Дата документу Справа № 334/4815/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/158/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/4815/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.115 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002912, за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, потерпілої ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок колегії суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, має середньо-спеціальну освіту, працюючого у ФОП ОСОБА_11 газоелектросварювальником, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

встановила:

вироком колегії суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 121 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_8 до набрання вироку законної сили залишений тримання під вартою в Запорізькому СІЗО № 10.
Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 08 травня 2016 року та зараховано в строк відбуття ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі з 08 травня 2016 року по день постановлення вироку 10 травня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 5 633 гривень 04 копійок за проведення судово-криміналістичних експертиз.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, 08 травня 2016 року приблизно о 04 годині 00 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, направленим на протиправне заподіяння смерті іншій особі, в ході раптово виниклого конфлікту, усвідомлюючи, що завдає удари у життєво важливі органи, від яких може наступити смерть потерпілого, бажаючи цього, ножем, який він заздалегідь приніс із собою та тримав у своїй правій руці, наніс множинні удари у передню частину тулуба, в район грудей, живота та інших частин тіла ОСОБА_12 , внаслідок чого, спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: множинних, проникаючих, сліпих, колото-різаних поранень тулуба з пошкодженням внутрішніх органів; одиночного, сліпого, колото-різаного поранення правої половини передньої поверхні грудної клітки з пошкодженням підшкірної клітковини, м`язів, передньої поверхні хрящової частини 4-го ребра; одиночного, наскрізного, колото-різаного поранення лівого передпліччя з пошкодженням підшкірної клітковини; поверхневої рани передньої поверхні правого колінного суглоба, від яких ОСОБА_12 помер в кареті швидкої медичної допомоги безпосередньо поруч з місцем вчинення даного кримінального правопорушення.
Вказані тілесні ушкодження у вигляді множинних, проникаючих, сліпих, колото-різаних поранень тулуба з пошкодженням внутрішніх органів перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_12 .
Таким чином, ОСОБА_8 виконав всі необхідні дії направлені на навмисне вбивство ОСОБА_12 та досягнув своєї злочинної мети.
Крім цього, 08 травня 2016 року, близько 04 години 05 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , діючи з умислом направленим на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , який прибіг на допомогу ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що завдає удари у життєво важливі органи, наніс не менше 4-х ударів ножем, який тримав у своїй правій руці, у передню частину тулуба ОСОБА_7 , а саме район грудей зліва та живота, спричинивши ОСОБА_7 згідно з висновком судової медичної експертизи № 2075 від 02.06.2016 року, наступні тілесні ушкодження: поранення лівої половини грудної клітини в області 8-го міжребер`я по передній підпаховій лінії, проникаюче в ліву плевральну порожнину, з ушкодженням лівої легені, зі скупченням крові в лівій плевральній порожнині, з пошкодженням лівого купола діафрагми, з наступним проникненням ранового каналу в черевну порожнину, зі скупченням крові в черевній порожнині, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя; непроникаюче поранення лівої половини грудної клітини в області 9-го ребра, на передній черевній стінці зліва, в області нижнього полюса лівої лопатки, яке кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили собою короткочасний розлад здоров`я.

