ЄУН 174/595/16-к
н/п 1-кс/174/136/2018
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
11 червня 2018 року м.Вільногірськ
Слідчий суддя Вільногірського міського суду Дніпропетровської області
Слідчий Вільногірського ВП ЖвВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав телефонограму про слухання справи у його відсутності, і його неприбуття не перешкоджає розгляду клопотання по суті.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, посилаючись на вищевказані обставини. Пояснив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 правовстановлюючих документів на гараж не мають, фактично цей гараж є безхазяйним, але використовується ОСОБА_7 на підставі рішення кооперативу. Вважає, що останній може оформити технічні документи та розпорядитися цим майном, тому з метою забезпечення даного кримінального провадження, на вказаний гараж просить накласти арешт.
Вислухавши прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню по наступним підставам.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Згідно з ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).
Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
У сукупності ці правомочності є складовими поняття права власності на майно і визначають усі надані власнику можливості.
Разом з тим, інколи всі разом або деякі з вказаних правомочностей можуть належати іншому володільцю майна, зокрема, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).
Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Тобто, саме власник вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Таким чином, правомочності власника не є абсолютними і закон може встановлювати певні обмеження щодо здійснення права власності останнім.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом, а арешт майна полягає саме у можливості тимчасової заборони або обмеження власника або законного володільця майна права розпорядження, користування належним йому майном, тобто при накладенні арешту на майно обмежуються правомочності саме власника майна або його законного володільця.
Порядок набуття права власності на безхазяйну річ визначається ст.335 ЦК України.
Зокрема, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.
Порядок визнання за особою права власності на майно у разі оспорення або невизнання її права іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності, визначено ст.392 ЦК України і здійснюється у судовому порядку.
Разом з тим, будь-яких документів, підтверджуючих право власності на вказаний гараж ОСОБА_5 , органом досудового розслідування не надано, цей висновок органу досудового розслідування фактично базується на припущеннях, а накладення арешту на майно, яке є безхазяйним або власник якого не встановлений, чинним КПК не передбачено.
Крім того, згідно з ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Разом з тим, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 користується спірним гаражем з 2014 р. на підставі рішення кооперативу «Сонячний» , за цей час останнім здійснено ремонт гаражу, на що витрачено особисті кошти, і органом досудового розслідування не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що у разі подальшого користування спірним майном ОСОБА_7 , це майно може бути пошкодити, втратити або знищити .
Доводи прокурора щодо можливості відчуження ОСОБА_7 вказаного майна шляхом виготовлення технічної документації та послідуючого продажу гаражу, суд також вважає необґрунтованими та надуманими, оскільки органом досудового розслідування не вмотивовано, яким саме чином ОСОБА_7 , за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, підтверджуючих його право власності на спірне майно, може юридично визначити і вирішити його долю .
З врахуванням викладеного, достатні підстави для накладення арешту на гараж № НОМЕР_1 блоку № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Сонячний» у м. Вільногірську, відсутні, а у задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 98, 100, 131, 132, 170-175, 309, 395 КПК України,суд,-
П О С Т А Н О В И В:
На ухвалу може бути подана апеляція до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 5 днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали складено 15.06.2018 року.
Слідчий - суддя: підпис ОСОБА_1