Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

19 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
перекладачів ОСОБА_10 , Мохамед ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12
та обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0007977 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_14 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року, щодо
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Червона Гірка, Григоріопільського району, Республіки Молдова, особи без громадянства, раніше судимого:10.12.2008 Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, без реєстрації на території України та без постійного місця проживання,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року ОСОБА_13 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, відповідно до формулювання обвинувачення, згідно об`єднаних кримінальних проваджень ОСОБА_13 обвинувачувався у тому, що 05.05.2012 року, приблизно о 23:45, перебуваючи у під`їзді № 1, будинку АДРЕСА_1 , помітивши раніше незнайомого йому хлопця, який розмовляв по мобільному телефону марки «Самсунг», вирішив повторно відкрито викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , перебуваючи за спиною у потерпілого, який тримав у руках мобільний телефон, підійшов близько до потерпілого, зі сторони спини, так щоб останній його не помітив. Після того, ОСОБА_13 умисно, з корисливих спонукань з метою наживи, повторно, шляхом ривка, відкрито викрав майно, що належить потерпілому ОСОБА_8 , а саме вихопив з рук потерпілого мобільний телефон марки «Самсунг» вартістю 1180 гривень, в якому знаходилась сім карта вартістю 20 гривень. У подальшому, ОСОБА_13 з викраденим майном з місця вчинення злочину втік, тим самим заподіяв потерпілому матеріальної шкоди на суму 1200 гривень.

Крім того, ОСОБА_13 16.09.2014 року, в період часу з 03:00 до 04:00, перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання та за місцем проживання потерпілого ОСОБА_15 , а саме у квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_15 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, взяв у руки дерев`яний стілець і умисно завдав ним, а також кулаками рук та ногами багаточисельні удари в область голови, шиї, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок ОСОБА_15 , завдавши своїми діями тілесні ушкодження у вигляді: А) поєднаної травми тіла: а) закритої травми шиї: синців та садна з забійною раною на його фоні на передній поверхні шиї; крововиливів у м`які тканини шиї на передній поверхні шиї, відповідно цим ушкодженням; переломів обох великих рогів під`язикової кістки; переломів правої пластини щитоподібного хряща та дужки перстнеподібного хряща; б) закритої травми грудей, синців на передній та задній поверхнях грудної клітини; крововиливів у підшкірно-жировій клітковині грудей, відповідно зазначеним ушкодженням; численних переломів ребер справа та зліва по різним анатомічним лініям, місцями з ушкодженням пристінкової плеври, які згідно висновку експерта від 06.01.2015 року № 2698 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) від яких 16.09.2014 року настала смерть ОСОБА_15 .

Дії ОСОБА_13 кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Безпосередньо дослідивши та оцінивши зібрані під час досудового розслідування докази сторони обвинувачення та сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що злочини, передбачені ч. 2 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України вчинені обвинуваченим ОСОБА_13 .

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року відносно ОСОБА_13 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України 6 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 121 КК України 8 років позбавлення волі та згідно ч. 1 ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що, виправдовуючи ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 370, 374 КПК України, внаслідок чого допустив невідповідність своїх висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, які не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції, як вважає прокурор, у порушення ст.ст. 89, 374 КПК України, не врахував та не надав належної оцінки протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 , зазначивши про недотримання слідчим процесуального законодавства. Проте, як зазначає прокурор, проведення слідчого експерименту без участі підозрюваного та його захисника не є порушенням вимог кримінального процесуального закону та не може тягнути за собою визнання слідчого експерименту недопустимим доказом.

При наданні оцінки показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , суд першої інстанції, як зазначається у скарзі дійшов висновків, які є неналежними та такими, що не відповідають обставинам скоєного злочину. Крім того, у вироку не відображені в повному обсязі показання, які надавала потерпіла ОСОБА_9 , яка зокрема охарактеризувала ОСОБА_13 з негативної сторони та вказала на те, що останній неодноразово спричиняв тілесні ушкодження померлому ОСОБА_15 .

