Справа № 644/4369/16-к
Провадження № 1-о/645/2/18
УХ В А Л А
іменем України

03 жовтня 2018 р. Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю: прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, раніше засудженого вироком Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року за п.7 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15 п.п.1,7 ч.2 ст.115 КК України до довічного ув`язнення,
про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року, в якій просить (з урахуванням уточнень): скасувати вирок та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції законним складом суду; винести нове судове рішення про заміну не відповідного стандартам ст.3 Конвенції та ст.28 Конституції України покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначеного йому вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 року на інший, максимальний вид покарання, передбачений ч.2 ст. 115 КК України п`ятнадцять років позбавлення волі; призначити йому відшкодування моральних збитків, спричинених внаслідок призначенням йому покарання, яке не відповідає гарантіям ст. 28 Конституції України та ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» в розмірі 600 000 грн.
В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_7 зазначає, що вирок Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 року підлягає перегляду у зв`язку з нововиявленими обставинами, які не були відомі під час винесення вироку. Нововиявленими обставинами на думку заявника є: 05.02.2015 року на пленарному засіданні Верховної Ради України розглядався проект Закону України №1218 від 03.12.2014 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі». Із пояснювальної записки до даного Закону, заявник дізнався, що в Україні, особи, засуджені до довічного позбавлення волі єдина категорія засуджених, які не можуть бути звільнені умовно достроково. В більшості країн, де покарання у вигляді довічного позбавлення волі може бути призначено, існує механізм перегляду вироку суду після відбуття певного строку покарання. Також заявник зазначає, що можливість дострокового звільнення є складовою норми, яка закріплена в практиці Європейського суду з прав людини, відносно недотримання ст. 3 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (відповідно до рішення по справі Vinter v.the UK від 09 липня 2013 р. №66069/09, №130/10 ). В даних рішеннях Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що коли внутрішнє законодавство не передбачає можливості перегляду вироку засудженого до довічного ув`язнення або можливість його дострокового звільнення довічне ув`язнення не буде відповідати стандартам ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року». Таким чином, суд, призначивши заявнику ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі при відсутності будь якого механізму або можливості перегляду покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що не відповідає гарантіям ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» та ст.28 Конституції України. Також, заявник звертає увагу на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №13 від 19.12.2014 року, згідно якої існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України над національним законом та іншими законодавчими актами, окрім Конституції України. Також, згідно зазначеної постанови неправильне застосування судом норм права, в тому числі міжнародного, які у встановленому законом порядку визнані частиною національного законодавства, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення за умови суттєвого порушення норм КПК. Таким чином, на думку заявника, при розгляді його заяви суд зобов`язаний віддати пріоритет ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року», врахувати висновок зазначених рішень Європейського суду з прав людини (по справі Vinter v.the UK від 09 липня 2013 р. заява №66069/09, №130/10 ).
Крім того, 16.08.2017 року до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова також надійшла заява ОСОБА_7 від 11.08.2017 року про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року, яким його засуджено за п.7 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,7 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.01.2018 року подання голови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова задоволено. Судове провадження №644/5138/17 за заявою ОСОБА_7 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, передано до Фрунзенського районного суду м.Харкова.
В зазначеній заяві ОСОБА_7 повторно звернувся з вимогами про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року, в якій просить вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року по справі 1-72/2003 скасувати, матеріали справи направити до суду першої інстанції на новий розгляд законним складом суду.
В обґрунтування зазначеної заяви засуджений зазначив, що згідно ч. 1 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» 1950 року - кожна людина має право при визначенні його громадянських прав та обов`язків або при розгляді будь якого кримінального обвинувачення, пред`явленого йому, на справедливий та публічний розгляд справи в розумний строк незалежним та безпристрасним судом, який створений на підставі закону. Заявник вказав, що він отримав відповідь керівника апарату Апеляційного суду Харківської області, згідно якої вбачається, що суддя колегії, яка розглядала кримінальну справу відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 18.03.1993 року була обрана суддею Стаханівського міського суду м. Луганська та того ж дня прийняла присягу. 10.02.1996 року ОСОБА_8 була обрана суддею Харківського обласного суду. З чого вбачається, що вона не мала права обіймати посаду судді Харківського обласного суду, так як на той час не мала стажу 3 роки на посаді судді, що було передбачено Законом України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15.12.1992 року. Таким чином колегія суддів, яка розглянула кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_7 та постановила 24.11.2003 року обвинувальний вирок не відповідала гарантіям ч. 1 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», 1950 року та вирок ухвалений незаконним складом суду підлягає скасуванню. Таким чином, ОСОБА_7 вважає, що враховуючи принципи Верховенства права, законності, прав людини та громадянина гарантованих Конституцією, Конвенцією та іншими законами, держава повинна усунути порушення допущені при розгляді кримінальної справи розглянутої відносно нього.
Крім того, 25.08.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_7 від 17.08.2015 року про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року, яким його засуджено зап.7 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,7 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.04.2018 року подання голови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова про вирішення питання про зміну підсудності задоволено. Справу за заявою ОСОБА_7 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, передано до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Відповідно до зазначеної переданої справи ОСОБА_7 знову звернувся з вимогами про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року, в яких просить вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року по справі 1-72/2003 скасувати, матеріали справи направити до суду першої інстанції на новий розгляд законним складом суду. В обгрунтування посилався на обставини викладені у попередніх заявах.

