Справа № 405/7838/17
Провадження №1-в/405/835/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Кропивницький 06 вересня 2018 року

Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, латиша, громадянина України, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-1987 рік Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з іспитовим строком;
-1989 рік Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 206 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців;
-1990 рік Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 206, ст. ст. 42, 43 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців;
-19.04.2004 Колегією суддів Судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України, ч. 2 ст. 89, п. «а» ст. 93, ст. 17, п. «г», «з» ст. 93, ст. 17 п. «з» ст. 93, ст. 190-1, ч. 2 ст. 145 ч. 3 ст. 215-3 ст. 42 КК України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, про умовно-дострокове звільнення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з клопотання про умовно-дострокове звільнення, в обгрунтування якого вказав, що вироком від 19.04.2004 колегії суддів Судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України, ч. 2 ст. 89, п. «а» ст. 93, ст. 17, п. «г», «з» ст. 93, ст. 17 п. «з» ст. 93, ст. 190-1, ч. 2 ст. 145 ч. 3 ст. 215-3 ст. 42 КК України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Відповідно до ст. 25 КК України 1960 року, максимальний строк покарання у виді позбавлення волі складає 15 років, а вразі помилування та заміні довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, такий складає не менше 15 років і не більше 25 років. На момент звернення до суду з клопотанням відбув 20 років та 3 місяці позбавлення волі, тобто більше від 25 років. Вказав, що він виправився, тому до нього може бути застосоване умовно-дострокове звільнення. З приводу сумлінного ставлення до праці вказав, що в установах виконання покарань, де він знаходився відсутнє виробництво, через що він і не працевлаштований.
В судовому засіданні заявлене клопотання підтримав, надав пояснення аналогічні змісту клопотання.
Прокурор заперечував щодо задоволення клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення з підстав того, що останній не довів свого виправлення.
Суд заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків:
ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком від 19.04.2004 колегії суддів Судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України, ч. 2 ст. 89, п. «а» ст. 93, ст. 17, п. «г», «з» ст. 93, ст. 17 п. «з» ст. 93, ст. 190-1, ч. 2 ст. 145 ч. 3 ст. 215-3 ст. 42 КК України 1960 року.
Згідно з ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Тобто, Кримінальний кодекс України не передбачає підстав та умов застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
В пунктах 245 та 246 рішення ЄСПЛ у справі HARAKCHIEV І TOLUMOV ПРОТИ БОЛГАРІЇ (Заяви №№ 15018/11 і 61199/12) суд виклав такі висновки:
Питання про сумісність незмінного довічного позбавлення волі зі статтею 3 Конвенції було знову порушене Великою Палатою Суду у новішій справі Vinter і Інші (цитовано вище). Велика Палата детально вивчила міркування, які випливають з юриспруденції Суду і з останніх тенденцій щодо довічного позбавлення волі у порівняльному і міжнародному праві (ibid., §§ 104-18). На підставі цього вона вирішила, що довічне позбавлення волі може залишатись сумісним зі статтею 3 Конвенції, тільки якщо є як перспектива звільнення, так і можливість перегляду (ibid., §§ 109-10), оскільки засуджена особа може залишатись в ув`язненні лише за наявності законних пенітенціарних підстав для позбавлення волі. Цими підставами є покарання, запобігання, захист громадськості і виправлення. Велика Палата, зокрема, зазначила, що рівновага між такими підставами для позбавлення волі не є обов`язково статичною і протягом відбування вироку може змінюватись. Те, що було головною підставою для позбавлення волі на початку відбування покарання, після тривалого строку його відбування може зникнути. Тому ці фактори або зміни можуть бути оцінені виключно шляхом перегляду підстав для продовження позбавлення волі у відповідний момент відбування покарання. Якщо засудженого ув`язнено без жодних перспектив звільнення і без можливості перегляду вироку, існує ризик, що він ніколи не розкається у скоєному злочині: що б він не робив у тюрмі, незважаючи на виняткові успіхи у виправленні, його покарання залишатиметься постійним і незмінним (ibid., §§ 111-12). Тому Велика Палата постановила, що не сумісно з людською гідністю, яка є самою суттю системи Конвенції, силоміць позбавляти особу свободи без мотивування її до виправлення і надання їй шансу одного дня здобути свободу (ibid., § 113). Вона зазначила, що тепер європейське і міжнародне право чітко підтримує принцип, що всі засуджені, в тому числі до довічного позбавлення волі, повинні мати можливість виправлення і перспективу звільнення за умови його успішності (ibid., § 114). Хоча покарання залишається однією з цілей позбавлення волі, європейська кримінально-правова політика, втілена у правилах 6, 102.1 і 103.8 Європейських пенітенціарних правил, резолюції 76(2) і рекомендаціях 2003(23) і 2003(22) Комітету Міністрів, заявах КЗК, практиці низки держав-учасниць і у міжнародному праві, висловленому, inter alia, у статті 10 § 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права і у Загальних коментарях щодо цієї статті, зараз наголошує на виправній меті позбавлення волі, навіть у випадку довічного позбавлення волі (ibid., §§ 115-18) (245).
