Справа № 136/493/17
провадження №1-кп/136/19/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2018 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець кримінальне провадження № 0000330, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.11.2016 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , освіта середня спеціальна, проживає у цивільному шлюбі, на утриманні троє дітей, на життя заробляє тимчасовими заробітками, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 296 КК України
за участю прокурора ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_5
ВСТАНОВИВ:
18.11.2016 року близько 14:30 год. перебуваючи в АДРЕСА_2 громадяни ОСОБА_3 на ґрунті раптово виниклої сварки з ОСОБА_5 внаслідок недотримання останнім вимог правил дорожнього руху щодо перетину проїзної частини дороги, а також висловлення ним образливих слів в адресу його цивільної дружини ОСОБА_6 , умисно наніс один удар головою по обличчю в район носової порожнини ОСОБА_5 , внаслідок чого останній впав та вдарився головою об асфальт і короткочасно втратив свідомість, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носа зі зміщенням, які належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 доби) розлад здоров`я, а також саден волосяної частини голови, навколо очного синця правового ока, що належить до легких тілесних ушкоджень.
Вказані дії ОСОБА_3 орган досудового розслідування кваліфікував за частиною 1 статті 296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 показав суду, що в листопаді 2016 року, точного дати і часу не пам`ятає, він їхав з дружиною в смт. Турбів по вулиці Миру зі сторони с. Приборівка за кермом автомобіля "Mercedes Benz" д/н НОМЕР_1 . За кілька метрів попереду автомобіля, в невстановленому місці, потерпілий разом з товаришем почали переходили дорогу по діагоналі, у зв`язку з чим він зупинився і посигналив. Проходячи повз авто потерпілий показав їм середній палець руки. На запитання співмешканки (цивільної дружини): "Куди вони спішать?", потерпілий почав висловлювати в її адресу нецензурні і образливі слова. Після цього він сказав потерпілому щоб той слідкував за словами, на що потерпілий відповів словами нецензурної лайки. Оскільки ОСОБА_5 не реагував на зауваження і заважав руху автомобіля, він вийшов з машини і зробив кілька кроків в сторону потерпілого щоб звільнити проїзд, однак останній почав розмахувати руками намагаючись його вдарити. В той момент коли ОСОБА_5 замахнувся рукою щоб завдати йому удар, з метою захисту від протиправних дій потерпілого, він зробив крок на зустріч і наніс один удар лобом в обличчя потерпілого, від якого останній впав на проїжджу частину дороги. Товариш потерпілого, який стояв на відстані кількох метрів, почав бігти до нього, однак перечепився і впав. Після чого він допоміг підвестись потерпілому і його товаришу, а сам сів в авто і поїхав.

