Справа № 569/2806/17
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000699 від 31 січня 2017 по обвинувальному акту відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Млинів, Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, не судимого, тимчасово непрацюючого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
при секретарі - ОСОБА_3 ,
з участю: прокурора - ОСОБА_4 ,
обвинуваченого - ОСОБА_1 ,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілої - ОСОБА_6 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом не доведеним.

Так, згідно обвинувального акту органом досудового розслідування ОСОБА_1 пред`явлене обвинувачення у тому, що 31 січня 2017 року близько 11.00 год. , ОСОБА_1 , знаходячись в приміщенні службового кабінету №207 прокуратури Рівненської області, що по вул. 16 Липня, 73 в м. Рівне, в ході розмови з прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Рівненської області ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що перед ним знаходиться працівник правоохоронного органу прокурор, який виконує свої службові обов`язки відповідно до Закону України « Про прокуратуру», умисно, безпричинно завдав цілеспрямований удар кулаком правої руки в область грудної клітки ОСОБА_6 , внаслідок чого остання втратила рівновагу та впала на підлогу, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови зліва та тіла грудини, які згідно висновку експерта № 105 від 31.01.2017 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Позиція обвинуваченого.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України не визнав, оскільки умислу на побиття прокурора він не мав та пояснив, що 26 березня 2015 року в ДТП загинув його батько. По даному факту відкрите кримінальне провадження, де він є потерпілим. Оскільки досудове слідство по вказаному кримінальному проваджені триває вже більше двох років і жодній особі не пред`явлено обвинувачення, то він неодноразово звертався до прокурора Рівненської області з відповідними скаргами на бездіяльність слідчих.
30 січня 2017 року в телефонному режимі прокурор ОСОБА_6 призначила йому прийом на 31.01.2017 року з приводу результатів розгляду його скарги. В кабінеті прокурора, ОСОБА_6 надала йому проект відповіді на його скаргу. Прочитавши лист, він звернувся до останньої з приводу відсутності там відповідей на запитувану ним в прокурора області інформацію, однак прокурор проігнорувала його запитання а тому відповіді він не отримав.
Після цього, він власноручно, на вищевказаному проекті вніс доповнення, зазначивши, що з проектом ознайомився та вказав, що: « кримінальне провадження спростоване та сфабриковане, не взято до уваги відсутність тормозного шляху мотоцикла та порушена техніка безпеки при керуванні мотоциклом» та підписав його. Після цього він попросив прокурора надати йому копію, на що отримав категоричне : «ні».
ОСОБА_1 також зазначив, що є потерпілим по кримінальному провадженні і в наданих йому пам`ятках з його процесуальними правами, вказано що він має право отримувати копії документів, тому попросив ОСОБА_6 зіслатись на норму закону у такій відмові, на що отримав зверхнє ставлення прокурора та пораду найняти собі юриста. Тоді він, маючи намір оскаржити дії ОСОБА_6 щодо відмови в наданні йому копії документу попросив надати копію документу який він підписав.
Це прохання про надання йому копії він висловлював тривалий час приблизно 15 хвилин і в кінцевому рахунку прокурор підійшовши до ксерокса, зняла копію першого аркушу документу, та поклала їх на стіл, а при копіюванні другого аркушу документу - прикрила внесені ним поправки та резолюції чистим аркушем паперу і нехотіла робити його копію.
На його прохання зробити копію саме повного тексту документу, який він підписав, прокурор проігнорувала, маючи намір продовжити його копіювання, закривши частину тексту.
Після цього, він припіднявся, потягнувся своєю правою рукою до документу, при цьому стоячи на одній нозі, а прокурор продовжувала тримати цей документ, а коли він його потягнув, то відбувся його розрив. Більша частина документу залишилась в його правій руці, яку він в подальшому, коли його виштовхали з кабінету забрав, а інша частина документу лишилась у ОСОБА_6 . В процесі цих дій, як зазначив він не навмисно, випадково зачепив прокурора ліктем в область її грудей, оскільки певний час був на одній нозі і втратив рівновагу.
Остання відступила до стіни і він, побачивши це, протягнув прокурору свою руку щоб підхопить її, щоб вона не впала, але йому завадило це зробити відстань на якій він був від неї та кут стола. Коли він наблизився до ОСОБА_6 і схилився щоб допомогти їй піднятись, то відчув як хтось його ззаду підвів і виставив з кабінету.
Через кілька хвилин він зайшов знову в кабінет, то прокурори які знаходились біля ОСОБА_6 виштовхали його з кабінету і сказали що він буде сидіти і що йому це так не минеться. На запитання ОСОБА_1 : «За що?», останні йому відповіли що він побив прокурора.
Після цього, він зателефонував своїй матері ОСОБА_8 і повідомив що знаходиться в прокуратурі, його звинувачують в побитті прокурора і щоб вона шукала адвоката. Надалі приїхала поліція і він надав пояснення.
В судовому засіданні ОСОБА_1 тричі вибачався перед ОСОБА_6 , та зазначав що не мав ніяких злих намірів на вчинення будь-яких дій.
Також в останньому слові обвинувачений вказав, що свідок ОСОБА_9 не міг бачити вказаної події, оскільки знаходився за його спиною, а він своїм тілом закривав ОСОБА_6 .

