Справа №489/2415/17 07.06.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0001962 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 січня 2018 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Воронцівка, Новоодеського району, Миколаївської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого штампувальником ДП НВКГ «Зоря-Машпроект», який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7
потерпіла ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити, виключивши з нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 3400 грн з позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 - 40 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави в особі Міської лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва - 6832 грн. 96 коп., витрати на лікування потерпілої.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений не оспорюючи фактичних обставин справи, не погоджується із призначеним додатковим покаранням у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік.

Вважає, що судом не прийнято до уваги те, що він до скоєння ДТП використовував автомобіль як життєво необхідний предмет в побуті - кожного дня був змушений возити сина до дитячого садку, який знаходиться в іншому районі міста, так як в районі міста проживання місця в дитячому, садку немає.

Станом на даний час, з метою отримання заробітку для найшвидшого відшкодування потерпілій моральної шкоди, а також інших витрат, покладених на нього вироком суду та з огляду на можливе збільшення вимог потерпілої щодо відшкодування матеріальної шкоди, ОСОБА_5 влаштувався за сумісництвом водієм до ФОП ОСОБА_9 .

Окрім означеної робітничої професії та професії водія, інших професійних навиків він не має і лише за означеними спеціальностями реально має можливість заробляти грошові кошти на утримання своєї сім`ї та належне виконання вироку суду.

Наведені обставини, на думку апелянта, дають підстави призначити йому покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2017 року близько 08.30 год., водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем "ЗАЗ 1103" у світлий час доби по вологій, чистій проїзній частині пр. Богоявленського зі сторони вул. Молодогвардійської в напрямку вул. Південної зі швидкістю близько 45 км/год., проїхавши нерегульоване перехрестя з вул. Олійника, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, в порушення п. 2.3 "б", 12.1, 12.3, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 "Пішохідний перехід" Правил дорожнього руху України, дорожньою розміткою 1.14.1 додатку 2 Правил дорожнього руху, по якому зліва направо рухався пішохід, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості аж до повної зупинки керованого ним автомобіля, не переконався, що на пішохідному переході відсутні пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух у вибраному напрямку, внаслідок чого допустив контактування передньою правою частиною автомобіля з пішоходом ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину пр. Богоявленського по нерегульованому пішохідному переходу, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді перелому зовнішнього мищелку правої великогомілкової кістки зі зміщенням, перелому голівки правої малогомілкової кістки зі зміщенням.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, думку потерпілої ОСОБА_8 , яка залишила розгляд даного питання на розсуд суду, прокурора ОСОБА_6 про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК України є вірною і апелянтом не оспорюється.

Призначаючи покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано врахував тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставин його вчинення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має неповнолітніх дітей, характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, повне відшкодування матеріальних збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов вірного висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 міри покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 3400 грн, з позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянтом оспорюється призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України суду необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не переконався, що на пішохідному переході відсутні пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух у вибраному напрямку, внаслідок чого допустив контактування передньою правою частиною автомобіля з пішоходом ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину пр. Богоявленського по нерегульованому пішохідному переходу, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Враховуючи ступінь суспільної небезпечності, вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, а саме грубе порушення ним Правил Дорожнього руху України, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди та спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень та її тривалого лікування, суд першої інстанції обґрунтовано призначив таке додаткове покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами, що відповідає вимогам закону та загальним засадам призначення покарання, з чим погоджується і апеляційний суд.

Апеляційна скарга не містить доказів необґрунтованості призначення судом додаткового покарання. Посилання обвинуваченого на те, що він влаштувався на роботу водієм не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначене не знижує істотно ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та не може впливати на рішення суду про призначення додаткового покарання.

Доводи апелянта про необхідність застосування транспортного засобу для побутових потреб, а саме щоб доставляти дитину до дитячого садку є неприйнятними, оскільки зазначена обставина не є тією виключною обставиною яка б надала апеляційному суду можливість змінити вирок в частині застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на спосіб, характер та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_5 злочину.

З огляду на наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку, пом`якшення призначеного покарання, як того просить апелянт, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 січня 2018 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: