Справа №585/2543/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/867/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних справах
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Роменська виправна колонія (№56)» кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 липня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Роменської виправної колонії № 56 та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області про умовно-дострокове звільнення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Шостка, Сумської області, мешканця АДРЕСА_1 , судимого вироком Шосткинського міськрайсуду Сумської області від 04.12.2009 р. за ч.1 ст. 115 КК України до 10 років позбавлення волі, ухвалою Роменського міськрайсуду від 28.01.2016 р. відповідно ч.5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 30.08.2009 р. по 22.12.2009 р.,

ВСТАНОВИЛА :

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04.12.2009 р. ОСОБА_8 був засуджений за ч.1 ст. 115 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28.01.2016 р. ОСОБА_8 зараховано строк попереднього ув`язнення за правилами ч.5 ст. 72 КК України з 30.08.2009 р. по 22.12.2009 р.

Початок строку покарання 30.08.2009 р., кінець строку 08.05.2019 р.

26.06.2018 р. до Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло спільне подання начальника Роменської виправної колонії № 56 та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 , яке мотивувалося тим, що останній відбув більше 3/4 строку призначеного покарання і сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 липня 2018 року було відмовлено в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 .

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_9 не довів своє виправлення, оскільки за весь час перебування в місцях відбування покарання був працевлаштованим менше ніж 1/20 частину реально відбутого терміну, що позбавило суд зробити висновок про те, що він своїм ставленням до праці довів своє виправлення.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на допущені судом не застосування закону, який підлягає застосуванню, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків фактичним обставинам справи, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подання Роменської виправної колонії №56 та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області, звільнивши засудженого ОСОБА_8 умовно-достроково.

Захисник свої вимоги мотивує тим, що висновки суду про відсутність даних про роботу ОСОБА_8 та його заробіток у період 2011-2017 рр., крім нарахувань за період з січня по травень 2018 р., спростовуються довідкою про наявність заохочень та стягнень засудженого, згідно якої останній в період з 2010 по 2018 рр. отримував заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці.

Вказує, що дослідивши вказану довідку, суд першої інстанції в своєму рішенні не зазначив коли та за що засуджений отримував заохочення, а також послався на наявність трьох стягнень, догани та суворої догани, які погашені, що свідчить про упереджене ставлення до засудженого.

Крім цього, апелянт вказує, що суд в ухвалі не зазначив і про те, що після закінчення ПТУ засуджений отримав освіту та проходив виробничу практику на пилорамі в 2010-2011 рр.

Також, на думку захисника, суд взагалі не висвітлив у своєму рішенні і не спростував доводи захисника та даних витягів з протоколу №11 від 08.06.2018 р. засідання комісії виправної колонії та постанови №8 засідання спостережної комісії при Роменській РДА від 21.06.2018 р., не мотивував причини відмови в задоволенні подання, обмежившись лише загальними фразами.

Таким чином, захисник вважає, що засуджений ОСОБА_8 за період відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці досягнув мети покарання виправлення, і тому може бути звільнений умовно-достроково, що підтверджується матеріалами справи.

У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 зазначає, що, обґрунтовуючи своє рішення, суд визначав ступінь його виправлення лише часом працевлаштування на основному виробництві установи та розміром заробітної плати, що робить його неправосудним, упередженим та несправедливим. Просить ухвалу суду скасувати та задовольнити подання про умовно-дострокове звільнення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_8 вказує, що праця засудженого на виробництві установи та його заробітна плата, як критерії виправлення засудженого, не передбачені законом.

Звертає увагу, що згідно вимог ч.14 ст.134 КВК України на момент розгляду судом подання він був таким, що не мав дисциплінарних стягнень та був зразковим засудженим із самокерованою правослухняною поведінкою, а тому відмовляючи в умовно-достроковому звільненні, суд порушив його право на свободу, передбачене ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Засуджений вказує, що працював на виробництві Роменської ВК №56 дев`ять років, однак адміністрацією установи не було надано повної інформації в цій частині, як не надано інформації і про нарахування йому заробітної плати у період з 2011 по 2017 рр.

Також, на думку засудженого, мала місце бездіяльність прокуратури, оскільки за весь час відбування покарання його не відвідав жодний прокурор, який в силу ст. 4.5 ЗУ «Про прокуратуру» зобов`язані здійснювати нагляд за дотриманням прав засуджених, зокрема, на отримання заробітної плати.

Щодо існування у нього трьох стягнень, то засуджений відмічає, що їх наявність не є доказом дійсного вчинення правопорушення, і в особовій справі відсутні протоколи засідання комісій, як цього вимагають відомчі інструкції, які повинні були розглядати матеріали, зокрема, його пояснення щодо пред`явленого правопорушення.

