АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2812/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС управління розслідування кримінальних проваджень ГСУ фінансових розслідувань ДФС України ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , та накладено арешт на речі, документи, носії інформації вилучені 14.02.2017 в результаті проведення обшуку у транспортному засобі марки Volkswagentransporter з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність, у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги адвокат зазначає про те, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР щодо зазначених кримінальних правопорушень і до даного часу, нікому, в тому числі і ОСОБА_6 , підозру про вчинення кримінального правопорушення не повідомлено. Додає, що єдиною підставою для арешту майна слідчим зазначено те, що постановою вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Також апелянт вказує на те, що слідчим суддею не досліджено відповідність арештованого майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України та накладено арешт на майно, яке не має відношення до господарської діяльності суб`єктів господарювання, визначених у мотивувальній частині ухвали. Додає, що слідчим суддею не враховано наслідки арешту для осіб, в яких майно перебуває у користуванні.

Далі в апеляційній скарзі адвокат звертає увагу суду на те, що слідчим у клопотанні не наведено які саме сліди кримінального правопорушення містяться на арештованому майні, як і не наведено будь-яких інших підстав для арешту майна.

Крім того, апелянт стверджує, що арешт майна призведе до частково зупинення та надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності власника майна.

У підсумку автор апеляційної скарги зазначає, що слідчим суддею не перевірена обґрунтованість клопотання слідчого про арешт майна.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судове засідання по розгляду згаданої апеляційної скарги призначено слуханням в апеляційній інстанції на 18 червня 2018 року, про що надіслано повідомлення прокурору 18.05.2018 року, апелянт повідомлена шляхом телефонограми 17.05.2018 року, проте в судове засідання ні прокурор, ні апелянт не з`явились, про причини своєї неявки суду не повідомили.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні ГСУ ФР Державної фіскальної служби України та слідчих слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській областіперебувають матеріали кримінального провадження № 0000063, відомості про яке 30.05.2017внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст.212, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ст. 205, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 229, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 255 КК України.
Старший слідчий з ОВС управління розслідування кримінальних проваджень ГСУ фінансових розслідувань ДФС України ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 ,звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на речі, документи, носії інформації вилучені 14.02.2017 в результаті проведення обшуку у транспортному засобі марки Volkswagen transporterз державним номерним знаком НОМЕР_1 , яке ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення, колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати доведеними, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого та, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.

Посилання апелянта на те, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР, жодній особі, в тому числі і ОСОБА_6 , про підозру не повідомлено, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є забезпечення збереження речових доказів, тобто це не вимагає доведення можливої причетності особи до кримінального правопорушення на даній стадії кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею накладено арешт на майно, яке не має відношення до господарської діяльності суб`єктів господарювання, визначених у мотивувальній частині ухвали, слід визнати непереконливими, оскільки у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, що має місце у даному випадку.

Твердження адвоката про невідповідність майна, на яке слідчий просить накласти арешт, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме постановою про визнання речовими доказами від 06 березня 2017 року, відповідно до якої, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, визнано речовими доказами, з посиланням на те, що вилучені речі та документи є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, набуті кримінально-протиправним шляхом та містять відомості, які можуть бути використані як докази обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (а.с. 56-78). З цих же підстав не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в частині того, що слідчим не наведено які саме сліди кримінального правопорушення містяться на арештованому майні.

Посилання адвоката на те, що єдиною підставою для накладення арешту на майно є визнання майна речовими доказами, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, слід визнати необгрунтованими, оскільки клопотання слідчого містить підставу і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обгрунтування необхідності арешту майна, а висновки слідчого судді не суперечать вимогам ст.ст. 98, 170 КПК України. З цих же підстав не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що слідчим суддею не перевірена обґрунтованість клопотання слідчого.

Твердження адвоката про те, що слідчим суддею не надано оцінки наслідкам арешту майна та те, що арешт майна призведе до частково зупинення та надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності власника майна, не може бути визнано обґрунтованими, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання, що у цьому випадку і мало місце, з огляду на ненадання апелянтом, всупереч вимог ч. 5 ст. 132 КПК України, відомостей про зупинення або надмірне обмеження правомірної підприємницької діяльності власника майна.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на речі, документи, носії інформації вилучені 14.02.2017 в результаті проведення обшуку у транспортному засобі марки Volkswagentransporterз державним номерним знаком НОМЕР_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС управління розслідування кримінальних проваджень ГСУ фінансових розслідувань ДФС України ОСОБА_8 , та накладено арешт на речі, документи, носії інформації вилучені 14.02.2017 в результаті проведення обшуку у транспортному засобі марки Volkswagentransporter з державним номерним знаком НОМЕР_1 , залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4