Справа № 635/539/15-к
Провадження № 1-кп/635/236/2018
УХВАЛА

31 жовтня 2018 року Харківський районний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, -

в с т а н о в и в:

В провадження Харківського районного суду Харківської області перебуває дане кримінальне провадження.
31 жовтня 2018 року від законного представника обвинуваченого - ОСОБА_8 до канцелярії суду надійшло клопотання про зміну запобіжного заходу обраного обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на домашній арешт не пов`язаний за місцем мешкання, в обґрунтування якого зазначено наступне. Так, законний представник обвинуваченого, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини вказує, що в порушення вимог статті 184 КПК України при кожному продовженні відповідного запобіжного заходу прокурор обмежувався вибірковими даними про особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого злочину та тяжкість покарання визначеного КК України за відповідний злочин. При цьому, у своєму клопотанні приводить доводи щодо спростування ризиків на які посилається сторона обвинувачення при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 . Також заявник наполягала на невинності обвинуваченого у інкримінованому йому злочині та безпідставності застосування до нього такого запобіжного заходу.

Також у судовому засіданні прокурор Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області ОСОБА_5 просила продовжити строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 обґрунтовуючи його тим, що продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частиною першою статті 177 КПК України, їх вагомість не зменшилась, а разом з тим наявні підстави, що свідчать про неможливість запобігання вказаним ризикам, застосувавши до особи більш м`який запобіжний захід, на які вказують наступні обставини: дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, однак притягувався до кримінальної відповідальності; тяжкість покарання, яка передбачена санкцією частини другої статі 115 КК України, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, у скоєнні якого він обвинувачується; вагомість наявних доказів. Проти задоволення про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт прокурор заперечувала вказуючи на необґрунтованість доводів законного представника, тоді як вагомість ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частиною першою статті 177 КПК України, за час тримання особи під вартою не зменшилась, навіть враховуючи тривалість строку тримання особи під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали клопотання законного представника про зміну запобіжного заходу та просили колегію суддів змінити запобіжний захід обвинуваченому на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Законний представник представника обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні своє клопотання підтримала.

Колегія суддів, вислухавши думки учасників судового засідання з приводу зміни ораного обвинуваченому запобіжного заходу та доцільності продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , прийшла до наступних висновків.

У відповідності до частини першої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Щодо клопотання законного представника ОСОБА_8 про зміну обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, колегія суддів оцінивши всі доводи учасників кримінального провадження та конкретні обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, прийшла до висновку про відмову у задоволенні такого клопотання, з огляду на наступне.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, які підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладеної в рішенні від 06.04.2000 у справі «Лабіта проти Італії», згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Так, Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 злочинів, а також можливість незаконного впливу на свідків, які ще не були безпосередньо допитані судом, ухилення від явки до суду та вчинення іншого умисного корисливого злочину.
Щодо ризику переховування особи Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення у справі «Панченко проти Росії», § 106). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі «Бекчиєв проти Молдови», § 58).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що несьогоднішній день відсутні підстави для задоволення клопотання законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Вимогами частини третьої статті 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до частини першої статті 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, колегія суддів враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, досліджуючи питання про доцільність продовження застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , колегією суддів встановлено, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави, строком на 60 днів. В подальшому обраний відносно ОСОБА_6 запобіжний захід було продовжено на підставі ухвал судів, і в останнє згідно з ухвалою колегії суддів Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2018 року застосування обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжено строком на 60 днів, тобто до 09 листопада 2018 року. Таким чином, строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 09 листопада 2018 року.
Вирішуючи питання про доцільність продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, однак притягувався до кримінальної відповідальності, конкретні обставини та суспільну небезпечність діяння інкримінованого обвинуваченому діяння, а також тяжкість покарання за особливо тяжкий злочин, у вчиненні якого, зокрема, обвинувачується останній, колегія суддів прийшла до висновку, що наразі не перестали існувати ризики, які стали підставою для обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, визначені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України: можливість переховування від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків і вчинити інше кримінальне правопорушення.

Виходячи з приведеного вище, колегія суддів враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.
Вирішуючи питання про доцільність продовження запобіжного заходу та згідно статей 7-9 КПК України, якими визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України, застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів також враховує практику Європейського суду з прав людини.
Так, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Разом з тим, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинувачену злочинів, свідчать про підвищену суспільну небезпеку. Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі. У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Відтак, з огляну на приведене, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, а також обставини, що підтверджують наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості, свідчать про підвищену суспільну небезпеку. Продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, судова колегія виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених статтею 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали, не втратили своєї вагомості і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкціями статей, які інкриміновані обвинуваченому, останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, виходячи з положень статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог частини першої статті 197 КПК України, обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру і тяжкості діяння, яке йому інкримінується, а разом з іншим, допомагає уникнути виникненню ризиків, існування яких доведено, тому колегія суддів приходить до висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинувачених строком на 60 днів.

Судом вирішувалося питання про можливість вжиття до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, але наявність вказаних вище ризиків та обставин виключає, на думку колегії суддів на даний час, застосування таких. У зв`язку з чим, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, що виправдовує подальше тримання обвинувачених під вартою.

Слід зауважити, що суд ґрунтується на принципі презумпції невинуватості, та не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміновані обвинуваченому діяння.

Керуючись статтями 177, 194, 199, 331, 371-372 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

У задоволені клопотання законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 29 грудня 2018 року включно.
Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено о 13 годині 00 хвилин 05 листопада 2018 року

Головуючий суддя - ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3