Дата документу Справа № 314/753/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №314/753/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1102/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія №55», про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з ДУ «Софіївська виправна колонія №55»,

ВСТАНОВИЛА:

засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що поведінка ОСОБА_6 , за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не була стабільно позитивною та активною. Засуджений до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Згідно з ухвалою, до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_6 надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Засуджений в судовому засіданні на задоволенні клопотання наполягав, просив суд звільнити його умовно достроково від подальшого відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

Прокурор та представник адміністрації установи виконання покарань в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання засудженого.

Заслухавши доповідь судді; засудженого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і вважав, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо його умовно-дострокового звільнення, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів провадження вбачається, що вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до 5 років 8 місяців позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 14 лютого 2014 року по 07 липня 2014 року відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України. Відбуває покарання в ДУ «Софіївська виправна колонія №55». Початок строку: 14 лютого 2014 року, кінець строку: 21 травня 2019 року.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , останній за час відбування покарання характеризується наступним чином: вимоги режиму відбування покарання порушував, за що мав 7 стягнень. За сумлінну поведінку та ставлення до праці 4 рази заохочений правами начальника колонії. На виробництві установи не працевлаштований. До праці ставиться задовільно. Залучався без оплати праці до роботи по благоустрою колонії, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених. У взаємовідносинах з іншими засудженими конфліктний. Підтримує стосунки із засудженими як позитивної так і негативної спрямованості. Не дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, завжди має охайний зовнішній вигляд. Не завжди дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться задовільно. Самостійно виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень навичок для самостійного їх виконання. Матеріальну шкоду в розмірі 1724 гривні не відшкодовує через відсутність виконавчого листа в установі. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не бере участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Підтримує зв`язок з рідними шляхом телефонних розмов. Перебуває на профілактичному обліку в установі як схильний до членоушкодження.

Відповідно до психологічної характеристики, яка міститься в матеріалах справи, засуджений ОСОБА_6 характеризується негативно, а саме: неврівноважений, агресивний, імпульсивний, нестриманий, конфліктний тип особистості; його поведінка переважно зумовлена впливом зовнішніх обставин, а не внутрішніми хвилюваннями; має високу схильність до конфліктів, до створення конфліктних ситуацій; потребує постійного контролю, це одна з найбільш емоційно-нестійких особистостей; часта зміна настрою, цілей та настанов, поведінка погано контрольована. В цілому байдуже ставиться до соціальних норм, нецілеспрямований, плани на майбутнє відсутні, здатен уникати конфліктних ситуацій коли це йому вигідно, виховному впливу піддається погано.

16 січня 2016 року комісією установи засудженому відмовлено у зміні умов тримання, як такому, що не став на шлях виправлення.

25 жовтня 2016 року комісією установи засудженому було відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до вимог ст.82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення.

17 липня 2017 року комісією установи засудженому відмовлено в умовно-достроковому звільненні, відповідно до вимог ст.81 КК України, оскільки засуджений не довів свого виправлення.

Згідно з вимогами ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженого від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що згідно з наявними матеріалами, засуджений не виявляв наміру працювати, тобто доводити своє виправлення.

Пасивна поведінка засудженого не може бути визнана як сумлінна.

Доводи засудженого про те, що він став на шлях виправлення, суперечать матеріалам провадження.

Посилання ОСОБА_6 на те, що він своєю працею довів своє виправлення, а тому є підстави для його умовно-дострокового звільнення є неслушними та спростовуються матеріалами справи, а наявність чотирьох заохочень не є достатньою підставою для його умовно-дострокового звільнення у розумінні положень ст.81 КК України.

Крім того, засуджений ОСОБА_6 вимоги режиму відбування покарання порушував, має сім дисциплінарних стягнень, тривалий час не виявляв бажання працювати, що свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України. Під час відбування покарання у ДУ «Софіївська виправна колонія №55» засуджений ОСОБА_6 протягом 2016 року був працевлаштований лише незначний проміжок часу, у 2017-2018 роках взагалі не працював та не виявляв бажання працювати.

Отже, на думку колегії суддів, хоча ОСОБА_6 і відбув 1/2 строку покарання, тобто формально вже має право на зазначену пільгу, але своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для задоволення вказаної скарги не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4