Провадження 11-кп/792/293/18
Справа № 683/3402/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Старокостянтинівського районного суду від 29 січня 2018 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ілляшівка Старокостянтинівського району Хмельницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, в силу ст.89 КК України раніше не судимого,
визнано винуватим за ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено попередній тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 постановлено обчислювати з моменту затримання 12 червня 2017 року, зарахувавши в строк відбуття покарання час утримання під вартою з 12 червня 2017 року по 28 січня 2018 року включно.
Крім того, на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції яка діяла на час утриманні під вартою до 20.06.2017р.) зарахувати ОСОБА_9 у строк відбутого покарання, строк попереднього ув`язнення за період з 12 червня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, із розрахунку день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог 100 КПК України.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Старокостянтинівської районної ради, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Старокостянтинівська ЦРЛ, задоволено та стягнуто із ОСОБА_9 на користь Старокостянтинівської районної ради 4 635 грн. 25 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 .

За вироком суду, 01 жовтня 2016 року приблизно о 18 год. 40 хв. у будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , на ґрунті неприязних відносин відбулась сварка та бійка між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , під час якої останній вдарив кулаком в голову ОСОБА_9 . В подальшому, приблизно о 19 год. того ж дня ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у будинку АДРЕСА_3 , що перебуває у користуванні ОСОБА_11 , з метою помсти за образу та нанесення побоїв, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, тримаючи у правій руці ніж, наніс ним удар ОСОБА_8 , який зайшов у будинок, в область черевної порожнини, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення черевної порожнин і зачеревинного простору з множинними пошкодженнями тонкого кишківника і ренальної артерії зліва, напруженої гематоми зачеревинного простору, які згідно висновку судово-медичної експертизи №131 від 22.11.2016р., відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення.

Потерпілий ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить вирок змінити, застосувати до обвинувачено вимоги ст. 75 КК України.

Свої вимоги аргументує тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано щире каяття обвинуваченого та сприяння слідству, а також не враховано, що саме він розпочав сварку.

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі підтримує апеляційну скаргу потерпілого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг сторони захисту, пояснення обвинуваченого, захисника та потерпілого на підтримку власних апеляційних скарг з підстав наведених у них, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_9 у спричиненні ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент його заподіяння, за викладених у вироку обставинах та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які жодною стороною кримінального провадження не оскаржуються.
Факти, які сторонами провадження не оспорюються, вважаються дослідженими та встановленими в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах вимог поданих апеляційних скарг, тому судова колегія при перевірці вироку суду першої інстанції не наводить доводів на підтвердження висновків суду першої інстанції в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах призначеного покарання, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого щодо його невмотивованості та надмірної суворості.

На переконання колегії суддів, висновки місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_9 лише в умовах ізоляції його від суспільства, з реальним відбуттям основного покарання, є необґрунтованими, оскільки даний вид покарання є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості.

Місцевим судом не враховано того, що загальні засади призначення покарання, визначенні в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду й розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Крім того, метою покарання є виправлення та перевиховання особи, яка скоїла злочин та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому таке покарання не може переслідувати ціль розправи.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду, призначаючи ОСОБА_9 реальне основне покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд виходив, насамперед, із ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та наслідків що настали.

Разом з тим, суд у повній мірі не врахував даних про особу обвинуваченого, хоча навів їх у вироку, а також того, що вчинення тяжкого злочину ще не є безумовною підставою призначати винному реальну міру покарання.

Так, із матеріалів кримінального провадження випливає те, що ОСОБА_9 активно співпрацював з правоохоронними органами, підтвердженням чого є врахування вказаної обставини досудовим слідством у обвинувальному акті, частково визнав свою вину, визнавши при цьому у повному обсязі заподіяну шкоду потерпілому, примирився з останнім, не оскаржував вирок суду в частині доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, що свідчить про його готовність понести кримінальну відповідальність.

Поведінка обвинуваченого до ухвалення відносно нього обвинувального вироку і обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сприяла правосуддю, так як свідчила про виконання покладених на нього судом обов`язків, адже останній до відповідальності не притягувався, інших злочинів не вчиняв, чим фактично досягнута мета покарання.

ОСОБА_9 раніше не судимий, є особою похилого віку, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обвинувачений примирився із потерпілим, який при розгляді справи в суді першої інстанції просив не позбавляти волі останнього, призначивши йому більш гуманне покарання.

Позиція потерпілого викладена і в його апеляційній скарзі, та в поясненнях, наданих апеляційному суду, в яких він наполягав на застосуванні обвинуваченому покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, оскільки саме таке покарання, на його переконання, зможе ефективно перевиховати обвинуваченого та запобігти вчиненню ним нових злочинів.

Колегія суддів враховує і поведінку потерпілого, який був ініціатором конфлікту.

Наведені вище обставини, на думку колегії суддів, дають підстави зробити висновок про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому судом першої інстанції основного покарання реально, застосувавши до нього положення ст.75 КК України.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, як на стадії досудового розслідування так і судового провадження, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини дають апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Відповідно до ст.408 ч.1 п.1 КК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2017 року № 5-465(15)16 викладено висновок про застосування норми права, згідно з яким наявність підстав для зміни вироку не породжує для апеляційного суду обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, оцінені судом першої інстанції.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував вище викладені фактичні дані, які могли істотно вплинути на його висновки, та не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який в даному випадку підлягав застосуванню, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції необхідно змінити на підставі п.1 ч.1 ст.408, п.4 ч.1 ст.409 КПК України, задовольнивши подані апеляційні скарги потерпілого та обвинуваченого у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407-409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2018 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або місця роботи.

Зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування покарання термін утримання його під вартою з 29 січня 2018 року по 08 травня 2018 року включно.

Звільнити ОСОБА_9 з під варти в залі суду негайно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_3