Крім цього, 04 червня 2018 року через канцелярію суду від ОСОБА_7 надійшли доповнення до попередньо поданих заяв, згідно якої ОСОБА_7 просить вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року по справі 1-72/2003 скасувати, матеріали справи направити до суду першої інстанції на новий розгляд законним складом суду. В якості обґрунтування доповнень засуджений посилався на ті ж самі підстави викладені вище.

У судовому засіданні ОСОБА_7 просив задовольнити вимоги всіх його заяв в повному обсязі.
Захисник засудженого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , який діяв на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, засудженій до покарання у вигляді позбавлення волі від 20.05.2015 року №1799, у судовому засіданні підтримав заяви ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року та просив їх задовільнити.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяв, посилаючись на їх необґрунтованість та зазначила, що всі обставини на які посилається ОСОБА_7 не є ново виявленими та фактично ОСОБА_7 не погоджується з вироком суду та в такій спосіб оскаржує його. Також у судовому засіданні надала копію рішення Вищої Ради Юстиції від 19 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Орджонікідзевського районного суду міста Харкова у відставку, в описової частині якої зазначається, що ОСОБА_8 з квітня 1986 року по липень 1987 року працювала суддею Первомайського міського суду Луганської області, із березня 1993 року по березень 1996 року суддею Стаханівського міського суду Луганської області, з березня 1996 року по липень 2005 року суддею апеляційного суду Харківської області, із липня 2005 року суддя Орджонікідзевського районного суду міста Харкові.
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Їх неявка не перешкоджає розгляду заяви ОСОБА_7 .
Суд, вислухавши ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 та прокурора, вивчивши матеріали справи в обсязі, дійшов до висновку, що заява задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Разом з тим, згідно ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 467 КПК України суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.

Згідно ч. 4 ст. 466 КПК України суд має право не досліджувати докази щодо обставин, що встановлені в судовому рішенні, що переглядається за нововоявленими обставинами, якщо вони не оспорюються.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року ОСОБА_7 був визнаний винним та засуджений за ч.2 ст. 15, п.п. 1,7 ч.2 ст. 115 КК України до 14 років позбавлення волі; за п.7 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Цивільний позов був задоволений у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати і речові докази по справі.

З вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року вбачається, що обвинувачений не визнав свою вину в інкримінованих йому злочинах, однак його вина повністю підтверджена дослідженими судом доказами. На зазначений вирок суду до Верховного суду України були подані касаційні скарги.

Згідно ухвали Верховного суду України від 22 червня 2004 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_11 задоволені частково. Вирок судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року у відношенні ОСОБА_7 в частині розміру цивільного позову змінено: зменшено суму стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 до 50 000 грн. В іншій частині зазначений вирок залишено без змін. Відповідно даної ухвали суду, умисні дії ОСОБА_7 , направлені на позбавлення життя двох осіб з хуліганських мотивів, кваліфіковані правильно та з врахуванням суспільної небезпеки скоєних ним злочинів, наслідків скоєного, в межах санкції закону, йому призначено покарання.

