Справа № 751/39/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/92/18
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000315, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернігова, українця, працюючого: «Чернігівський автокар», автослюсар, не одруженого, утриманців не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 02.10.2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27.12.2012 року вирок змінено, засуджено за ч. 2 ст. 307, ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України;

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого, просить його скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, він звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 1 рік 8 місяців, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи; пройти необхідний і достатній курс лікування в КЛПЗ «Чернігівському обласному протитуберкульозному диспансері» та працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи у розмірі 297 грн.

Стягнуто з нього на користь ОСОБА_9 3589 грн. 40 коп. матеріальної шкоди та 3000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Запобіжний захід йому не обирався.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання судом 1 інстанції недостатньо оцінено суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, оскільки крадіжку здійснено з рюкзаку малолітнього потерпілого, під час відвідування останнім учбового тренування. Не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, після відбуття покарання, в тому числі і у місцях позбавлення волі, продовжив злочинну діяльність, має ряд непогашених судимостей, перебуває на обліку у лікаря-нарколога. Зазначене не може свідчити про те, що він може виправитись без реального відбування покарання, тому висновок суду щодо цього є неправильним, а ст. 75 КК України застосована необґрунтовано, призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 05.10.2017 року близько 18 год. 00 хв. ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, діючи повторно, шляхом вільного доступу, перебуваючи в приміщенні роздягальні спортивного залу Чернігівського обласного інституту після дипломної педагогічної освіти імені К.В. Ушинського, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Слободська, буд. 83, з рюкзака ОСОБА_10 , таємно викрав мобільний телефон марки «Samsung J5», вартістю якого, згідно висновку судово товарознавчої експертизи № 5538-5540/17-24 від 07.12.2017 року складає 2309 грн. 40 коп., з картою пам`яті марки «SanDisk» обємом 8 Гб, вартістю 400 грн., сім карткою мобільного оператора «Лайфселл», вартістю 30 грн., грошовими коштами на рахунку в сумі 50 грн. та оригінальним чохлом до мобільного телефону марки «Samsung J5», вартістю 800 грн., що належить потерпілому ОСОБА_9 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 3589 грн. 40 коп.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив подану апеляційну скаргу задовольнити, вирок в частині призначеного покарання скасувати, призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишити без змін; обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винність обвинуваченого в скоєному кримінальному правопорушенні відповідають встановленим в судовому засіданні фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими доказами, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку. Фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченого апелянтом не оскаржується.

Дії обвинуваченого судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як крадіжка, тобто таємне викрадення чужого майна, вчиненому повторно.

В судовому засіданні апеляційного суду, як і в суді 1 інстанції, обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, в скоєному щиро кається.

Згідно вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують його.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Твердження прокурора, наведені у апеляційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з застосуванням ст. 75 КК України, не є слушними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні обвинуваченому покарання суд 1 інстанції дотримався положень статей 50, 65 КК України, дійшов висновку про необхідність призначення покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, що, на думку апеляційного суду, є співмірним протиправним діянням, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових злочинів.

Зокрема, матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 працевлаштований, має постійне місце проживання, за місцем проживання негативні характеристики відсутні, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Як встановлено судом 1 інстанції та підтверджено в апеляційному суді, обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину, щиро кається, вчинив злочин, який згідно ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

Згідно медичних документів, обвинувачений ОСОБА_6 страждає рядом тяжких та хронічних захворювань (а.п. 82, 214-215). Останній потребує повсякденного лікування, систематичного нагляду лікарів, без чого в умовах ізоляції від суспільства можуть настати негативні наслідки для здоров`я та життя обвинуваченого. Стан здоров`я обвинуваченого, як домінуюча обставина, врахована судом 1 та апеляційної інстанцій при звільненні його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на певний строк.

Апеляційним судом встановлено, що з моменту вчинення ОСОБА_6 даного злочину, минуло близько року, протягом цього часу він кримінальні та адміністративні правопорушення не скоював, працевлаштувався, проходить курс лікування від тяжкої форми туберкульозу, тобто, ним приймаються всі міри по запобіганню противоправної діяльності та він веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки.

За наявності вищезазначеного, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, відношення до скоєного, колегія суддів вважає про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із звільненням його на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на певний строк, з покладенням на останнього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що і визначив суд 1 інстанції. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів. Своє рішення щодо виду та розміру покарання суд належно мотивував, воно відповідає вимогам закону щодо мети покарання. Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для застосування більш суворого покарання.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що ОСОБА_6 має непогашені судимості та перебуває на обліку у спеціалізованому лікувальному закладі, не є на думку колегії суддів, перешкодою для ухвалення рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку, оскільки підстави для висновку про можливість виправлення особи від відбування покарання мають враховуватись у кожному конкретному випадку.

Таким чином, безспірних правових підстав вважати призначений ОСОБА_6 захід примусу явно несправедливим унаслідок м`якості через неправильне застосування ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не вбачається, тому вирок суду є законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 травня 2018 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4