У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2018 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу (далі КК) до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.
Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 11 червня 2018 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 задовольнив частково, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року в частині вирішення цивільного позову скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Як установив суд, 18 грудня 2014 року близько 17:00 в м. Миколаєві в темну пору доби ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ VITO» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухався по вул. Озерній (від вул. Лазурної в напрямку вул. Курортної) зі швидкістю 4041 км/год та правою передньою частиною свого автомобіля допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 виклав вимогу проскасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, посилаючись на істотні порушення положень кримінального процесуального закону. Також зазначає про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК), оскільки не наведено підстав, через які доводи апеляційної скарги визнані необґрунтованими.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як свідчить зміст вироку, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_5 дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у ньому, належно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України.
Суди першої та апеляційної інстанцій проаналізували дані протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 від 15 лютого 2015 року та надали їм відповідну оцінку. Апеляційний суд установив, що у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту були порушені права ОСОБА_5 . Йому було роз`яснено зміст статей 59, 63 Конституції України, ст. 18 КПК. Ознайомившись із вказаними нормами чинного законодавства ОСОБА_5 зазначив, що послуг адвоката не потребує, будь-яких заяв або зауважень під час складання відповідного протоколу та схеми він не має, що підтвердив своїми підписами.

Доводи захисника, викладені у касаційній скарзі, про відсутність технічної можливості уникнути наїзду спростовано дослідженими судом апеляційної інстанції висновками експерта від 23 та 27 лютого 2015 року, за якими встановлено, що водій ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, оскільки час, який був у нього для гальмування та уникнення наїзду на пішохода, є більшим за час, необхідний для зупинки автомобіля в умовах місця дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин, дії водія не відповідають вимогам п. 12.3 Правил дорожнього рухуУкраїни та з технічної точки зору були наслідком дорожньо-транспортної пригоди. Також за даними висновку експерта від 27 лютого 2015 року № 143 показання ОСОБА_5 про те, що пішохід для нього став видимим на відстані 1,5 1,9 м від переднього зрізу капоту його автомобіля з технічної точки зору є неспроможними, оскільки в такому разі наїзд на пішохода відбувся би до початку гальмування, а не в кінці гальмування, що фактично мало місце.

Суд апеляційної інстанцій перевірив дані висновку експерта від 06 квітня 2016 року про те, що належні дії водія автомобіля регламентувалися вимогами дорожнього знака 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год», згідно з яким фактична швидкість автомобіля у цьому випадку не повинна перевищувати 40 км/год, при цьому інший дорожній знак 1.33 «Діти» завчасно інформував водія про наближення до місця, де можливий вихід дітей на проїзну частину.
Доводи захисника про невстановлення судом першої інстанції наявності дорожнього знака «Діти» також визнані неспроможними, оскільки його наявність засвідчена даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18 грудня 2014 року, який був предметом дослідження в суді першої інстанції.
Судом першої інстанції враховано усі встановлені обставини, а апеляційним судом перевірено, зокрема і рух інших транспортних засобів, а тому доводи захисника в цій частині не є слушними.
Стосовно доводів захисника в частині вирішення цивільного позову слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК це питання не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а тому судові рішення в цій частині не перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 аналогічні тим, що наведені в його касаційній скарзі, перевірені апеляційним судом повною мірою та спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 червня 2018 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3