Також вказує, що суд залишив поза увагою той факт, що в період з вересня 2016 р. по липень 2018 р. він мав отримати сім заохочень, але адміністрація виправної колонії не прийняла відповідних рішень, що є порушенням ч.8 ст.131 КВК України.

Крім цього, апелянт просить врахувати, що одружився і прагне мати повноцінну сім`ю, має можливість працевлаштуватися, що дозволить в короткі строки погасити заборгованість за виконавчим листом.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги і просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Як вбачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.537, 539 КПК України, вислухавши пояснення ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , представника установи відбування покарання, прокурора, дослідивши додані до подання матеріали, зокрема, характеристики засудженого, довідку про наявність заохочень та стягнень, витяги з протоколів комісій, інші довідки та надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення подання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_9 .

Так, за змістом ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Згідно з ч. 2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміни невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді спільного подання дотримався даних вимог закону, належним чином дослідив всі необхідні умови для умовно-дострокового звільнення засудженого та обґрунтував свою відмову у задоволенні подання переконливими доводами, зокрема, що ОСОБА_8 своїм ставленням до праці не довів своє виправлення, оскільки за час відбування покарання з січня 2010 року і по час звернення з поданням до суду, фактично працював на основному виробництві в установі 5 місяців, з реально відбутого терміну восьми з половиною років, тобто менше ніж 1/20 частину, тоді як висновки щодо виправлення засудженого необхідно робити на підставі не лише сумлінної поведінки, а і ставлення до праці.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що висновки суду про відсутність даних про роботу ОСОБА_8 та його заробіток у період 2011-2017 рр. спростовуються довідкою про наявність заохочень та стягнень засудженого, згідно якої останній в період з 2010 по 2018 рр. отримував заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці, то їх слід визнати непереконливими.

Так, дійсно, згідно довідки про наявність заохочень та стягнень засудженого, ОСОБА_8 за час відбування покарання має 8 заохочень у виді подяк, в тому числі за сумлінну поведінку та ставлення до праці (а.п.11-12), також 04.06.2018 р. винесено заохочення у виді додаткового тривалого побачення.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.118 КВК України (чинній до редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018, тобто на час звернення з поданням), засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

У відповідності до ч.1 ст. 120 КВК України, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

З досліджених судом та наведених в ухвалі характеристик від 24.01.2011 р., від 24.01.2012 р., від 24.01.2014 р., від 16.09.2014 р., від 24.01.2015 р., від 24.01.2016 р., від 26.11.2016 р. вбачається, що засуджений ОСОБА_8 працевлаштованим не був, а приймав лише участь в суспільно-корисній праці по благоустрою місць позбавлення волі та ремонтних роботах у відділенні, за що і виносилися відповідні заохочення.

І лише згідно характеристики, яка видана 08.06.2018 р. перед внесенням подання про умовно-дострокове звільнення (а.п.9), вбачається, що ОСОБА_8 працевлаштований на основному виробництві установи на швейному участку.

Ці обставини підтверджуються довідкою ДУ «Роменська ВК № 56», з якої слідує, що засудженому ОСОБА_8 в період з 01.01.2018 р. по 31.05.2018 р. нараховано заробітну плату в розмірі 2377 грн., проте дані про його роботу та заробіток в період 2011-2017 рр. відсутні (а.п.17).

Та обставина, що згідно іншої довідки Роменської ВК №56 заробітна плата ОСОБА_8 за період з лютого по травень 2011 років склала 2,68 грн., ще не свідчить про те, що він був працевлаштованим на основному виробництві установи, оскільки з огляду на такий розмір зарплатні за 4 місяці не зрозуміло, якою саме працею займався засуджений, на чому небезпідставно акцентував увагу суд першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що залучення засудженого до роботи без оплати праці в порядку ч. 5 ст. 118 КВК України, в порядку черговості, в неробочий час і не більш як на дві години на день, з урахуванням вимог ст.ст. 8, 9, 107, 118 КВК України є обов`язком засудженого, та не може рахуватись як активні дії засудженого, направлені на його виправлення.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що висновок адміністрації колонії та голови спостережної комісії про доведення засудженим свого виправлення ставленням до праці є недоведеним, оскільки за такий нетривалий проміжок часу ОСОБА_8 не міг виявити своє ставлення до праці, й цих обставин захисником в апеляційній скарзі не спростовано. Нових доказів про працевлаштування ОСОБА_8 в період з 2010 р. та фактично до 2018 р., які не були відомі суду першої інстанції, стороною захисту при апеляційному перегляді надано не було.