Спростовуючи показання обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України він перебував у нічному клубі «Саксон» та при ньому був мобільний телефон, який у нього вилучено, прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що згідно записів камер відеоспостереження вказаного нічного клубу, які надано суду, обвинувачений ні в самому нічному клубі, ні поряд з ним не перебував та до нього не заходив. Аналізом роздруківок телефонних зєднань, вказаний мобільний телефон поруч з нічним клубом не зафіксовано.
Отже, ці та інші, наведені у скарзі обставини, на думку прокурора, спростовують показання ОСОБА_13 в частині його перебування біля нічного клубу «Саксон» під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Крім того, показання свідка захисту, який повідомив суду про те, що в ніч вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України по проспекту Науки в м. Києві, ОСОБА_13 начебто придбав мобільний телефон у незнайомих осіб, як вважає прокурор, спростовується тим, що вказаний свідок повідомив лише колір телефону («рожевий»), але його марку, модель та інші дані повідомити не зміг.

Вказані обставини, як зазначається у скарзі, спростовують показання ОСОБА_13 в частині придбання мобільного телефону у незнайомих осіб та перебування зі свідком по АДРЕСА_3 під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Також у своїй скарзі прокурор звертає увагу на те, що судом не враховано того, що свідки, яких не було допитано під час судового розгляду, не могли прибути в судові засідання з поважних причин, а саме у зв`язку із хворобою та перебуванням на оперативних відпрацюваннях, оскільки частина свідків є діючими працівниками органів поліції.

Безпідставними та надуманими, як вважає прокурор, є також посилання суду у вироку на порушення права обвинуваченого на захист, зокрема через ненадання йому перекладача, оскільки під час відбування покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком ОСОБА_13 отримав у виправній колонії кваліфікацію «електрогазозварника» з наданням відповідного свідоцтва (диплома), в якому зазначені навчальні дисципліни, які вивчались обвинуваченим зі складанням відповідних іспитів. Вказане свідоцтво видано українською мовою, що, на думку апелянта, свідчить про те, що ОСОБА_13 повною мірою розуміє українську мову та послуг перекладача не потребує.

В письмових запереченнях захисник ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_12 просить залишити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року відносно ОСОБА_13 без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши доповідь суддідоповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення потерпілих, які підтримали апеляційну скаргу прокурора; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вирок суду, яким ОСОБА_13 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що вказані кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим, в повній мірі відповідає вимогам закону, в тому числі тим, на які прокурор посилається у своїй скарзі, оскільки оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Згідно вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення, в даному випадку кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України, вчинені обвинуваченим.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку, як це передбачено ч. 3 ст. 374 КПК України, повинно бути зазначено: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції були повністю дотримані наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, які стосуються судового рішення, яким суд вирішує обвинувачення по суті.

Зокрема, у вироку зазначено не тільки формулювання обвинувачення, яке було пред`явлене ОСОБА_13 та визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого, а й наведені ґрунтовні мотиви, з яких він відкинув докази обвинувачення.

Так, у вироку детально наведені показання допитаних під час судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_13 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а також свідків обвинувачення з числа співробітників міліції ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Окрім показань потерпілих та свідків, судом першої інстанції, серед іншого, були досліджені наступні письмові докази та документи, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_13 по епізоду злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України:

- протокол огляду місця події від 16.09.2014 року, відповідно до якого оглянуто приміщення квартири АДРЕСА_2 , де було виявлено труп ОСОБА_15 , складено план-схему розташування тілесних ушкоджень на трупі та план-схему самої квартири;
- висновок експерта від 06.01.2015 року № 2698 за результатами судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_15 ;
- акт судово-медичного дослідження від 26.09.2014 року № 876, відповідно до якого, в крові трупа ОСОБА_15 виявлено антигени А, Н;
- акт судово-медичного дослідження від 17.09.2014 року № 2010, відповідно до якого, в крові трупа ОСОБА_15 виявлено етиловий спирт концентрацією 3,85 проміле;
- акт судово-медичного дослідження від 22.10.2014 року № 1420;
- протокол огляду місця події від 16.09.2014 року, відповідно до якого оглянуто приміщення кабінету № 502, що по вул. Голосіївська, 15 у м. Києві та проведено огляд ОСОБА_13 , у якого виявлено синці та садна, зі складанням відповідної фототаблиці;
- протокол огляду предмету від 17.09.204 року, відповідно до якого оглянуто мобільний телефон Самсунг, який вилучено у підозрюваного ОСОБА_13 ;
- висновок експерта від 06.11.2014 року № 366, відповідно до якого, в крові ОСОБА_15 виявлений антиген А. На наданій на дослідження майці, вилученій по АДРЕСА_4 виявлена кров людини, при визначенні її групової належності в об. №№ 2, 3, 6, 7 встановлена група А, з ізогемаглютиніном анти В, в решті об`єктів виявлений антиген А, що не виключає можливості походження даної крові від потерпілого ОСОБА_15 ;
- висновок експерта від 10.11.2014 року № 367, відповідно до якого, в крові ОСОБА_15 виявлений антиген А. На наданому на дослідження зіскобу, вилученому зі стіни по АДРЕСА_4 виявлена кров людини, при визначенні її групової належності в об. № 1, встановлена група А, що не виключає можливості походження даної крові від потерпілого ОСОБА_15 ;
- висновок експерта від 11.11.2014 року № 368, відповідно до якого, в крові ОСОБА_15 виявлений антиген А. На наданих на дослідження шматках вати зі змивами з правої та лівої руки ОСОБА_13 , виявлена кров людини, при визначенні її групової належності в об. № 1, встановлена група А, що не виключає можливості походження даної крові від потерпілого ОСОБА_15 ;
- висновок експерта від 28.10.2014 року № 270/ц, відповідно до якого, при судово-цитологічному дослідженні ніжки та перекладини стільця знайдені кров та додаткові клітинні елементи слизової оболонки та шкіри особи чоловічої генетичної статі і що не виключається походження зазначеної крові і клітин від ОСОБА_15 ;
- висновок експерта від 29.10.2014 року № 911, відповідно до якого сліди пальців рук вилучені з квартири АДРЕСА_2 , а саме з дверної рами, чашки, холодильника, миски, двері на балкон, дверної рами в кімнату, належать ОСОБА_13 ;
- висновок експерта від 08.12.2014 року № 472, відповідно до якого генетичні ознаки крові, виявленої на майці по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_15 . Кров у даному об`єкті ймовірно походить від ОСОБА_15 . Величина вірогідності випадкового збігу складає 5,01/10-18.
- висновок експерта від 09.12.2014 року № 473, відповідно до якого у змивах з рук ОСОБА_13 встановлено алельні поєднання, властиві генотипу ОСОБА_15 ;
- висновок експерта від 10.12.2014 року № 474, відповідно до якого генетичні ознаки крові, виявленої на ніжці та перекладенні стільця по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_15 . Кров у даному об`єкті ймовірно походить від ОСОБА_15 . Величина вірогідності випадкового збігу складає 5,01/10-18.
- протокол проведення слідчого експерименту від 09.01.2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_16 , знаходячись у себе в квартирі АДРЕСА_5 , чув сварку між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 ;
- протокол огляду предмету від 17.09.2014 року, відповідно до якого оглянуто СД-диск з відеозаписом з камери спостереження клубу на вході до нічного клубу «Саксон» та встановлено, що ОСОБА_13 в період часу з 22:00 15.09.2014 року до 06:00 16.09.2014 року до клубу «Саксон» не заходив;
- протокол проведення слідчого експерименту від 23.12.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_13 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , відтворює обставини, які мали місце 16.09.2014 року;
- висновок судово-психіатричної експертизи від 25.12.2014 року № 1088, відповідно до якого ОСОБА_13 , на час проведення експертизи та на час скоєння інкримінованого злочину на будь-який психічний розлад не страждав і може усвідомлювати свої дії, керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. На наркологічне захворювання не страждає, лікування не потребує;
- компакт диск із відеозаписом проведення слідчого експерименту від 23.12.2014 року, який переглянуто судом.
По епізоду злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України:

- постанова про порушення кримінальної справи від 06.05.2012 року;
- протокол вручення ОСОБА_13 копії постанови про порушення кримінальної справи від 06.05.2012 року;
- рапорт о/у ОСОБА_21 від 06.05.2012 року, відповідно до якого 06.05.2012 року ним о 09:40 були затримані ОСОБА_13 та ОСОБА_22 , які намагалися збути мобільний телефон по вул. Ушинського у м. Києві, який вони викрали у ОСОБА_8 05.05.2012 року;
- протокол усної заяви про злочин від 06.05.2012 року, відповідно до якої ОСОБА_8 повідомив про вчинення злочину відносно нього, а саме про відкрите заволодіння мобільним телефоном;
- протокол огляду місця події від 06.05.2012 року, відповідно до якого оглянуто кабінет № 512 по вул. Голосіївська, 15 у м. Києві та оглянуто ОСОБА_22 , в якого виявлено та вилучено мобільний телефон Самсунг S5230 червоного кольору;
- протокол пред`явлення фотознімків для впізнання від 06.05.2012 року, відповідно до якого, потерпілий ОСОБА_8 упізнав особу схожу на ОСОБА_13 ;
- протокол пред`явлення обвинувачення ОСОБА_13 від 06.05.2012 року;
- постанова про залучення до кримінального провадження перекладача від 11.02.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_13 був забезпеченим перекладачем у кримінальному провадженні за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;
- протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 13.02.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_13 , його захиснику та перекладачу були відкриті матеріали кримінального провадження за обвинуваченням у вчиненні злочину,передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Безпосередньо дослідивши під час судового розгляду сукупність зібраних доказів, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту та оцінивши їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено того, що інкриміновані ОСОБА_13 злочини, передбачені ч. 2 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України, вчинені останнім.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано послався у своєму вироку на те, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, а також на те, що обвинувачення, як це прямо передбачено ст. 62 Конституції України, не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на її користь.