В обґрунтування заяви засуджений посилається на проект Закону України №1218 від 03.12.2014 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі». Проектом Закону передбачалось внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінально-виконавчого кодексу України , які б були спрямовані на упорядкування умов тримання осіб, взятих під варту, та відбування покарання засудженими до арешту, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі. Крім того, було запропоновано уведення можливості заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням й умовно-дострокового звільнення таких засуджених.

Як вбачається з офіційного сайту Верховної Ради України зазначеній Законопроект 05.02.2015 року прийнято не було. Крім того, з висновку Головного науково-експертного Комітету було зазначено, що виходячі зі змісту частини першої статті 64 КК, довічне позбавлення волі є винятковим видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Чиним КК передбачено лише 13 складів злочинів, за вчинення яких альтернативним до позбавлення волі на певний строк є основне покарання у виді довічного позбавлення волі. До таких злочинів законодавець, зокрема, відносить: посягання на територіальну цілісність і недоторканність України, якщо такі дії призвели до загибелі людей або інших тяжких наслідків (частина третя статті 110 КК); умисне вбивство, вчинене за обтяжуючих обставин (частина друга статті 115 КК); терористичний акт, що призвів до загибелі людини (частина третя статті 258 КК); порушення законів та звичаїв війни, поєднані з умисним вбивством (частина друга статті 438 КК); застосування зброї масового знищення, якщо таке діяння спричинило загибель людей або інші тяжкі наслідки (частина друга статті 439 КК); геноцид (частина перша статті 442 КК) та ін. З огляду на це, Комітет прийшов до висновку, що застосування до засуджених, які вчинили зазначені вище особливо тяжкі злочини (та яким було призначено судом покарання у виді довічного позбавлення волі), умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким не тільки порушуватиме один із основних кримінально-правових принципів відповідності покарання рівню суспільної небезпечності вчиненого злочину, а й може призвести до рецидиву з боку звільнених від довічного позбавлення волі осіб.

Таким чином, зазначене питання було предметом обговорення на Законодавчому рівні, але відповідні зміни до Законодавства України прийняті не були, тому судова колегія вважає, що посилання засудженого на порушення його прав, гарантованих Європейською Конвенцією з прав людини і основоположних свобод не знайшли свого підтвердження та є помилковими.

Також судова колегія вважає помилковим посилання засудженого ОСОБА_7 як на підставу для перегляду вироку за нововиявленими обставинами на незаконний склад судової колегії, оскільки, на думку засудженого, суддя ОСОБА_8 не мала права приймати обіймати посаду судді Харківського обласного суду, так як на той час не мала стажу 3 роки на посаді судді, що було передбачено Законом України «про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15.12.1992 року, і тому не мала права розглядати його справу.
Судовою колегією досліджувались документи, які надійшли з апеляційного суду Харківської області. Так, відповідно характеристики ОСОБА_8 , яка надана начальником управляння юстиції Луганської області від 06.10..1995 року, з 1981 по 1985 роки ОСОБА_8 навчалась у Харківському юридичному інституті, після закінчення якого по 1986 рік була стажером судді Ленінського районного суду Луганської області, с 1986 року по 1987 рік працювала суддею Первомайського районного суду Луганської області, з 1987 по 1988 роки старшим консультантом по судовій роботі управляння юстиції Ворошиловоградського облвиконкому, з 1988 по 1993 роки адвокатом Первомайської, Стахановської юридичної консультації Луганської області. Рішенням сесії Луганського обласного суду від 13.03.1993 року обрана суддею Стахановського міського суду.
Також судом досліджувалось рішення Вищої Ради Юстиції від 19 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Орджонікідзевського районного суду міста Харкова у відставку, в описової частині якої зазначається, що ОСОБА_8 з квітня 1986 року по липень 1987 року працювала суддею Первомайського міського суду Луганської обалстіЮ із березня 1993 року по березень 1996 року суддею Стаханівського міського суду Луганської області, з березня 1996 року по липень 2005 року суддею апеляційного суду Харківської області, із липня 2005 року суддя Орджонікідзевського районного суду міста Харкові.
Також судова колегія зазначає, що Закон України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ було прийнято Верховною Радою України 15 грудня 1992 року. Процедура складання вперше призначеним суддею присяги судді перед Президентом України введена 21 червня 2001 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус суддів» № 2534-ІІІ. Згідно даних, наданих апеляційним судом Харківської області та Орджонікідзевським районним судом м. Харкова присягу судді ОСОБА_8 прийняла 18 березня 1993 року. Станом на 1986-1987 роки зазначеної вимоги Закон не передбачав.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає посилання засудженого на незаконність складу суду при ухваленні вироку суду від 24 листопада 2003 року необґрунтованими.