Досліджені в судовому засіданні докази зі сторони обвинувачення.

Допитана в судовому засіданні потерпіла - ОСОБА_6 показала, що з 15 січня 2015 року вона працює в прокуратурі Рівненської області, на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування.
На початку січня до прокуратури Рівненської області звернулась ОСОБА_8 зі скаргою про неналежний розгляд досудового розслідування кримінального провадження по факту ДТП, яке мало місце в березні 2015 року, в якій загинув її чоловік, де вона визнана потерпілою.
Розгляд вищевказаної скарги було доручено їй ОСОБА_6 . Як зазначила потерпіла за вказівкою керівництва - розгляд скарг, поданих на особистому прийомі у прокурора області, повинен був здійснюватися при безпосередній участі скаржника і після узгодження відповіді на такі скарги, вони підписувались прокурором.
В зв`язку з цим, 30 січня 2017 року вона в телефонному режимі повідомила ОСОБА_8 про необхідність їй або її сину ОСОБА_1 , який теж визнаний потерпілим по зазначеному кримінальному провадженні, з`явитись в прокуратуру для погодження проекту відповіді на скаргу.
В зв`язку з цим, 31 січня 2017 року, до неї на робоче місце з`явився ОСОБА_1 , якому вона надала проект відповіді на скаргу, без підпису прокурора області, та роз`яснила про необхідність ознайомитись з даним проектом та підписати, що й було ним зроблено.
Після цього ОСОБА_1 попросив копію того, що підписав, на що вона зазначила, що відповідно до вимог Інструкції з діловодства, після підписання вказаного проекту відповіді прокурором області, вона буде йому направлена канцелярією у встановлений законом строк.
В подальшому, вона уточнила, що діяла згідно Інструкції з діловодства в органах прокуратури, затвердженої Наказом Генерального Прокурора, і що «… це ніде не зазначено, але ніде і не заборонено…»
У відповідь на її пояснення, ОСОБА_1 почав вести себе агресивно, говорив: «або надайте мені проект цієї відповіді, або я вас беру за руку і ми йдемо до прокурора області», на що вона та інші її колеги - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які теж були присутні в кабінеті - почали робити йому зауваження, щоб той не заважав працювати, на що останній не реагував і продовжував вимагати копію документу, який він підписав. Така розмова тривала близько дванадцяти хвилин, після чого вона підійшла до ксерокса, закрила резолюції чистим аркушем паперу і хотіла зробити ксерокопію.
ОСОБА_1 , побачивши це, підійшов до ксероксу і сказав: «…я прошу, надайте мені те, що я підписав». Після цього, він підійшов до неї і вдарив її правою рукою в груди, від удару вона вдарилась головою об стіну і скотилась на землю. Що було потім вона не пам`ятає.
На її думку, ОСОБА_1 умисно наніс їй удар в груди і в подальшому уточнила, що удар був нанесений їй кулаком. Також потерпіла зазначила, що на попередньому судовому засіданні обвинувачений попросив у неї вибачення, однак, на її думку, це було нещиро, оскільки він розумів що це є пом`якшуючою обставиною.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що працює в прокуратурі Рівненської області, а потерпіла ОСОБА_6 є його колегою.