Потерпілий ОСОБА_5 показав суду, що 18.11.2016 року близько 13:00 год. 14:00 год. в смт. Турбів по вул. Миру на перехресті вулиць він разом з товаришем переходили дорогу через пішохідний перехід. Обвинувачений, який їхав на авто зі сторони м. Вінниця, перед пішохідним переходом призупинився, при цьому майже одразу продовжив рух і як наслідок зачепив його бампером авто, після чого зупинився. Надалі між ним і обвинувачений виникла словесна перепалка, після чого обвинувачений вийшов з авто і нічого не пояснюючи наніс йому один удар головою в обличчя від якого він впав на проїжджу частину дороги. Перед обвинуваченим руками він не розмахував. Обвинувачений сів в авто і поїхав, а його товариш викликав поліцію.
Свідок ОСОБА_6 (співмешканка, цивільна дружина обвинуваченого) показала суду, що в листопаді 2016 року, точної дати не пам`ятає, вона разом з чоловіком повертались з автомийки. Поблизу автовокзалу в смт. Турбів вона побачила двох чоловіків, які будучи в п`яному вигляді, в невстановленому місці, по діагоналі переходили дорогу. При наближенні до них, один вже перейшов дорогу, а інший тільки почав переходити по смузі руху транспортного засобу, у зв`язку з чим чоловік загальмував і посигналив, що не сподобалось потерпілому, який у відповідь показав їм на руці середній палець. Надалі потерпілий вдарив ногою по бамперу машини і підійшовши до автомобіля зі сторони водія у відчинене чоловіком вікно почав нецензурно висловлюватись. Вона запитала його чи бачить він де пішохідний перехід, а у відповідь потерпілий сказав: "Ти с.ка кудись спішиш!". Після цього її чоловік зробив потерпілому зауваження, однак останній ігноруючи його продовжував нецензурну лайку. Оскільки потерпілий заважав руху автомобіля її чоловік вийшов з транспортного засобу і зробив кілька кроків в сторону потерпілого, який в цей час почав розмахувати руками перед обличчям чоловіка. В той момент коли потерпілий замахнувся рукою щоб завдати удару її чоловіку, останній на зустріч один раз вдарив його лобом в обличчя від чого останній впав. Товариш потерпілого почав бігти до автомобіля, однак перечепився, внаслідок чого впав. Надалі вона вийшла з автомобіля до чоловіка, а потерпілий в цей момент підвівся і сів. Її чоловік підняв потерпілого і перевів через дорогу де посадив на обочині, після чого сів в автомобіль і вони поїхали додому.
Свідок ОСОБА_7 показав суду, що в листопаді 2016 року, точної дати не пам`ятає, в другій половині дня в смт. Турбів Липовецького району Вінницької області він перебував в торговому ларьку де здійснює торгівлю і бачив як двоє чоловіків, в невстановленому місці, по діагоналі переходили проїжджу частину дороги, при цьому до найближчого пішохідного переходу від них було близько 40-60 метрів. Надалі він бачив як на відстані 20-30 метрів від нього зупинився автомобіль ОСОБА_3 , перед яким на відстані кількох метрів стояв потерпілий. В машині було двоє людей, які показували потерпілому щоб він звільнив дорогу, у відповідь останній показав їм середній палець руки. Потерпілий підійшов до автомобіля зі сторони водія. Із жестів і міміки людей він зрозумів, що вони спілкуються між собою на підвищених тонах. Надалі водій автомобіля вийшов з транспортного засобу. Займаючись своїми справами він не бачив бійки між водієм і пішоходом.
Свідок ОСОБА_8 (товариш потерпілого) показав суду, що осінню 2016 року він разом з потерпілим переходили дорогу по пішохідному переходу поблизу базару в центрі смт. Турбів Липовецького району Вінницької області. Перед ними зупинився автомобіль з якого вийшов обвинувачений, який почав грубити їм. Сварка закінчилась тим, що ОСОБА_3 вдарив головою в обличчя потерпілого, від якого останній впав, при цьому втратив свідомість. Надалі ОСОБА_3 сів в автомобіль і поїхав.
В судовому засіданні суд оглянув та дослідив письмові докази надані стороною обвинувачення, а саме:

-висновок експерта Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз ОСОБА_9 від 12.12.2016 року яким встановлено, що тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_5 , а саме: 1) закритий перелом кісток носа зі зміщенням належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 доби) розлад здоров`я; 2) садна волосяної частини голови, навколо очний синець правого ока належить до легких тілесних ушкоджень;

-протокол проведення слідчого експерименту від 22.01.2018 року з відеозаписом на DVD-R-диску, згідно з яким обвинувачений ОСОБА_3 , свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відтворили події, що відбувались 18.11.2016 року;

-протокол проведення слідчого експерименту від 25.01.2018 року з відеозаписом на DVD-R-диску, згідно з яким потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_10 відтворили події, що відбувались 18.11.2016 року.

Диспозиція частини першої статті 296 КК України передбачає відповідальність за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

З об`єктивної сторони хуліганство є суспільне небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок. Діями, що грубо порушують громадський порядок, закон визначає тільки такі, які спричинили істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам і відрізнялись особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Особлива зухвалість це нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, що спричинило тілесне ушкодження, чи знущання над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства або громадського транспорту тощо.

Мотивом грубого порушення громадського порядку є явна неповага до суспільства. При цьому явною (очевидною як для винної особи, так і для потерпілих чи оточуючих) неповагою до суспільства вважається прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Відсутність у діях винної особи прояву явної неповаги до суспільства виключає визнання злочину хуліганством.

Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивами явної неповаги до суспільства. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є усвідомлене вчинення діяння з мотиву явної неповаги до суспільства. Винний усвідомлює, що своїми діями грубо порушує громадський порядок, виражаючи тим самим явну неповагу до суспільства і бажає цього.

Згідно частини 3 статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності до статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК.

Відповідно до статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на прокурора (стаття 92 КПК України).

Згідно частини 2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Статтею 25 КПК України визначено, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Частиною першою статті 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Заслухавши показання обвинувачуваного ОСОБА_3 , допитавши в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5 , свідків, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи відповідно до вимог ст. 321 КПК України здійснення сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст.337 КПК України, суд дійшов висновку про недоведеність в діях обвинуваченого ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 296 КК України з наступних підстав.

Стороною обвинувачення в основу доказування вини ОСОБА_3 в інкримінованому йому діяння покладені покази потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_8 , а також письмові докази надані стороною обвинувачення, що перераховані вище.

Згідно статті 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Ухвалюючи рішення у справах "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988 року, "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09.06.1998 року, "Яллог проти Німеччини" від 11.07.2006 року, "Шабельник проти України" від 19.02.2009 року, Європейський суд з прав людини зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

Проаналізувавши зібрані докази суд встановив, що версія подій на яку вказує потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_8 суперечить версії подій, яку висловлює обвинувачений ОСОБА_3 , а також свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
З метою перевірки показів обвинуваченого, потерпілого та свідків, суд доручив органу досудового розслідування провести слідчий експеримент із застосуванням засобі відеофіксації.
З відеозапису слідчого експерименту, який було продемонстровано в судовому засіданні встановлено, що версія подій на якій наполягає потерпілий ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_8 з приводу обставин за яких виник конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_3 , не знайшла свого підтвердження, оскільки пішохідні переходи від місця зупинки транспортного засобу, яким керував обвинувачений, знаходяться на відстані близько 40-50 метрів. З зазначеного слідує, що потерпілий та свідок ОСОБА_8 переходили дорогу в невстановленому місці, що в судовому засіданні підтвердив обвинувачений, а також свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_7 , який будучи випадковим очевидцем вказаних подій показав суду, що автомобіль під керуванням ОСОБА_3 зупинився на відставні більше метра перед пішоходом ( ОСОБА_5 ), який у невстановленому місці по діагоналі переходив дорогу, що спростовує покази потерпілого про те, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_3 зачепив його бампером і лише після цього зупинився. Такі покази свідка ОСОБА_7 узгоджуються з поясненнями обвинуваченого ОСОБА_3 та показами свідка ОСОБА_6 .
Доводи потерпілого ОСОБА_5 про те, що обвинуваченим вийшов з авто і нічого не пояснюючи наніс йому один удар в обличчя від якого він впав на проїжджу частину дороги, суперечать поясненням обвинуваченого та показам свідка ОСОБА_6 , які узгоджуються між собою, при цьому вказують на зовсім інший розвиток події.
Таким чином, покази ОСОБА_5 і свідка ОСОБА_8 щодо обставин розвитку події 18.11.2016 року при яких з обвинуваченим виник конфлікт, спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, з огляду на що суд вважає їх покази щодо обставин при яких ОСОБА_3 завдав удару потерпілому сумнівними, у зв`язку з чим суд їх відхиляє.
Досліджені докази не підтверджують пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення за ч.1 ст.296 КК України, зокрема те, що його дії були спрямовані на порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

У роз`ясненні Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 "Про судову практику у справах про хуліганство" зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Частиною четвертою статті 17 КПК України передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості (п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996 року №9).

У рішенні ЄСПЛ "Барбера, Мессегу та Джабардо проти Іспанії" від 06.12.1998 року встановлено, що "принцип презумпції невинуватості" вимагає, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи не винність обвинуваченого. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Враховуючи наведене, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_3 відсутня об`єктивна та суб`єктивна сторона інкримінованого йому злочину, тобто винність обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України не була доведена під час судового розгляду даного кримінального провадження.

Згідно частини 3 статті 373 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що тілесні ушкодження потерпілому були ним спричинені в стані необхідної оборони. З показів обвинуваченого слідує, що потерпілий замахнувся щоб вдарити його, у зв`язку з чим він на випередження наніс у відповідь потерпілому удар головою в обличчя від якого останній впав. Аналогічні показання в судовому засіданні надала свідок ОСОБА_6 .

Суд враховує, що обвинувачений, свідок ОСОБА_6 , з якою обвинувачений проживає у громадянському шлюбі, а також потерпілий ОСОБА_5 , в судовому засіданні повідомили, що нанесенню обвинуваченим удару потерпілому передувала сварка між ними. Показання вказаних осіб щодо подальшого перебігу подій різняться.

З метою вирішення питання щодо належної кримінально-правової оцінки дій обвинуваченого з точки зору наявності в його діях ознак необхідної оборони суд зважає на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч.3 ст. 36 КК України).

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 р. "Про судову практику у справах про необхідну оборону" надано роз`яснення щодо установлення наявності або відсутності ознак перевищення меж необхідної оборони, зокрема, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я перебувають об`єкт злочину та його мотив. Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні з приводу мотивів нанесення потерпілому удару повідомив, що потерпілий не реагував на зауваження і перешкоджав руху автомобіля, тому він (обвинувачений) вийшов з автомобіля і зробив декілька кроків в сторону потерпілого, щоб звільнити проїзд, проте потерпілий почав розмахувати руками, намагаючись його вдарити. З метою захисту він (обвинувачений) зробив крок назустріч і наніс один удар лобом в обличчя потерпілого. Аналогічні показання надала і свідок ОСОБА_6 . Потерпілий в судовому засіданні факт розмахування руками в сторону обвинуваченого та вчинення будь-яких інших загрозливих дій для обвинуваченого заперечив.

Аналізуючи досліджені докази суд також враховує, що жодних об`єктивних даних, які б свідчили про наявність в діях обвинуваченого ознак необхідної оборони, встановлено не було. Суд дійшов до такого переконання, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що нанесенню обвинуваченим удару потерпілому передувала сварка між ними. Обвинувачений в судовому засіданні не зміг обґрунтувати необхідність виходу з транспортного засобу для усунення перешкод для його руху зі сторони потерпілого, при цьому обвинувачений не навів доводів, які б поза розумним сумнівом свідчили, що інші заходи не забезпечили б можливість усунення перешкод для руху керованого ним транспортного засобу. Ні обвинувачений, ні свідок ОСОБА_6 при посиланні на здійснення потерпілим замаху рукою не повідомили, яким чином вказаний замах було здійснено. За таких обставин доводи обвинуваченого щодо нанесення удару потерпілому в стані необхідної оборони суд оцінює критично і вважає, що його дії характеризують наявністю умислу саме на спричинення тілесних ушкоджень у зв`язку зі сваркою, яка виникла внаслідок вчинення потерпілим перешкод для руху керованого обвинуваченим транспортного засобу, а також висловлення потерпілим образливих слів в адресу його (обвинуваченого) цивільної дружини ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку експерта Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз ОСОБА_9 від 12.12.2016 року у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носа зі зміщенням, які належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 доби) розлад здоров`я; садна волосяної частини голови, навколо очний синець правого ока, які належить до легких тілесних.

Враховуючи положення частини 3 статті 373 КПК України суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 містять ознаки умисного злочину, направленого проти здоров`я потерпілого, умисне спричинення потерпілому тілесних ушкоджень на ґрунті сварки, що між ними виникла внаслідок недотримання потерпілим ОСОБА_5 вимог правил дорожнього руху щодо перетину проїзної частини дороги (здійснення переходу поза межами пішохідного переходу), а також висловлення потерпілим образливих слів в адресу цивільної дружини обвинуваченого ОСОБА_6 . У зв`язку з цим, суд вважає, що дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до частини другої статті 125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності карається штрафом від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги приписи статті 12 КК України, суд дійшов висновку, що злочин, передбачений ч.1 статті 296 КК України є тяжчим за злочин, передбачений частиною другої статті 125 цього Кодексу, а тому, враховуючи встановлені обставини, суд вважає за необхідне змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_3 .

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, який відповідно до положень статті 12 цього Кодексу є злочином невеликої тяжкості, особу винного, який по місцю проживання характеризується задовільно, перебуває в гарних відносинах з сусідами та односельчанами, на диспансерному та наркологічному обліку не перебуває, раніше не судимий, проживає разом із співмешканкою та трьома дітьми, одне з яких хворіє цукровим діабетом, на життя заробляє тимчасовими заробітками (водій - дальнобійник), раніше не судимий.
Суд також приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого в якій вказується на середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також середній ризик небезпеки для суспільства.
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання підсудного судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, відсутність обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, беручи до уваги зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення і попередження вчинення підсудним нових злочинів буде покарання у виді штрафу в розмірі, який встановлений санкцією частини 2 статті 125 КК України
Цивільний позов в справі не заявлявся.
Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.

В ході досудового розслідування заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися і не ініціювались.
Керуючись ст. 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, ст. 12, 65-67, 125, 296 КК України, суд -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 75 (сімдесят п`ять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 275 (одна тисяча двісті сімдесят п`ять) гривень 00 коп.
Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1