АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

його захисника ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року щодо

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, на утриманні дітей не має, працюючого в якості юридичного консультанта в ТОВ «ІМЕКС», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000690, -

встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08 грудня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у тому, що той 27 квітня 2017 року близько 19 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «HYUNDAI TUCSON», слідував по вул. Набережна Січеславська в м. Дніпро у напрямку вул. 6-ї Стрілецької Дивізії. Під час руху біля електроопори № 92 він, з метою виконання маневру розвороту ліворуч, за напрямком свого руху, виконав повну зупинку свого автомобіля, пропускаючи транспортні засоби, які слідували у зустрічному йому напрямку.

Перед початком руху ОСОБА_7 не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду у вигляді мотоциклу «SUZUKI GSX R600», під керуванням водія ОСОБА_13 , який слідував з перевищенням дозволеної швидкості руху у населеному пункті по вул. Січеславська Набережна в м. Дніпро, у зустрічному йому напрямку.

ОСОБА_7 , відновивши рух свого автомобіля не надав дорогу транспортному засобу під керуванням ОСОБА_13 , виконуючи маневр розвороту ліворуч, виїхав на його смугу руху, в результаті чого відбулось їх зіткнення.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3, 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України.

Порушення п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.

Водій ОСОБА_13 , в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, отримав тяжкі тілесні ушкодження, які потягли настання смерті ОСОБА_13 на місці події.

Дані злочинні дії водія ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України та за даним законом йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного і додаткового покарань.

Позовні вимоги потерпілих - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задоволено частково.

З обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди ухвалено стягнути по 400 000 грн. кожному.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Крім того, з останнього на користь держави ухвалено стягнути витрати на проведення:

- судової транспортно-тросологічної експертизи в розмірі 3 518 грн. 40 коп.;

- судової експертизи технічного стану транспортного засобу в розмірі 790 грн. 96 коп.;

- судової експертизи технічного стану транспортного засобу в розмірі 790 грн. 96 коп.;

- судової комплексної фототехнічної та авто технічної експертизи у розмірі 2968 грн. 80 коп.

Докази про обставини скоєного злочину судом не досліджувалися відповідно до вимог ст. 349 КПК.

Захисник не погодився з даним рішенням. В апеляційній скарзі просить вирок в частині цивільного позову змінити, ухвалити рішення, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з врахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження моральної шкоди . В зазначеній події винним є і водій мотоцикла, що повинно бути враховано судом при визначенні розміру моральної шкоди.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок змінити. Повернути обвинуваченому ОСОБА_7 - власнику визнаного в якості речового доказу автомобіля марки «Hyundai Tucson» з реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 », який знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасового утриманні транспортних засобів ПП «Автоклуб».

В решті залишити вирок без змін.

Обґрунтовуючи свої доводи посилається на вимоги ч. 9 ст. 100 КПК України про те, що доля речових доказів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначаються в разі визнання особи винуватою, рішення щодо речових доказів.

Слідчим у кримінальному провадженні 28 квітня 2017 року винесено постанову про визнання автомобіля «Hyundai Tucson» з реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 », речовим доказом.

Ухвалою слідчого суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в цей же день, за клопотанням слідчого на вказаний автомобіль накладено арешт.

Між тим, при ухваленні вироку судом першої інстанції не вирішено долю цього речового доказу.

Потерпілі також не згодні з вироком. В апеляції просять його скасувати, ухвалити новий. На підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року» звільнити ОСОБА_7 від відбування тільки основного покарання.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю і стягнути з обвинуваченого на їх користь по 500 000 грн. кожному.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом. Вважають, що дана норма носить дискреційний характер.

Однак суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання не вказав з яких підстав дійшов такого висновку, не врахував незворотні тяжкі наслідки злочину смерть близької людини, яка настала через грубе порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху.

Вказують, що звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання не відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та є несправедливим внаслідок м`якості.

Вважають, що суд, частково задовольняючи їх позовні вимоги, повною мірою не врахував непоправної втрати, не оцінив обсяг душевних та психічних страждань у зв`язку з загибеллю сина, значного погіршення стану здоров`я.

В запереченнях потерпілі та їх представники на апеляційні скарги прокурора та захисника просять апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, скаргу захисника залишити без задоволення.