З огляду на це, а також вимоги закону про те, що висновки суду повинні грунтуватися лише на тих доказах, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, наведеними в оскаржуваному вироку, виходячи з наступного.

По-перше, надаючи оцінку доказам по епізоду умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, зокрема показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку про те, що вони не доводять вини обвинуваченого, оскільки жоден із цих осіб не був безпосереднім очевидцем подій, інкримінованих ОСОБА_13 , а тому їх показання щодо причетності обвинуваченого до вчинення цього злочину, як окремо, так і в сукупності, є лише припущеннями, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Висновки експертів та інші документи, як обґрунтовано зазначено у вироку, також не доводять причетності ОСОБА_13 до вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки вони містять в собі лише фактичні дані, які підтверджують факти та обставини, які вказують на подію злочину, а не на причетність обвинуваченого до його вчинення.

По-друге, стороною обвинувачення суду не було надано належних доказів, які б підтверджували факт належності обвинуваченому майки, вилученої із квартири потерпілого, на якій, згідно висновку експерта від 06.11.2014 року № 366, виявлена кров людини, походження якої від потерпілого ОСОБА_15 не виключається. Наявність у квартирі потерпілого відбитків пальців ОСОБА_13 сама по собі не може вказувати на вину обвинуваченого, адже він проживав у цій квартирі разом із потерпілим, що підтвердила його матір потерпіла ОСОБА_9 .

По-третє, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги та відкинув такий доказ сторони обвинувачення, як протокол проведення слідчого експерименту від 09.01.2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_16 , знаходячись у себе в квартирі АДРЕСА_5 , чув сварку між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , оскільки стороною обвинувачення не була забезпечена явка вказаного свідка до суду для його безпосереднього допиту, з урахуванням того, що, як вбачається зі змісту вказаного вище протоколу, результати слідчого експерименту зведені до показань свідка з приводу того, що він чув сварку через стіну, знаходячись при цьому в сусідній квартирі. Проте відтворення можливості чути сварку та бійку через стіну, так само як і можливості ідентифікації належності голосів осіб, які сварилися між собою, під час проведення вказаної слідчої дії не здійснювалось і в протоколі не відмічалось.

За таких обставин, вказаний протокол не міг бути визнаний самостійним доказом без допиту в суді свідка ОСОБА_16 , явка якого не була забезпечена стороною обвинувачення, як в суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про те, що при постановленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції не були враховані та не отримали належної оцінки показання потерпілої ОСОБА_9 , протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 та інші докази, якими підтверджується вина ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не можуть бути визнані такими, що заслуговують на увагу, оскільки вони не ґрунтуються на фактичних обставинах кримінального провадження, встановлених під час судового розгляду та не підтверджуються конкретними доказами, кожен з яких отримав належну правову оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Це саме стосується і доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо висновків суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_13 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки під час судового розгляду суду не було надано доказів, які б спростували показання в судовому засіданні обвинуваченого та свідка захисту ОСОБА_23 .

Що ж стосується показань в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , який вказав на ОСОБА_13 як на особу, яка близько 23:00 год. 05.05.2012 року зайшла за ним в під`їзд № 1, будинку АДРЕСА_1 , а потім підійшла до нього на балконі 6 поверху, вихопила з його рук мобільний телефон «Самсунг» червоного кольору та втекла, то суд першої інстанції обґрунтовано піддав їх критичній оцінці в тій частині, що він впевнено бачив, як саме ОСОБА_13 прослідував за ним у підїзд, а потім у ліфт та на балкон, і що саме ОСОБА_13 вихопив у нього з рук телефон, тобто відкрито заволодів його майном, оскільки, крім обставин наведених у вироку, показання потерпілого не узгоджуються з фактичними обставинами правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті та які прокурор вважав встановленими, в якому прямо зазначається дослівно: «... Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , перебуваючи за спиною у потерпілого, який тримав у руках мобільний телефон, підійшов близько до потерпілого зі спини, так щоб останній його не помітив. Після того, ..., шляхом ривка, відкрито викрав майно, що належить потерпілому ОСОБА_8 , а саме вихопив з рук потерпілого мобільний телефон марки «Самсунг», ... та у подальшому з викраденим майном з місця вчинення злочину втік...».