За наслідками розгляду кримінального провадження, колегія суддів вважала за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки під час судового розгляду встановлено, що останній своїми діями заподіяв ОСОБА_7 умисне тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження, вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та винесеним з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що судом не враховано всіх обставин справи, поведінки обвинуваченого та потерпілого до події та під час вчинення злочину, послідовних показань обвинуваченого, який стверджував, що не бажав заподіяти потерпілим смерті, висновків судово-медичної експертизи, що може поза розумним сумнівом свідчити про доведеність умислу обвинуваченого на завдання смерті саме обом потерпілим. Суд не врахував, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, повністю доведена дослідженими під час судового розгляду доказами. Змінюючи правову кваліфікацію діянь ОСОБА_8 , суд не надав належної оцінки зібраним під час досудового розслідування доказам по епізоду закінченого замаху на вбивство ОСОБА_7 , тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, при цьому, особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Вважає, що судом не надано належної правової оцінки обставинам справи, а саме зухвалої поведінки ОСОБА_8 . Крім того, після вчинення ОСОБА_8 закінченого замаху на позбавлення життя ОСОБА_7 , а також вбивства ОСОБА_12 , обвинувачений не вжив жодних заходів до врятування життя потерпілих, про що свідчать ряд повідомлень про правопорушення у службу «102» від невідомих осіб та бригади швидкої допомоги, та жодного виклику від ОСОБА_8 . Крім того, з пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_8 втік з місця скоєння злочину. Також не надано належної правової оцінки та не відображено у вироку суду факт того, що обвинувачений ОСОБА_8 був у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується відповідними висновками лікарів. Крім того, експертами надано оцінку також і психічному стану ОСОБА_8 , які зазначили про факт того, що останній на момент вчинення правопорушень усвідомлював свої дії та міг керувати ними, тому невідповідність пояснень ОСОБА_8 між фактичними обставинами справи не знайшли свого критичного відображення у рішенні суду. Таким чином, ОСОБА_8 , завдаючи потерпілим чисельних ударів ножем, усвідомлював небезпечний характер своїх дій, що посягають на життя потерпілих і передбачав, що наслідком таких дій може стати смерть останніх, а отже за таких обставин у суду не було жодних підстав вважати, що в обвинуваченого не було умислу на їх вбивство.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 вказує, що вона є потерпілою по епізоду за ч. 1 ст. 115 КК України. Не оспорюючи кваліфікацію злочину, вважає, що покарання є суворим. Вважає, що необхідним та достатнім покаранням за ч. 1 ст. 115 КК України було б покарання у виді 7 років позбавлення волі. Вказує, що ОСОБА_8 раніше не судимий, у скоєному щиросердно розкаявся, визнав вину та надав суду показання, вжив заходів щодо відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди. Поведінка ОСОБА_8 свідчить про його бажання, після відбування покарання, стати на шлях виправлення та перевиховання. Враховуючи молодий вік ОСОБА_8 , позитивні характеристики за місцем проживання, навчання та роботи, його бажання продовжувати надавати їй матеріальну та моральну допомогу у добровільному порядку, вважає, що вирок суду першої інстанції необхідно змінити в частині покарання, пом`якшивши його.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 ч. 1 КК України призначити йому остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , не оскаржуючи фактичні обставини справи, вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим в частині призначеного покарання, оскільки, на її погляд, в силу своєї суворості воно є несправедливим та таким, що не відповідає особі обвинуваченого. Скоєння ОСОБА_8 злочинів є випадковістю, а не закономірністю і образом його життя. Він ніколи раніше не притягувався до відповідальності (ані до адміністративної, ані до кримінальної, ані до дисциплінарної); має середню спеціальну освіту; працював газоелектросварювальником; займався спортом та танцями; за місцем проживання, навчання та роботи всебічно позитивно характеризується, шкідливих звичок не має, на обліках в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває; в скоєнні злочинів щиро розкаявся, що виражено у певних вчинках, так: ОСОБА_8 неодноразово вибачався перед потерпілими; вжив заходів для відшкодування їм у добровільному порядку матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим вони не звернулися до суду з позовними заявами; своїми показами активно сприяв суду у проведенні судового слідства та у встановленні об`єктивної істини по справі та із вчиненого вже виніс для себе урок.

На підставі викладеного, просить змінити вирок районного суду та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, призначивши йому остаточне покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оскаржуючи обставини справи та кваліфікацію його дій, вважає вирок в частині призначення покарання суворим, розмір покарання не відповідає його особі, в зв`язку з чим рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає достатнім для нього покаранням у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Зазначає, що він раніше не притягувався ні до одного виду юридичної відповідальності, вів законослухняний спосіб життя, завжди був для всіх авторитетом, навчався, працював, додатково займався народними танцями та спортом. Зазначені злочини для нього безглузда випадковість у його житті. Він щиросердно розкаявся; активно допомагав суду у встановленні об`єктивної істини по справі; визнав вину та надав чіткі, послідовні показання у відношенні себе та обставин вчинення ним злочинів; вжив усі можливі заходи щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим та бажає в подальшому надавати їм моральну та матеріальну підтримку; із вчиненого виніс для себе урок на все своє життя; бажає скоріше потрапити на волю та бути корисним для суспільства та своєї родини.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду в частині призначення покарання та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити йому остаточне покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить залишити її без задоволення.

Від потерпілої ОСОБА_10 надійшла заява, в якій остання просить розгляд провадження провести за її відсутності. Свою апеляційну скаргу та апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити; заперечує проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, та заперечувала проти апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого та його захисника; потерпілого ОСОБА_7 , який не підтримав апеляційну скаргу прокурора і підтримав апеляційні скарги сторони захисту та потерпілої ОСОБА_10 про пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_8 ; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення скарги прокурора та підтримали свої апеляційні скарги та скаргу потерпілої ОСОБА_10 ; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121 КК України, ґрунтуються на всебічному, повному, неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, сукупності зібраних доказів, оцінених у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невірну правову кваліфікацію діянь ОСОБА_8 є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах проти життя та здоров`я особи» питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема слід враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного).