Натомість, позитивні зрушення у ставленні до праці у ОСОБА_8 настали після фактичного відбуття засудженим трьох четвертей позбавлення волі, тобто тривають незначний час у порівнянні з призначеним йому строком покарання та фактично відбутою частиною покарання, що, на думку колегії суддів, не свідчить, що цілі покарання в більш короткий термін, ніж було визначено вироком суду, досягнуті.

З вказаних вище обставин не заслуговують на увагу доводи засудженого ОСОБА_8 про те, що він працював на виробництві Роменської ВК №56 дев`ять років, і що адміністрацією установи про це не було надано повної інформації та про нарахування йому заробітної плати у період з 2011 по 2017 рр.

До того ж, основну інформацію про поведінку засудженого під час відбування покарання суд отримує саме від адміністрації кримінально-виконавчої установи, та в даному випадку, поставити під сумнів висновки, які викладені у вказаних довідках та характеристиках, у колегії суддів немає підстав.

Твердження апеляційних скарг захисника та засудженого щодо необґрунтованого посилання суду на наявність у останнього трьох стягнень, догани та суворої догани, які погашені, є безпідставними, оскільки про їхню наявність суд зазначив лише розкриваючи в ухвалі зміст довідки про наявність заохочень та стягнень ОСОБА_8 . Але вже розкриваючи зміст характеристики від 16.09.2014 р. на засудженого, суд зазначив, що ці стягнення погашені за строком давнини.

В той же час, наявність погашених стягнень не стали визначальним чинником при прийнятті судом першої інстанції остаточного рішення, а їх зазначення жодним чином не свідчить про упереджене ставлення до засудженого.

Також всупереч позиції захисника суд у вироку відобразив і ті дані, що після закінчення ПТУ засуджений отримав освіту та проходив виробничу практику на пилорамі в 2010-2011 рр. Слід зазначити, що незважаючи на наявність відповідної освіти та проходження виробничої практики, ОСОБА_8 все ж не виявляв протягом тривалого часу бажання працевлаштуватися на виробництві установи, а тому дане посилання захисника є неспроможним.

Що стосується доводів захисника про те, що суд у своєму рішенні не висвітлив та не спростував доводи захисника та даних витягів з протоколу №11 від 08.06.2018 р. засідання комісії виправної колонії та постанови №8 засідання спостережної комісії при Роменській РДА від 21.06.2018 р., не мотивував причини відмови в задоволенні подання, обмежившись лише загальними фразами, то вони є явно надуманими і спростовуються безпосередньо змістом самої ували суду першої інстанції, де з достатньою повною розкрито всі досліджені матеріали, в тому числі й ті, на які посилається захисник, а також досліджено всі необхідні умови для умовно-дострокового звільнення засудженого з належною мотивацією відмови у задоволенні подання та посиланням на причини, які для цього стали підставою.

Твердження апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що праця засудженого на виробництві установи та його заробітна плата, як критерії виправлення засудженого, не передбачені законом, колегією суддів відхиляються як такі, що прямо суперечать положенням ст.81 КК України, якою передбачено, що виправлення засудженого повинно бути засновано не тільки на його сумлінній поведінці, а і ставленні до праці, як необхідного критерію для можливого застосування пільги умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Також є необгрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що відмовляючи в умовно-достроковому звільненні суд порушив його право на свободу, передбачене ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки 15.04.2002 р. ОСОБА_8 вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України, тобто за злочин проти життя та здоров`я особи, і 2005 році засудженому державою надавалося звільнення на підставі акту амністії, однак у подальшому особа знову вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, а саме умисне вбивство, за який на даний час відбуває покарання у виді позбавлення волі. Зазначені обставини свідчать про стійку направленість в особистості засудженого щодо вчинення кримінальних правопорушень.

Що стосується інших доводів засудженого ОСОБА_8 , а саме неналежний прокурорський нагляд, неналежне ведення адміністрацією виправної колонії його особової справи, не надання йому семи заохочень тощо, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки дані питання не є предметом розгляду даного кримінального провадження та не впливають на законність прийнятого судом першої інстанції рішення у справі.

Наявність же у засудженого ОСОБА_8 дружини та наміру працевлаштуватися після виходу на свободу, колегією суддів під сумнів не ставляться, проте ці обставини самі по собі не є визначеними законом підставами для застосування до нього положень ст.81 КК України та за певних умов могли лише бути враховані в сукупності з прямо передбаченими вказаною нормою закону вимогами доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Таким чином, оскільки засуджений ОСОБА_8 не довів своє виправлення, до нього не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та підтверджується матеріалами справи, оскільки умовно-дострокове звільнення може бути застосоване до засудженого лише за умови, що він своєю сумлінною поведінкою та, безумовно, ставленням до праці доведе своє виправлення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду законна та обґрунтована, а тому апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 липня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Роменської виправної колонії № 56 та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточна і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4