31 січня 2017 року близько 10.00 год. він перебував в службовому кабінеті разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , куди зайшов ОСОБА_1 , якого він раніше не одноразово бачив в прокуратурі з приводу звернень щодо неналежного виконання досудового слідства по кримінальному провадженні по ДТП, в якому його визнано потерпілим. ОСОБА_6 надала ОСОБА_1 проект відповіді на його звернення, з яким він ознайомився та підписав.
Як пояснив ОСОБА_10 , спочатку ОСОБА_1 був спокійним, між ним та прокурором відбувалась нормальна розмова. Потім останній попросив надати йому копію проекту відповіді, на що вона відповіла, що йому надійде офіційна відповідь за підписом прокурора області, оскільки скарга була з особистого приводу.
Вищевказане обурило ОСОБА_1 , він почав вести себе агресивно, вставати зі стільця, казав: «…зробіть мені копію проекту з яким я ознайомився…». Така агресія тривала приблизно п`ять хвилин, на що прокурор почала його заспокоювати, пояснила що він отримає його тільки з підписом прокурора області, та що цей проект може бути змінений і попросила не заважати колегам працювати.
Як зазначив ОСОБА_10 , в цей день в нього було судове засідання і коли він почав збиратись, то також зробив ОСОБА_1 зауваження, зазначивши, що якщо він з чимось не згідний, то в праві поскаржитися прокурору області на дії прокурора відділу.
Після цього, ОСОБА_1 навіть присів на стілець навпроти ОСОБА_6 . Агресивна поведінка ОСОБА_1 виражалася в тому, що останній кілька разів звертався з криками до прокурора з проханням надати копію проекту відповіді, при чому, як зазначив свідок він не бачив щоб обвинувачений щось намагався взяти. Він підривався і знову сідав. Жодних фізичних дій ОСОБА_1 не вчиняв, не штовхався.
Коли ОСОБА_10 виходив з кабінету, ОСОБА_6 сиділа за своїм робочим місцем. Пізніше йому зателефонували колеги та повідомили що скаржник вдарив ОСОБА_6 і її госпіталізували до лікарні.
Свідок також вказав, що йому відомо що мама ОСОБА_8 записувалась на прийом до прокурора області, і щодо кримінального провадження з приводу ДТП, яка ще розслідується.
З приводу процедури розгляду заяв, свідок пояснив суду, що працівникам прокуратури було доведено, про необхідність безпосередньої участі заявників при розгляді їх заяв з метою пересвідчитись чи всі їх вимоги розглянуті. На той час це була усна вказівка керівництва.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що є колегою потерпілої, і їх кабінети знаходяться поруч. В день коли відбувались дані події, приблизно о 10.00 год. в кабінет ОСОБА_6 , де крім неї знаходились ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з`явився ОСОБА_1 з приводу свого звернення щодо розслідування кримінального провадження по ДТП. Однак коректного спілкування між обвинуваченим та потерпілою не вдавалось. ОСОБА_1 говорив голосно, десять разів підряд просив у ОСОБА_6 , з переходом на крик, документ, на що остання в чемній формі пояснювала що надання такої копії не передбачено, а підписана відповідь буде скерована заявнику поштою.
Обвинувачений виглядав знервованим, заважав їм працювати, в зв`язку з чим він кілька разів робив йому зауваження. Як зазначив свідок, спілкування між обвинуваченим та потерпілою тривало приблизно двадцять тридцять хвилин.