Тобто, виходячи з наведеного формулювання обвинувачення ОСОБА_13 у вчиненні грабежу, потерпілий ОСОБА_8 не мав достатньо часу та можливості розгледіти грабіжника настільки детально, щоб мати змогу потім його впізнати.

Разом з тим, менш ніж через добу після вчинення вказаного вище злочину, ОСОБА_8 , дізнавшись від своєї дівчини про те, що телефон, яким він користувався та який було відкрито викрадено знайшовся, він пішов до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, де йому спочатку показали телефон, який він впізнав, а потім фотографію ОСОБА_13 , якого він також впізнав, як викрадача телефону, хоча на той час не звертався до правоохоронних органів із заявою про викрадення телефону та не надавав показань про особисті прикмети грабіжника.

Враховуючи ці та інші висновки, якими суд першої інстанції обґрунтував своє рішення про виправдування ОСОБА_13 за вказаним обвинуваченням, колегія суддів не вбачає підстав не погодитися з цими висновками, оскільки навіть після допиту потерпілого ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції, його показання залишили сумніви в їх достовірності та не дозволили суду апеляційної інстанції оцінити їх як належний та допустимий доказ вини ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
До цього слід також додати і те, що повторно дослідженими судом апеляційної інстанції, за клопотанням прокурора, доказами також не було отримано будь-яких даних, які б дозволили надати їм іншу правову оцінку ніж та, яка їм була надана судом першої інстанції.

Більш того, доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні про те, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження взагалі є безпідставними, оскільки відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Між тим, в апеляційній скарзі прокурора не тільки не наведено жодної обставини або підстави, яка б могла свідчити про невідповідність вироку суду щодо ОСОБА_13 фактичним обставинам кримінального провадження, а й взагалі відсутнє навіть посилання на вимоги ст. 411 КПК України.

Саме ж по собі посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які були надані під час судового розгляду стороною обвинувачення та які, на переконання прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених як ч. 2 ст. 186, так і ч. 2 ст. 121 КК України, не може свідчити про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та служити законною підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Безпідставними, на думку колегії суддів, слід визнати і доводи апеляційної скарги прокурора про допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, зокрема вимог, передбачених п. 1 ч. 4 ст. ст. 374 КПК України, оскільки в резолютивній частині вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року відносно ОСОБА_13 не зазначено порядок отримання копій вироку, а також зазначено про повернення ОСОБА_13 мобільного телефону SamsungGT-E12001 IMEI НОМЕР_1 з акумуляторною батареєю та сім картою та мобільного телефону Samsung S 5230, IMEIНОМЕР_2 за належністю, проте судом не враховано, що вказаний мобільний телефон фактично належав померлому ОСОБА_15 та лише зі слів ОСОБА_13 начебто був подарований йому ОСОБА_15 . Однак вказана обставина фактично не встановлена, що в свою чергу свідчить про безпідставне та незаконне повернення речового доказу ОСОБА_13 , а не потерпілій ОСОБА_9 .
При цьому колегія суддів, звертає увагу на те, що, відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення, є не будь-які порушення вимог кримінального процесуального закону, а лише істотні, якими, згідно вимог ч. 1 ст. 412 цього Кодексу, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Наведені в апеляційній скарзі порушення, навіть якщо допустити, що вони дійсно мали місце, не можуть бути визнані істотними, оскільки вони не перешкодили і не могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що ухвалене судом першої інстанції рішення є необґрунтованим або невмотивованим, оскільки воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України та з наведенням у вироку належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст. 409, 411 та 420 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалення нового вироку з підстав необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

За таких обставин, приймаючи рішення за наслідками апеляційного розгляду за скаргою прокурора у кримінальному провадженні на виправдувальний вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_13 , колегія суддів вважає необхідним залишити вказаний вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_14 залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_13 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/208/2018

Категорія: ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_24

Доповідач - суддя ОСОБА_1