Справа № 419/2435/17
Провадження № 11-кп/782/110/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«11» травня 2018 року місто Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання - ОСОБА_4
за участю прокурора - ОСОБА_5
потерпілої - ОСОБА_6
представника потерпілої - ОСОБА_7
обвинуваченого - ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_9
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Успенка Лутугінського району Луганської області, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не працюючий, не має утриманців, не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , -
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та йому призначено покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення майнової та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 - 10 000 гривень моральної шкоди.
В решті позовних вимог - відмовлено.
Судові витрати та речові докази по справі відсутні.
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що 27 квітня 2017 року приблизно о 15 годині 30 хвилин, знаходячись на території дачної ділянки АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, виниклого на ґрунті неприязних відносин, з колишньою дружиною ОСОБА_6 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень останній, схопив її за обидві руки, які міцно стиснув. Після чого, лівою рукою схопив ОСОБА_6 за шию та міцно тримав, від чого у неї запаморочилось у голові. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, ОСОБА_8 своєю лівою рукою схопив її за праве плече та наніс один удар правою рукою в область потилиці, від якого ОСОБА_6 впала на землю.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_8 , потерпілій ОСОБА_6 , були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: саден передньої поверхні правого передпліччя, зовнішньої та задньої поверхні правого променево зап`ястного суглоба, тильної поверхні правої кисті в проекції 1 п`ясної кістки, внутрішньої поверхні лівого променево зап`ястного суглоба, зовнішньої поверхні лівого передпліччя, які згідно висновку судово- медичної експертизи №115 від 29.04.2017 року та №187 (126/115) від 15.07.2017 року, кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, а також тілесні ушкодження у вигляді синця в проекції правого сосцевидного відростку; ссадна в проекції правого сосцевидного відростку, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи №187 (126/115) від 15.07.2017 року, кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

На вирок суду сторонами кримінального провадження подані апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його протиправних дій, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання обвинуваченому у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обгрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що в порушення вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.п.1, 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд першої інстанції ухвалюючи рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не в повній мірі врахував, що останній, скоївши зазначене умисне кримінальне правопорушення, свою вину не визнав, не працює, тобто є особою, яка суспільно-корисною працею не займається. Крім того, як зазначає апелянт, у судовому засіданні зі слів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 встановлено, що випадки побиття обвинуваченим потерпілої ОСОБА_6 мали місце і раніше, тобто прояви насильства з боку обвинуваченого щодо потерпілої стаються не вперше.

Також прокурор у своїй скарзі вказує, що у судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 є колишнім чоловіком потерпілої ОСОБА_6 , тобто вчинив злочин щодо особи, з якою винний перебував у сімейних або близьких відносинах, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення. Отже, враховуючи зміни від 06.12.2017 року до Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» внесені до ст.67 КК України, як наголошується в апеляційній скарзі, на сьогодні є актуальним питанням.

Однак, на думку апелянта, призначене судом покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України у виді громадських робіт строком на 200 годин є недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок скоєння кримінального правопорушення, який судом було задоволено частково в частині моральної шкоди, прокурор вважає, що в частині матеріальної шкоди судом не повно та не всебічно досліджені обставини доказів відносно того, яку саме суму майнових збитків витратила потерпіла на лікування від отриманих тілесних ушкоджень. Вважає за необхідне допитати в судовому засіданні у якості спеціаліста - лікаря ОСОБА_13 , яка працює завідуючою терапевтичним відділенням Щастинської міської лікарні для дачі пояснень з приводу лікування потерпілої щодо витрачених коштів на лікування внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. За результатами якого прийняти рішення щодо задоволення вимог позову в частині стягнення матеріальних витрат.

З урахуванням наведеного прокурор просить вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 06.02.2018 стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням строком на 1 рік.

Позов потерпілої ОСОБА_6 в частині стягнення матеріальної шкоди задовольнити в повному обсязі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, оскільки, на його думку, судом не були об`єктивно з`ясовані обставини для задоволення цивільного позову в частині відшкодування потерпілій ОСОБА_6 моральної шкоди, а також не були належним чином досліджені та оцінені судом докази відповідно до кримінального процесуального закону та норм матеріального права.

Захисник вважає, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення вимог потерпілої про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на тих належних та допустимих доказах, які містяться в матеріалах кримінального провадження та були надані потерпілою для обґрунтування своїх вимог, заявлених в позові, а також об`єктивно не з`ясовані судом з посиланням на норми матеріального та процесуального права. При цьому апелянт посилається на п.9 Постанови №4 від 31.03.1995року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», який передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіювач шкоди тощо).

Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Отже захисник вважає, що цивільним позивачем не подано доказів в обгрунтування розміру моральної шкоди, а судом не надано відповідного та вмотивованого обгрунтування при ухваленні рішення про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень.

За таких обставин захисник просить вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 06.02.2018 змінити в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 10 000 грн. моральної шкоди та відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої в цій частині. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення прокурора, думку потерпілої ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні в повному обсязі, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 на підтримку поданої захисником апеляційної скарги, але які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, основані на зібраних по справі та перевірених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими та не оскаржуються сторонами кримінального провадження в апеляційних скаргах.

Перевіряючи доводи прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів зазначає наступне.

Під час судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 у суді першої інстанції державний обвинувач прокурор Новоайдарського відділу Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_10 , як то вбачається з журналу судового засідання від 06.02.2018 року (а.с.74-78), висловився у судових дебатах про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 покарання у виді громадських робіт.

Підтримання публічного обвинувачення в суді - є однією з головних конституційних функцій прокуратури в Україні, визначених ст.131-1 Конституції України та зазначених у статті 2 Закону України «Про прокуратуру». Згідно зі статтею 3 цього Закону професійна діяльність працівника прокуратури має ґрунтуватися на неухильному дотриманні конституційних принципів верховенства права та законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також на неухильному дотриманні вимог професійної етики та поведінки. Як зазначено у пунктах 3 та 4 частини четвертої статті 19 Закону прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Приймаючи участь у судовому провадженні, прокурор, як сторона обвинувачення, повинен дотримуватись визначених ст.7 Кримінального процесуального кодексу України загальних засад кримінального провадження, та відповідно до положень частини другої статті 9 цього Кодексу зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, у тому числі під час судового розгляду.
Отже, в контексті зазначених правових норм, підтримання прокурором публічного обвинувачення в суді повинно ґрунтуватись не лише на загальних засадах кримінального провадження, а й з дотриманням вимог професійної етики та поведінки, визначених «Кодексом професійної етики та поведінки працівників прокуратури», який було схвалено 28 листопада 2012 року Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури та затверджено Наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123.

Стаття 3 цього Кодексу визначає, що правову основу регулювання відносин у сфері професійної етики та поведінки працівників прокуратури становлять Конституція України, національне законодавство України, Дисциплінарний статут прокуратури України, укази Президента України та постанови Кабінету Міністрів України з питань, що стосуються органів прокуратури та державної служби, накази Генерального прокурора України та цей Кодекс.

Нормативною базою у цій сфері є також міжнародно-правові документи, в тому числі Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського Суду з прав людини, Керівні принципи ООН щодо ролі прокурорів, прийняті на Восьмому конгресі ООН у 1990 році, Стандарти професійної відповідальності та виклади основних обов`язків і прав прокурорів, ухвалені Міжнародною асоціацією прокурорів у 1999 році, Європейські інструкції з питань етики та поведінки прокурорів (Будапештські принципи), ухвалені Конференцією генеральних прокурорів країн членів Ради Європи у 2005 році та інші.

Аналіз положень п.11, п.12 та п.13 «b» Керівних принципів ООН щодо ролі прокурорів, свідчить про те, що особи, які здійснюють судове переслідування, відіграють активну роль в кримінальному провадженні, відповідно до закону виконують свої обов`язки справедливо, послідовно і швидко, сприяючи тим самим забезпечення належного процесу і безперебійному функціонуванню системи кримінального правосуддя.

Положення пунктів 3 та 4 Стандартів професійної відповідальності та виклади основних обов`язків і прав прокурорів, кореспондуються із вищезазначеними нормами та визначають, що Прокурори повинні відігравати активну роль у кримінальному судочинстві. Відповідно до місцевого законодавства або вимог до справедливого судового розгляду, прокурори повинні діяти послідовно та об`єктивно, переконатись, що поставлені всі необхідні та закономірні питання, і оголосити, чи мають вони відношення до вини чи невинності підозрюваного; завжди шукати істину і допомагати суду віднайти істину і здійснювати судочинство і відправляти правосуддя між громадськістю, постраждалим і обвинуваченим, відповідно до законодавства і принципів справедливості.