Вважають, що арешт на автомобіль обвинуваченого, необхідно залишити без змін, оскільки таке рішення є засобом забезпечення відшкодування спричиненої шкоди, а транспортний засіб передати на відповідальне зберігання ОСОБА_7 .

При ухваленні вироку та визначенні розміру моральної шкоди, судом було враховано конкретні обставини кримінального провадження, оцінено всі матеріали справи. Вказівка захисника як на підставу для зменшення розміру моральної шкоди обставини, що в ДПТ винний і водій мотоцикла є безпідставною. Можлива винуватість водія мотоцикла у настанні ДТП не була предметом доказування у даному кримінальному провадженні, вона не встановлена судовим рішенням, а тому не може слугувати підставою для зменшення розміру моральної шкоди.

Прокурор в доповненнях до своєї апеляції просить вирок в частині позовних вимог змінити. Задовольнити їх повністю. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 500 000 грн. кожному.

Вважає, що при ухваленні вироку судом першої інстанції не вирішено долю речового доказу автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який належить повернути власнику обвинуваченому ОСОБА_14 .

Стверджує, що частково задовольняючи цивільний позов та визнаючи розмір спричиненої моральної шкоди, суд не врахував спричинених страждань потерпілим, неможливості відновлення попереднього стану життя, погіршення здоров`я. Тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному розмірі.

Потерпілі в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, за участю представника адвоката ОСОБА_9 . З урахуванням думки учасників провадження про можливість розгляду справи за їх відсутністю, колегія вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за відсутності потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих заперечували.

Прокурор підтримав свою доповнену апеляційну скаргу просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечував. Вважав, що апеляційна скарга потерпілих підлягає задоволенню в частині збільшення стягнення моральної шкоди.

Представник потерпілих підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту заперечував, апеляційну скаргу прокурора підтримав частково.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного.

Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, і ніким з учасників кримінального провадження не оскаржуються.

При обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії необережних тяжких, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, не судимий відповідно до ст. 89 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні престарілого хворого батька, обставину, що пом`якшує його покарання щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Враховуючи, що обвинувачений має батька, який досяг 70-ти річного віку, і в судовому засіданні не встановлено, що той має інших працездатних дітей, суд прийшов до висновку по можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного і додаткового покарання на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Даний висновок суду на переконання колегії є законним та обґрунтованим, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про застосування амністії в Україні", амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Згідно зі ст. 3 даного Закону, установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07 вересня 2017 року набрав чинності Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22.12.2016 №1810-VIII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно (ст. 13 вказаного Закону).

Відповідно до п. "є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (т. 1 а.с. 48, 52, 53, 55-57, 84-92), обвинувачений ОСОБА_7 має батька ОСОБА_15 ,1939 року народження, з яким вони проживають удвох однією сім`єю.

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 амністії, передбачених ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році", судом не встановлено.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 підстав Закону України «Про амністію у 2016 році» є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Як вбачається із суті зазначеної норми закону, суд, приймаючи рішення про застосування до особи амністії, звільняє останнього як від основного, так і від додаткового покарання призначеного судом.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги потерпілих в частині незаконного звільнення обвинуваченого від додаткового покарання на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», є необґрунтованими.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілих та прокурора щодо незаконності часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року - визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, частково задовольнивши цивільний позов, врахував характер вчиненого правопорушення, який не є умисним та вчиненим з необережності, ступінь вини обвинуваченого, а також, що настанню дорожньо-транспортної пригоди також сприяла і поведінка потерпілого, який мав можливість запобігти зіткненню транспортних засобів, глибину фізичних та душевних страждань потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в зв`язку зі смертю їх сина ОСОБА_13 , порушенням нормальних життєвих зв`язків потерпілих, а також вимоги розумності та справедливості.

Тому, рішення суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі саме - 400 000 грн. кожному, є обґрунтованим та мотивованим.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілих та прокурора в цій частині колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги потерпілих про необхідність залишити транспортний засіб обвинуваченого під арештом з метою забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.

Питання про речові докази вирішується відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Вимогами ч. 1 ст. 408 КПК України передбачений вичерпний перелік випадків, коли суд апеляційної інстанції змінює вирок, а саме: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Разом з тим, згідно п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків, судом можуть бути вирішені питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, про те, що вирішення даного питання не тягне за собою підстави для зміни чи скасування судового рішення в цілому.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг захисника, потерпілих та прокурора та скасування або зміни вироку суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 , та потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4