зменшити розмір призначеного йому покарання. Вважає, що його вина у вчиненні злочину, за який його засуджено, не доведена, оскільки доказів вчинення ним злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України в матеріалах провадження немає. Зазначає, що вказаний злочин вчинила ОСОБА_8 , про що вказувала під час досудового розслідування, проте змінила свої показання, обмовивши його у вчиненні вбивства ОСОБА_10 разом із нею. Вказує на допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі і його права на захист, які також, на його думку, є безумовними підставами для скасування вироку щодо нього.
Заперечень від учасників судового провадження на касаційну скаргу засудженого не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Захисник в судовому засіданні підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено та оцінено з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів оцінено з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На підтвердження винуватості ОСОБА_6 та доведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 суд послався на:
- показання ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції повністю визнала свою вину та вказала в деталях на обставини вчинення нею разом із ОСОБА_6 вбивства ОСОБА_10 . При цьому вона пояснила причину зміни нею показань, зазначивши, що ОСОБА_6 сказав їй, що якщо вона буде проходити по справі сама, то і покарання їй буде набагато менше, ніж групою осіб. Внаслідок вказаних погроз зі сторони ОСОБА_6 та, будучи шокованою від того, що трапилося, вона на початку досудового слідства так і вчинила та взяла всю вину на себе. Пізніше, незважаючи на роз`яснення її адвоката, про те, що якщо вона буде проходити по справі одна, буде інша кваліфікація, менше покарання та на погрози ОСОБА_6 , вона все ж таки як в процесі досудового розслідування, так і в суді повідомила всю правду про те, що сталося, а саме розповіла про всі свої дії та дії ОСОБА_6 , внаслідок яких настала смерть ОСОБА_10 . Свої свідчення вона підтвердила і в процесі проведення слідчого експерименту за її участю;
- показання свідків ОСОБА_11 та його дружини ОСОБА_12 , які були на місці події до та після вчинення злочину, підтвердивши показання ОСОБА_8 щодо обставин вчиненого злочину.
- показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .
Також місцевим судом було належним чином досліджено і дано оцінку протоколу та фототаблиці огляду місця події, домоволодіння АДРЕСА_3 від 12.10.2014 року, висновку судово-медичної експертизи № 1193-Е від 13.11.2014 року, висновку судово-імунологічної експертизи № 1059 від 14.11.2014 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 769 від 20.11.2014 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 784 від 25.11.2014 року, протоколу та фототаблиці проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_8 від 05.12.2014 року, висновку додаткової судово-медичної експертизи № 1193-Е-Д від 10.11.2016 року.
При цьому, доводи ОСОБА_6 про те, що він не був співучасником злочину, а лише пасивно був присутнім при скоєнні вбивства ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 його обмовляє з метою ухилення від відповідальності, які аналогічні доводам його касаційної скарги, суд визнав необґрунтованими, оскільки вони спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.
Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання.
При призначені ОСОБА_6 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу засудженого, конкретні обставини вчинення злочину, наслідки скоєного злочину, обставини, що обтяжують покарання, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Так, суд першої інстанції врахував, що злочин, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, особу засудженого, який не має постійного місця проживання та роботи,раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких злочинів, за вчинення яких відбував покарання пов`язане з реальним позбавленням волі. Вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку судом визнано обставинами, що обтяжують покарання. Обставин, що пом`якшують покарання встановлено не було.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив засудженому покарання в межах санкції ст. 115 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Отже, покарання засудженому ОСОБА_6 призначено судом відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що для його захисту в порушення КПК України було залучено захисника ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_15 , від якого він попередньо відмовлявся, колегія суддів вважає зазначити наступне.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2016 року Дніпропетровському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги було доручено призначити ОСОБА_6 захисника на одне засідання щодо вирішення питання продовження строку тримання під вартою, яке мало відбутися 12 травня 2016 року, оскільки захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_16 не мав можливості з`явитися в це судове засідання, про що завчасно повідомив суд. 12 травня 2016 року адвокату ОСОБА_15 , який у цьому ж провадженні був захисником обвинуваченої ОСОБА_14 , та від якого раніше відмовлявся ОСОБА_6 , було видано доручення для здійснення відповідного захисту ОСОБА_6 . Враховуючи, що позиції обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_6 на той момент вже відрізнялися, адвокат ОСОБА_15 не міг здійснювати захист цих обвинувачених одночасно, а тому Суд констатує допущене порушення вимог ст. 46 ч. 1 КПК України під час судового розгляду Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року.
Разом із тим, позиція засудженого ОСОБА_6 про те, що вказане порушення є істотним, оскільки було порушено його право на захист, і вирок щодо нього з цих підстав підлягає скасуванню, не відповідають вимогам закону.
Так, в судовому засіданні Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області 12 травня 2016 року вирішувалось питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , при цьому не встановлювалися будь-які фактичні обставини справи, які в подальшому могли б вплинути на остаточно прийняте рішення щодо пред`явленого обвинувачення, а подальший розгляд кримінального провадження відбувався за участю захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_16 , який процесуальним законом не був обмежений щодо здійснення захисту ОСОБА_6 .
Отже, таке недотримання вимог ст. 46 ч. 1 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до ст. 412 КПК України може бути підставою для скасування судового рішення.
Не відповідають матеріалам провадження і доводи касаційної скарги про те, що під час вирішення питання продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 не забезпечили його участь в судовому засіданні з огляду на таке.
З матеріалів провадження вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції 11 разів вирішувалось питання обрання та продовження ОСОБА_6 дії запобіжного заходу, його участь у яких забезпечувалась як шляхом конвоювання безпосередньо до зали судових засідань, так і в порядку ст. 336 КПК України в режимі відеоконференції.
20 грудня 2016 року судове засідання Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, в якому вирішувалося питання продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , відбулося без участі обвинуваченого, якому попередньо ухвалою цього ж суду від 19 грудня 2016 року було забезпечено участь в судовому засіданні в порядку ст. 336 КПК України. (т. 3 а.п. 129). Проте, як вбачається із ухвали суду від 20 грудня 2016 року обвинувачений ОСОБА_6 відмовився від участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення ДУВП № 4.
Вказане судове засідання та розгляд питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_6 відбулося за участю його захисника адвоката ОСОБА_16 , а ОСОБА_6 сам відмовився від участі в судовому засіданні, яке йому було попередньо забезпечено ухвалою суду.
Безпідставними є і доводи засудженого про те, що йому не забезпечили можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, оскільки ОСОБА_6 , будучи неодноразово доставленим в приміщення місцевого суду для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, затягував таке ознайомлення, у зв`язку із чим йому спочатку ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року було встановлено графік для такого ознайомлення, а згодом ухвалою від 12 червня 2017 року - зупинено процес його ознайомлення із матеріалами провадження. Остання ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_6 , користуючись своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи, умисно затягує процес ознайомлення, та з урахуванням того, що він під час досудового розслідування був ознайомлений із матеріалами справи (т. 2 а.п. 261), процес ознайомлення було зупинено.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що засудженому ОСОБА_6 не було надано можливості задати питання експерту, то вони не відповідають матеріалам провадження, з яких вбачається, що в судовому засіданні 08 листопада 2016 року був присутній експерт ОСОБА_17 , якому було постановлено запитання щодо тілесних ушкоджень нанесених ОСОБА_10 . Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року було призначено додаткову судово-медичну експертизу. Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_16 мали можливість ставити запитання експерту, були ознайомлені з ухвалою щодо призначення додаткової експертизи та з її результатами висновком експерта № 1193-Е-Д.

Доводи касаційної скарги про те, що потерпілий ОСОБА_9 не був присутній під час оголошення вироку не відповідають матеріалам кримінального провадження, з яких не вбачається, що вирок було проголошено за відсутності потерпілого.
Розгляд справи судом першої інстанції проведено із дотриманням вимог процесуального закону і вирок суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 , які аналогічні доводам його апеляційної скарги та апеляційної скарги його захисника адвоката ОСОБА_7 , в тому числі і щодо неповноти досудового розслідування та судового провадження, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та суворості призначеного йому покарання, були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції і обґрунтовано визнані такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону.
При цьому, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України, виходячи з встановлених обставин та наявних доказів, яким була дана належна оцінка і зроблені правильні висновки. Зазначив апеляційний суд зокрема і про те, що вина ОСОБА_6 , крім інших доказів, підтверджується і висновками судових експертиз, які є повними, обґрунтованими та належно вмотивованими, а тому у колегії суддів не виникло сумнівів щодо обставин, встановлених судом першої інстанції на підставі цих висновків.
При розгляді апеляційних скарг засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції їх доводи перевірив і своє рішення належним чином мотивував.
Погодився апеляційний суд і з призначеним ОСОБА_6 судом першої інстанції покаранням у виді позбавлення волі на строк 15 років, визнавши його таким, що призначене з дотриманням положень ст.ст. 50, 65 КК України, відхиливши доводи апеляційної скарги засудженого в цій частині.
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що його справу в апеляційному порядку мала переглядати колегія із 5 суддів не відповідає вимогам процесуального закону з огляду на таке.
Відповідно до ст. 31 ч. 4 КПК України кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох суддів, крім випадків, передбачених частиною дванадцятою цієї статті, при цьому кількість суддів має бути непарною.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 не відноситься до категорії, визначених частиною 12 статті 31 КПК України, а тому до розгляду цього провадження застосовується загальне правило, передбачене частиною 4 статті 31 КПК України, за яким кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох суддів. Апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 здійснено у складі трьох суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а тому доводи касаційної скарги засудженого щодо незаконності складу апеляційного суду є безпідставними.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій.
За таких обставин, доводи засудженого щодо недоведеності його вини і відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України, є безпідставними.
Об`єктивних даних, що вказували б на вчинення злочину за інших обставин та на відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 12 КК України, колегія суддів за матеріалами провадження не знаходить і передбачені законом підстави для перевірки цього відсутні.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції або ж зменшення розміру призначеного ОСОБА_6 покарання не знаходить, а тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд
ухвалив:
Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3