На підставі цього аналізу Велика Палата вирішила скасувати попереднє рішення Палати і встановити наступне стосовно довічного позбавлення волі:
(a) Стосовно довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції має тлумачитись як така, що вимагає можливості пом`якшення цього вироку у розумінні перегляду, який дозволяє державним органам вирішити, чи зміни в особі, засудженій до довічного позбавлення волі, є значними настільки, і успіх у виправленні був досягнений протягом відбуття вироку, щоб означати, що продовження позбавлення волі більше не може бути виправданим на законних пенітенціарних підставах (ibid., § 119);
(b) З огляду на можливість розсуду, яка має бути надана державам-учасницям у питаннях кримінального правосуддя і постановлення вироків, завдання Суду полягає не в тому, щоб встановлювати форму (виконавчу або судову), у якій має відбуватись такий перегляд, або визначати, коли він має відбуватись. Проте матеріали з порівняльного і міжнародного права чітко підтримують запровадження спеціального механізму, який гарантуватиме перегляд не пізніше, ніж через двадцять п`ять років після постановлення вироку про довічне позбавлення волі, з наступним періодичним переглядом (ibid., § 120);
(c) Якщо національне право не передбачає можливості такого перегляду, довічне позбавлення волі не відповідатиме стандартам статті 3 Конвенції (ibid., § 121);
(d) Хоча неодмінний перегляд є потенційною подією, яка слідує неодмінно за відбуванням покарання, особа, засуджена до довічного позбавлення волі, не має бути змушена чекати і відбувати невстановлену кількість років свого покарання перед тим, як мати можливість подати скаргу про те, що правові обставини її вироку не відповідають у цьому розумінні вимогам статті 3 Конвенції. Це суперечитиме як правовій визначеності, так і загальним принципам щодо статусу потерпілого в розумінні цього визначення за статтею 34 Конвенції. Окрім того, у випадках, коли вирок на момент постановлення відповідно до національного права є незмінним, було б дивним очікувати, що засуджений працюватиме над своїм виправленням не знаючи, чи колись у майбутньому може бути запроваджено механізм, який дозволить йому на підставі такого виправлення отримати можливість звільнення. Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, має знати з моменту постановлення вироку, що вона має зробити, аби отримати можливість звільнення і за яких умов, включно з тим, коли може відбутись перегляд вироку або коли можна буде просити про це. Тому якщо національне право зовсім не передбачає механізму або можливості для перегляду довічного позбавлення волі, несумісність зі статтею 3 Конвенції на цій підставі постає вже у сам момент постановлення вироку про довічне позбавлення волі, а не на наступних стадіях відбуття покарання (ibid., § 122).
Виходячи з вищевикладеного, суд керуючись принципом верховенства права визнає, що у ОСОБА_5 , як засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі, є право на перегляд вироку та відповідне звернення до суду. Одночасно суд вказує на те, що вищенаведеними висновками ЄСПЛ констатовано, що Європейський суд з прав людини не має компетенції на встановлення форми, в якій відбуватиметься такий перегляд, вказуючи на право держави-учасниці (в цьому випадку Україні) встановлювати форму перегляду вироку, яким особа засуджена до довічного позбавлення волі.
Чинний Кримінальний кодекс України визначаючи поняття законодавства про кримінальну відповідальність у ст. 3 закріплює - законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Закони України про кримінальну відповідальність, прийняті після набрання чинності цим Кодексом, включаються до нього після набрання ними чинності. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Враховуючи те, що чинним законодавством про кримінальну відповідальність не передбачені критерії, яким повинна відповідати особа засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, задля реалізації права на умовно-дострокове звільнення та форма розгляду судом такого питання, суд позбавлений можливості оцінити підстави для умовно-дострокового звільнення та прийняти відповідне рішення.
Зважаючи на викладене, в задоволенні клопотання слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення ЄСПЛ у справі Харкчієв і Толумнов проти Болгарії (Заява №№ 15018/11 і 61199/12),ст. 81 КК України, ст.ст. 395, 537, 539 КПК України, керуючись ч. 7 ст.154 КВК України, суд,

п о с т а н о в и в :

в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Кіровоградської області протягом 7 днів із дня проголошення, а засудженим в той самий строк з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_6 Мягкий