Ці положення знайшли своє відображення також у керівних приписах п.14.2 та п.22.1 Наказу Генерального прокурора України №4 гн від 19.12.2012р., зі змінами, внесеними наказом Генерального прокурора України від 26.07.2013 №4гн-1, які зобов`язують прокурорів дотримуватися прокурорської етики, сприяти підвищенню авторитету та позитивного іміджу органів прокуратури.
При визначенні позиції щодо покарання суворо додержуватися вимог кримінального закону про його відповідність і справедливість з урахуванням характеру та ступеня суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особи винного, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також особи і поведінки потерпілого.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів зазначає, що позиція прокурора ОСОБА_10 у судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження та висловлювання ним в судових дебатах своєї думки щодо міри покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у виді громадських робіт, протирічить його апеляційним вимогам щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та необхідності призначення винній особі більш тяжкого виду покарання.

Така непослідовна позиція прокурора ОСОБА_10 , як державного обвинувача, на думку апеляційного суду, суперечить нормам прокурорської етики, не може сприяти підвищенню авторитету і позитивного іміджу органів прокуратури, та не сприяє тим самим забезпеченню належного процесу і відправленню правосуддя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

При цьому обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 після його засудження працевлаштувався до ТОВ «ЗЛАТАБУД».

Тому призначене за вироком суду обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення та захисту щодо вирішення судом першої інстанції заявлених позовних вимог потерпілої ОСОБА_6 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй злочином, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно з ч.1 ст.129 цього Кодексу, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з матеріалів судового провадження (а.с.15-16) потерпілою ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, а саме стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальних збитків, пов`язаних з її лікуванням у сумі 5967,00 грн., та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Відмовляючи потерпілій ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції у своєму вироку зазначив, що з наданих на підтвердження майнової шкоди документів вбачається, що потерпіла лікувалась, окрім отриманих тілесних ушкоджень, ще й від ряду інших хвороб, що було підтверджено медичними документами, дослідженими судом. При цьому, як зазначено у вироку, суду не було надано достатніх доказів того, що майнові збитки, були понесені потерпілою саме у зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно з ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Однак, як вбачається з позовної заяви потерпілої ОСОБА_6 , позивачкою не наведеного жодного розрахунку в обґрунтування суми її витрат на лікування саме від злочину. Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду а ні потерпіла, а ні її представник не змогли довести, які саме суми витрат потерпілої на лікування згідно наданих товарних чеків свідчать про понесені витрати на лікування тілесних ушкоджень, отриманих нею від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_8 . При цьому в своїй апеляційній скарзі прокурор також не навів жодних розрахунків та не обґрунтував, чим підтверджуються позовні вимоги потерпілої ОСОБА_6 щодо заявленої у позові суми відшкодування матеріальної шкоди.

Твердження потерпілої сторони, що витрати за весь час лікування ОСОБА_6 є наслідком протиправних дій з боку обвинуваченого ОСОБА_8 колегія суддів вважає безпідставними та які спростовуються дослідженими під час судового розгляду належними доказами.

Зокрема, згідно висновків судово-медичної експертизи №187 (126/115), які була досліджена судом першої інстанції та наведена у вироку суду, тривале знаходження ОСОБА_6 на стаціонарному лікування не є наслідком отриманих нею ЧМТ, а обумовлено наявністю захворювання, не пов`язаним з травмою. Встановлений діагноз: постравматична енцефалопотія є безпідставним.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо відшкодування матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_6 за понесені нею витрат на лікування в сумі 5967 грн. є безпідставними, оскільки не мають відповідного підтвердження та обгартування.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`ю, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

За змістом ч.1 ст.1167 цього Кодексу моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскаржуваним вироком суду доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у навмисному заподіянні потерпілій ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад її здоров`я.

Як зазначено в роз`яснуюючих положенням, що містяться у п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що під час судового розгляду було доведено, що потерпіла ОСОБА_6 внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 зазнала фізичного болю та отримала тілесні ушкодження, що спричинило моральні страждання, був порушений її звичайний спосіб життя та у зв`язку з чим потерпіла знаходилась на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з 27.04.2017 року по 04.05.2017 року.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_6 та стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., який є цілком розумним та справедливим. Тому доводи апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 є безпідставними та задоволенню не підлягає, а вирок суду є законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування або зміни вироку суду, передбачених ст.409 КПК України, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Новоайдарського відділу Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 06 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3