Дата документу Справа № 323/132/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 323/132/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/839/18 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Оріхівська ВК № 88»,

захисників засудженого адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляційною скаргою прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року, якою засуджений
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Безіменне Енгельського району Саратовської області, українець, громадянин України, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який відбуває покарання у Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№88)» за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 4 червня 2013 року за ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 9 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Феодосійського міського суду АР Крим від 20.05.2004 року, остаточно призначено покарання у вигляді 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. На підставі ст. 70 КК України остаточно призначено покарання у вигляді 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.09.2013 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.06.2013 року змінено в частині призначеного покарання. Резолютивну частину вироку в частині призначення покарання читати: засуджений за ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Феодосійського міського суду АР Крим від 20.05.2004 року, остаточно призначено покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. В решті вирок залишено без змін. Ухвалою Петровського районного суду Кіровоградської області від 01.04.2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 16.08.2012 року по 11.09.2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,
початок строку: 16.08.2012 року,
кінець строку: 21.01.2020 року,
був звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 11 місяців 23 дні,-
В С Т А Н О В И Л А:
Як вбачається з матеріалів провадження, 19 січня 2018 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшло подання начальника державної установи «Оріхівська виправна колонія (№88)» ОСОБА_11 про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Своє рішення про звільнення засудженого умовно-достроково суд першої інстанції мотивував тим, що встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності свідчать про виправлення, перевиховання засудженого та готовність до соціальної адаптації.
В апеляційній скарзі прокурор вважає, що у зв`язку із зарахуванням засудженому строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на момент ініціювання подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 фактично відбув менше 3/4 строку призначеного йому покарання.
До того ж, на думку прокурора, суд не врахував наявність у засудженого шести стягнень за порушенням режиму відбування покарання, що свідчить про відсутність обов`язкової для застосування ст. 81 КК України умови сумлінної поведінки упродовж всього строку відбування покарання.
Висновки суду щодо сумлінного ставлення засудженого до праці також не відповідають фактичним обставинам, оскільки відповідно до довідки норм виробітку засуджений не має, а заробітна плата йому не нараховувалась, що свідчить про те, що засуджений не працює. Окрім цього, до засудженого вже два рази застосовувалось умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі.
Від засудженого ОСОБА_7 на адресу апеляційного суду надійшло письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими, оскільки він вже відбув більше 3/4 строку призначеного йому покарання. Крім того, після вчинення кількох порушень режиму на початку строку відбування покарання, він почав дотримуватися встановлених правил та більше трьох років стягнень не мав. Зазначив, що він приймає участь у роботі з благоустрою установи, проведенні ремонтних робіт, за належну поведінку та ставлення до праці він шість разів заохочувався, останнє з яких було 16 лютого 2018 року. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу про умовно-дострокове звільнення залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду прокурор доводи апеляційної скарги підтримала частково, але вимоги, викладені в ній, просила задовольнити. Вважала, що строк покарання, визначений у ч. 3 ст. 81 КК України засуджений ОСОБА_7 з врахуванням заліку строку попереднього ув`язнення до строку призначеного йому покарання він відбув, але дані про його стягнення, які накладалися на нього шість разів, відсутність відомостей про те, що він залучався до роботи, свідчать про те, що він не довів свого виправлення та перевиховання. Також просила звернути увагу на те, що засуджений вже двічі звільнявся умовно-достроково від відбування покарання у вигляді позбавлення волі і знову в період строку звільнення вчинив умисні особливо тяжкі злочини. Під час відбування покарання за останнім вироком його поведінка весь час не була стабільно позитивною.
В судовому засіданні апеляційного суду захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 поти задоволення апеляційної скарги заперечувала, рішення суду першої інстанції вважала законним, обґрунтованим та просила залишити його без змін.
Захисника засудженого адвокат ОСОБА_9 в заперечення апеляційної скарги прокурора зазначив, що порушення допущені ОСОБА_7 були не грубі, останнє стягнення, накладене на нього було більш, ніж три роки тому, останній час він стягнень не мав і отримав лише заохочення.
Засуджений ОСОБА_12 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, засудженого та його захисників, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.
Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_13 відбуває покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі в Оріхівській виправній колонії № 88 за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 4 червня 2013 року, яким він засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України. Станом на 9 січня 2018 року відбув більш, ніж 3/4 строку покарання.
Під час тримання в слідчому ізоляторі допустив два порушення, заохочень не мав. В Петрівській виправній колонії № 49 відбував покарання з 23 жовтня 2012 року, за період відбування покарання допустив 4 порушення установленого порядку відбування покарання, мав 2 заохочення.
В Оріхівській виправній колонії № 88 відбуває покарання з 5 жовтня 2016 року, за період відбування покарання порушень встановленого режиму відбування покарання не допускав, має 3 заохочення.
При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Оріхівській виправній колонії № 88, засуджений в цілому характеризується формально позитивно.
Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_7 у спілкуванні з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, дбайливо ставиться до майна установи. Виконує передбачені законом вимоги персоналу. Виконує завдання по благоустрою місць позбавлення волі. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою, до праці ставиться добре. Не допускає порушень вимог пожежної небезпеки і безпеки праці. Бере участь в організації програм диференційованого впливу «Підготовка до звільнення». Прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, цікавиться літературою. Підтримує зв`язок з рідними шляхом листування, отримує посилки. Приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Провину у скоєному злочині визнає повністю, розкаюється (а.с.3).
Разом з тим, з дослідженої судом апеляційної інстанції довідки про заохочення та стягнення вбачається, що три заохочення засуджений отримав протягом нетривалого часу у період з лютого по жовтень 2017 року, і по одному заохоченню у 2015 та 2016 році, одночасно з цієї довідки вбачається, що у більш тривалий період часу з березня 2013 року по липень 2014 року засуджений отримав шість стягнень за порушення умов відбування покарання (а.с.4).
Вказані стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим поданням до суду були погашені і зняті, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.
Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.
Так, з довідки про виконання норм виробітку, виданої 9 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_7 за період з жовтня 2016 року по грудень 2017 року не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с.9).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів приходить до висновку про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.
Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.
Доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність обов`язкової для застосування ст. 81 КК України умови сумлінної поведінки упродовж всього строку відбування є обґрунтованими, оскільки всі заохочення, крім двох, засуджений отримав за незначний проміжок часу з 20 лютого 2017 року по 18 жовтня 2017 року, натомість стягнення засуджений отримував з 2013 по 2014 рік систематично.
Щодо доводів про відсутність сумлінного ставлення ОСОБА_7 до праці, викладених в апеляційній скарзі, то колегія суддів також вважає їх слушними, оскільки відбуваючи покарання в Оріхівській виправній колонії № 88 з 5 жовтня 2016 року, засуджений норм виробітку не мав та заробітну плату не отримував.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що засуджений ОСОБА_7 з достатньою переконливістю не довів своє виправлення, його поведінка змінилися на кращій бік лише останнього часу, а до того моменту вона була негативною, і тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення подання начальника Оріхівської виправній колонії № 88 про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини по справі та не надавши їм належної оцінки, прийшов до необґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 довів своє виправлення та перевиховання та підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року підлягає скасуванню.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.
Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2018 року, якою засуджений ОСОБА_7 звільнений умовно-достроково на 1 рік 11 місяців 23 дні, скасувати.
У задоволенні подання начальника Державної установи «Оріхівська виправна колонія (№88)» ОСОБА_11 про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3