Посилання засудженого ОСОБА_7 про заподіяння йому моральної шкоди зі сторони держави, яка полягає в завданні душевного болю та страждань, які викликані усвідомленням відсутності будь якої визначеності, пов`язаної з відбуттям покарання, не знайшло свого підтвердження.

Судова колегія зазначає, що нововиявленими є такі обставини, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи, але не були відомі чи не могли бути відомі на той час суду та слідчим органам. Обов`язковою умовою перегляду вироку за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться як підстави для скасування вироку, повинні бути абсолютно новими, суттєвими, раніше невідомими слідчим органам і суду, тобто такими, що не фігурували та не досліджувались в матеріалах справи та потребують окремого розслідування.

Так, ОСОБА_7 посилався як на ново виявлену обставину необхідність виклику та допиту свідка ОСОБА_13 , який міг би надати пояснення по справі, які не були відомі складу суду при розгляді справи. Але, зазначене спростовується матеріалами кримінальної справи, а саме протоколами судових засідань 29.10.2003 року та 30.10.2003 року (том 2, а.с.183-244), згідно яких ОСОБА_7 та його адвокат заявляли клопотання про допит зазначеного свідка та це було предметом судового розгляду.

Вивчивши матеріали кримінальної справи, суд приходить до висновку, що засуджений фактично оскаржує докази, які вже були оцінені судом при постановлені вироку суду від 24.11.2003 року.

Нововиявлені обставини - у процесуальному праві узагальнена категорія юридичних фактів, які мають суттєве значення для вирішення справи, але не були відомі суду та іншим учасникам процесу на момент постановлення рішення, внаслідок чого була допущена судова помилка.

Не є нововиявленими обставинами ті, на які посилалися як на докази сторони кримінального провадження, або об`єктивно могли бути долучені як докази, невчасно подані сторонами докази. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною законодавства України, не гарантує право на поновлення розгляду у справі, в якій винесено остаточне рішення (справи: Brumarescu V. Romania, Козак проти України 21291/02, 17.12.2002 р., Кучеренко проти України, № 41974/98, рішення у справі Х проти Австрії, № 7761/77, DR 14, 08.05.78, с. 171, 174; рішення у справі Хосе Марія Руїз Матеос та інші проти Іспанії, № 24469/94, DR 79, 2.12.94, с. 141). Європейський Суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні у справах Рябих проти Росії та Науменко проти України зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип полягає у тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував: принцип остаточності судового рішення означає, що жодна сторона не має права ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду й ухвалення нового рішення у справі. За змістом статті 4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 р., судове рішення, що набрало законної сили, може бути переглянуте в межах кримінальної процедури відповідної держави за наявності нових або нововиявлених фактів, які могли вплинути на результати розгляду справи.

Проте обставини, на які посилається засуджений в своїй заяві про перегляд вироку, не є нововиявленими обставинами.

Принцип диспозитивності у кримінальному процесі дозволяє особі самостійно обирати засоби, форми захисту і реалізації своїх суб`єктивних прав та законних інтересів не може їх вважати нововиявленими обставинами.

Засуджений ОСОБА_7 не погодився з вироком Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року та скористався своїм правом на його оскарження, проте згідно ухвали Верховного суду України від 22 червня 2004 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_11 задоволені частково. Вирок судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року у відношенні ОСОБА_7 в частині розміру цивільного позову змінити: зменшити суму стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 до 50 000 грн. В іншій частині зазначений вирок залишено без змін.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені заяви про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, оскільки не вбачає підстав, передбачених ст. 459 ч. 2 КПК України.

Керуючись ст. ст. 459, 462, 467 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА :
Заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2003 року- залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя - ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3