Приблизно біля 11.00 годин, почувши шум, чи удар, чи падіння, а в подальшому зазначивши, що чув звуки боротьби, шарпання, або стук, він зайшов в кабінет ОСОБА_6 і побачив що остання лежить на боці, обвинувачений чи висів над нею, чи стояв на коліні біля неї, а ОСОБА_9 пробує відтягнути останнього.
Тоді він схопив за куртку ОСОБА_1 і вивів його за двері.В свою чергу, останній не пручався, активних фізичних дій не вчиняв. Після цього, він повернувся в кабінет і зрозумів що потерпіла була без свідомості.
Як зазначив свідок, обвинувачений дуже рвався в кабінет до потерпілої, метався по коридору, але співробітники прокуратури його не впускали.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що 31 січня 2017 року він перебував на своєму робочому місці, в своєму кабінеті в прокуратурі Рівненської області, що знаходиться навпроти кабінету потерпілої, коли до нього забіг колега ОСОБА_13 і попросив про допомогу, оскільки їх ОСОБА_6 нанесли тілесні ушкодження.
Коли він вийшов в коридор, то побачив там ОСОБА_1 , який вів себе неадекватно, постійно кричав, був стурбований, комусь дзвонив по телефону, говорив що ОСОБА_6 не права і що він тут нікому не довіряє.
Після цього по телефону було викликано поліцію, і під час відібрання в ОСОБА_1 пояснень, йому стало погано в нього піднявся тиск, в зв`язку з чим, для надання йому медичної допомоги, йому викликали карету швидкої допомоги.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив що знайомий з потерпілою вона є його колегою. 31 січня 2017 року він був в своєму кабінеті, що знаходиться через двері від кабінету ОСОБА_6 .
В цей момент до нього в кабінет вбіг ОСОБА_11 і сказав що заявник наніс ОСОБА_6 тілесні ушкодження, після чого він вибіг в коридор, де побачив, на той момент невідомого йому обвинуваченого, якого він зупинив. Тоді він відкрив двері до кабінету ОСОБА_12 і попросив в нього приглянути за ОСОБА_1 , а сам пішов до керівництва щоб пояснити ситуацію. Пізніше, він зайшов в кабінет ОСОБА_6 , яка приходила до тями.
ОСОБА_14 також зазначив, що йому стало відомо зі слів колег, інцидент виник через те що ОСОБА_1 хотів отримати копію проекту відповіді і коли ОСОБА_6 підійшла до ксероксу щоб зробити її, то до неї підійшов обвинувачений, почалась шарпанина і останній рукою наніс потерпілій тілесні ушкодження, в результаті яких вона впала.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 з приводу відомих йому обставин, що мали місце 31 січня 2017 року, пояснив, що з потерпілою перебуває в службових стосунках. В цей день, перебуваючи в своєму службовому кабінеті, почув в коридорі крик. Вийшовши в коридор, він побачив невідому йому особу, яка виражалась нецензурною лексикою з приводу роботи прокуратури. Біля кабінету ОСОБА_6 стояв ОСОБА_12 , який робив зауваження ОСОБА_1 .
Через деякий час ОСОБА_12 викликав поліцію, а він наказав ОСОБА_1 чекати в коридорі. Самого конфлікту він не бачив, а коли зайшов в кабінет потерпілої, то побачив що її приводять до тями.
В свою чергу, ОСОБА_1 , перед приїздом поліції вів себе метушливо, бігав по коридору, намагався увійти в кабінет потерпілої, щоб пересвідчитися в якому стані вона перебуває, когось по телефону просив викликати йому адвоката, так як він вдарив прокурора. Через деякий час обвинуваченому стало погано і на його прохання, працівники викликали карету швидкої допомоги.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що є колегою потерпілої, а ОСОБА_1 візуально знає, і наскільки йому відомо він є потерпілим по кримінальному провадженні з приводу ДТП, в якій загинув його батько.