Так, кваліфікуючи дії ОСОБА_8 за епізодом заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, сторона обвинувачення посилалась на те, що ОСОБА_8 вчинив усі дії направлені на умисне вбивство ОСОБА_7 , однак не зміг довести свій злочинним намір до кінця, з причин, які не залежали від його волі, так як потерпілому ОСОБА_7 було вчасно надано медичну допомогу.

Проте, вказаний висновок обвинувачення був спростований під час судового розгляду в суді першої інстанції показами самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні показав, що не мав наміру вбивати ОСОБА_7 . В той день ОСОБА_12 чіплявся до нього, намагаючись з`ясувати питання щодо начебто відносин із ОСОБА_13 , з якою він наразі зустрічався. Десь о третій годині ночі він пішов додому, взяв ніж та повернуся до компанії, з якою вони всі разом були з 24 години, підійшов до ОСОБА_14 та запропонував йому піти в сторону спортивної площадки. На спортивній площадці між ними спочатку сталася сварка, під час якої останній обзивав його та його матір, тому він наніс ОСОБА_15 удари рукою в тулуб, від яких останній впав на землю, а потім вже присівши до ОСОБА_15 , який лежав обличчям вверх, наніс йому два удари ножем у область тулуба. Після цього до них підбіг ОСОБА_16 , який намагався допомогти Деревянку піднятися, а його відштовхнути. Він наніс і йому удари ножем, куди і скільки разів не знає, після чого побіг в сторону магазину біля будинку 20-Б, «полукруг», де зрозумів, що накоїв. До нього підбігли хлопці, та розповіли, що викликали міліцію та швидку. Де він викинув ніж не пам`ятає. Пояснив, що жалкує про те, що сталося. Просив суворо його не карати. Також вважав, що в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, так як наміру на умисне вбивство ОСОБА_7 у нього не було, удари завдав спонтанно, і припинив їх наносити самостійно.

Також про відсутність у ОСОБА_8 умислу на вбивство ОСОБА_7 вказують і показання потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив суду першої інстанції, що після нанесення йому ОСОБА_8 декількох ударів невідомим предметом по тулубу, останній самостійно зупинився, відштовхнув його від себе та побіг з місця злочину, при цьому він мав реальну можливість продовжити нанесення ударів ножем, переслідувати його, але не робив цього. Також пояснив, що самостійно дійшов до місця роботи і лише після цього його колегою з роботи було викликано швидку та надано медичну допомогу.

В зв`язку з чим, а також враховуючи й інші письмові докази, суд погодився з позицією захисту та перекваліфікував дії обвинуваченого по епізоду з потерпілим ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки під час судового розгляду встановив, що своїми діями ОСОБА_8 заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження та належним чином мотивував своє рішення у цій частині.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, та за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Щодо доводів апеляційних скарг стосовно необґрунтованості судового рішення в частині призначеного ОСОБА_8 покарання внаслідок його суворості, судова колегія виходить з наступного.

Зі змісту скарг потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 убачається, що вони фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи"; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, у вчиненому розкаявся, сприяв органам досудового розслідування розкриттю злочину, позитивно характеризується за місцем проживання, також судом враховано відшкодування шкоди потерпілим.

В якості обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. До обставин, що обтяжують покарання, суд відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_8 судом було призначено покарання в межах, передбачених санкціями ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 121 КК України, і на підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, і підстав вважати таке покарання надто суворим, колегія суддів не вбачає.

Встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів, наведених в апеляційних скаргах, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів.

Остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Обставини, на які посилались апелянти в своїх апеляційних скаргах, як на підстави для пом`якшення призначеного покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди потерпілим, позитивні характеристики, відсутність судимостей), були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для зменшення призначеного покарання, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи надмірним для досягнення мети покарання.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого та його захисника, по зазначених у них доводах, а відтак і відсутності підстав для зміни судового рішення і пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни вироку суду в частині застосування ч. 5 ст. 72 КК України.

Так, в постанові Верховного Суду України від 13.03.2018 року викладено висновок щодо застосування ч. 5 ст. 72 КК у випадку, коли станом на 20 червня 2017 року особа мала право на застосування до неї положень, передбачених ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України відсутні підстави для застосування відносно неї положень Закону України № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року, яким погіршуватиметься становище цієї особи.

Вироком районного суду у строк відбування обвинуваченим покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року) зарахований строк попереднього ув`язнення за період з 08.05.2016 року по день постановлення вироку, тобто по 10.05.2017 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення.

За таких обставин, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року) підлягає зарахуванню ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11.05.2017 року по день набрання законної сили судового рішення, тобто по 29.05.2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2017 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період з 11 травня 2017 року по 29 травня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4