Справа №589/4634/16 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/248/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 589/4634/16 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

представника Служби у справах дітей Шосткинської міської ради ОСОБА_9

захисників адвокатів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 просить змінити вирок суду та пом`якшити ОСОБА_12 покарання, оскільки судом першої інстанції не було враховано те, що він повністю визнав свою вину, щиро кається, в дитинстві втратив батька, а мати позбавлена батьківських прав, майнова шкода є незначною та повністю відшкодована.

За вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10.11.2017 ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і йому призначене покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки шість місяців. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання було частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22.06.2016 у виді одного місяця позбавлення волі та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки сім місяців.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави 131,94 грн. витрат за проведення експертизи.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_12 28.09.2016 близько 22 год. 30 хв., знаходячись біля входу до залізничного вокзалу по вул. Привокзальній в м. Шостка, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_14 відкрито викрав у ОСОБА_15 сумку з грошима та мобільним телефоном, чим завдав потерпілій майнової шкоди на загальну суму 1399 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, просили пом`якшити призначене покарання, доводи адвоката ОСОБА_11 , який погодився з апеляційною скаргою, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів захисника про пом`якшення призначеного ОСОБА_12 судом першої інстанції покарання, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.50 і 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, і при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який згідно ст.12 КК України є тяжким, так і обставини, які його (покарання) пом`якшують, зокрема, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину будучи неповнолітнім та повернення викраденого майна. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції встановлено не було.

Крім того, судом першої інстанції були враховані дані про особу обвинуваченого, а саме: позитивна характеристика за місцем проживання та посередня за місцем навчання; доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, складену органом з питань пробації, згідно якої виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі може становити дуже високу небезпеку для суспільства і окремих осіб, застосування соціально-виховних заходів неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд призначив ОСОБА_12 покарання із застосуванням ст.69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.186 КК України.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_12 остаточного покарання за сукупністю вироків, оскільки останній вчинив злочин в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком суду, яким він був звільнений від відбування покарання з випробуванням.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання слід також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч.1 ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом. Покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Як зазначено у правовій позиції рішення Верховного Суду України у справі стосовно К., норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання.

У відповідності до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини даного кримінального провадження та вимоги ст.65 КК України, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65, 66, 69 і 71 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_12 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_12 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та має складний сімейний стан, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки самі по собі ці обставини істотно не впливають на визначення виду і розміру покарання та повинні враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами провадження, з якими кримінальний закон пов`язує призначення покарання.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для зміни вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі захисником, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4