31 січня 2017 року він був на робочому місці, що знаходиться в одному кабінеті з ОСОБА_6 , куди на прийом до останньої зайшов ОСОБА_1 , з приводу розгляду його скарги на тривалість досудового розслідування ДТП. Прокурор надала йому для ознайомлення проект відповіді на його звернення, з якою він ознайомився та підписався, після чого попросив надати йому копію цього документу зі своїм підписом. На таке прохання ОСОБА_6 відповіла, що даний документ не має юридичної сили, оскільки не підписаний прокурором області. Така відповідь обурила ОСОБА_1 , який почав агресивно вимагати копію. Конфлікт переріс на високі тона та обвинувачений протягом п`яти десяти хвилин вимагав копію підписаного ним документу, інакше він, ОСОБА_1 , буде скаржитись на такі неправомірні дії ОСОБА_16 , керівництву прокуратури. На його зауваження вести себе спокійніше та зауваження ОСОБА_10 , який також був в кабінеті в цей час та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не реагував і кільканадцять разів повторював прохання надати йому копію відповіді, яку він підписав. Після цього, остання все ж зробила копію і в той час як вона відійшла від ксероксу на кілька кроків в напрямку до свого робочого місця, ОСОБА_1 вскочив до неї і зміг вирвати з її рук копію цих документів. При цьому, потерпіла почала оборонятись, з її боку були якісь зустрічні дії. В той момент як обвинувачений вирвав з рук документ, намагаючись віддалитись від потерпілої, наніс їй удар своєю правою рукою в ділянку грудної клітки. ОСОБА_6 різко почала падати назад, падаючи, вона потягла за собою обвинуваченого, який всією масою свого тіла впав на неї. Остання, вдарившись головою об стінку, скотилась вниз, втративши свідомість. Тоді він підняв непритомну потерпілу і посадив на стілець. ОСОБА_1 вивели в коридор і викликали поліцію. Будучи в коридорі, обвинувачений намагався втекти, потім телефонував мамі і казав: «я забив прокурора», був емоційним, збудженим. ОСОБА_9 також зазначив, що потерпіла була на каблуках, висотою в межах 5-7 см, і він не бачив щоб ОСОБА_1 штовхав потерпілому.
Також свідок після дослідження відеозапису його інтерв`ю наданого захистом відповідно до вимог ст. 96 КПК України , в якому зазначено: « … намагався вирвати цей документ, штовхнув, вдарив відповідно …», пояснив, що він дійсно надавав вищевказане інтерв`ю на наступний день після подій, однак його виступ був спонтанним та без підготовки.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зі сторони захисту пояснила, що обвинувачений ОСОБА_1 є її сином. З потерпілою ОСОБА_6 вона знайома оскільки їй доручено розглянути скаргу ОСОБА_8 на неправомірні дії щодо тривалості досудового розслідування ДТП, в якій загинув її чоловік.
31 січня 2017 року близько 11.00 год. їй подзвонив син і повідомив, що знаходиться в прокуратурі області, його хочуть затримати, навішують що він побив прокурора і щоб вона, ОСОБА_8 , шукала для нього адвоката.

Після цього, будучи на ж/д вокзалі, вона взяла таксі і поїхала в прокуратуру Рівненської області. Піднявшись на другий поверх в кабінет прокурора ОСОБА_6 , і заглянувши туди, вона побачила ОСОБА_6 , яка сиділа на кріслі за своїм робочим місцем, а біля неї стояв чоловік. Після цього, якийсь чоловік взяв її за плечі і сказав що мені туди не можна.

При цьому, ОСОБА_8 зазначила, що звернула увагу що ОСОБА_17 була у взутті на високих підборах. Коли вона пройшлась в кінець коридору, то побачила працівників поліції, біля яких стояв син і писав пояснення.

Як зазначила ОСОБА_8 - з розмови з сином їй стало відомо про те, що між ним та прокурором ОСОБА_6 виник конфлікт, в зв`язку з тим, що вона не хотіла надати йому копію відповіді на його заяву, яку він підписав і що працівники прокуратури кажуть що він побив прокурора, при цьому передав ОСОБА_8 файл з його документами.

В лікарні, куди сина доставила швидка допомога, коли слідчий оформляв протокол про затримання, син вказав, що жодних неправомірних дій не вчиняв.

Прокурор також посилається на письмові докази, що підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, які були досліджені в судовому засіданні на предмет належності та допустимості, а саме:
Картку первинного обліку інформації, згідно якої зафіксовано факт нанесення працівнику прокуратури Рівненської області тілесних ушкоджень (а/с 8);

Протокол огляду місця події від 31 січня 2017 року, з якого слідує що в ході огляду кабінету № 27 приміщення прокуратури Рівненської області за адресою: вул. 16 Липня, 52 м. Рівне, в смітнику вилучено клаптик паперу (а/с 9-10);

Спеціальний пакет експертної служби № 0037041, в якому знаходиться клаптик паперу, вилучений при огляді місця події 31.01.2017 року (а/с 11);

Фототаблиця до протоколу огляду місця події від 31 січня 2017 року, на якій видно розміщення робочого місця ОСОБА_6 в кабінеті № 27 за вищевказаною адресою, ксероксу, стільчиків кабінету (а/с 12-15);

Копія наказу про призначення ОСОБА_6 № 787 від 28.07.2016 року, з якого слідує що з 28.07.2016 року і по даний час остання працює на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління з нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області (а/с 22);
Копія розподілу обов`язків між працівниками відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області, де на стор. 6 зазначено: « …здійснює нагляд за додержанням законів під час досудового розслідування , в тому числі у формі процесуального керівництва ним, участь у судовому провадженні та оскарженні судових рішень у кримінальних провадженнях, розслідуваних слідчими СУ ГУ НП в Рівненській області за фактами дорожньо-транспортних пригод (за вказівкою керівництва)» (а/с 23-25);
Висновок експерта № 105 від 31.01.2017 року в якому експерт, на підставі даних судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_6 , даних медичних документів на її ім`я, відомих обставин справи та у відповідності з поставленими запитаннями, прийшов до наступних підсумків: у гр. ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою мяких тканин потиличної ділянки голови зліва та тіла грудини. Вказані тілесні ушкодження виникли не менше як від двох травматичних дій тупого (их) предмету (ів) могли утворитися у вказаний в обставинах термін і, згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. №6, як кожне окремо, так і в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень. В момент отримання тілесних ушкоджень потерпіла могла перебувати у вертикальному положенні і була повернута передньою поверхнею тулуба до травмуючого об`єкту. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути в результаті травматичної дії (удару, поштовху) в передню поверхню грудної клітки потерпілої з послідуючим її падінням та контактуванням голови об тверду переважаючу поверхню.
При цьому, в розділі «обставини справи», зі слів ОСОБА_6 вбачається: «… 31 січня 2017 року, близько 11.00 години, ОСОБА_1 , штовхнув в грудну клітку внаслідок чого впала та вдарилася головою і втратила свідомість…» (а/с 27-28);
Висновок за результатами службового розслідування за фактом заподіяння тілесних ушкоджень працівнику прокуратури, затвердженого прокурором Рівненської області старшим радником юстиції ОСОБА_18 16.02.2017 року, з якого слідує, що службове розслідування за фактом заподіяння тілесних ушкоджень працівнику прокуратури області ОСОБА_6 у її службовому кабінеті вважати завершеним. За результатами проведеного службового розслідування ознак неправомірної поведінки чи ганебного вчинку зі сторони ОСОБА_6 не встановлено. Урахувати, що за фактом умисного заподіяння тілесних ушкоджень працівнику прокуратури області ОСОБА_6 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000699 від 31.01.2015 № 430 «Про організацію діяльності органів прокуратури України з особистого прийому, розгляду звернень та забезпечення доступу до публічної інформації» та Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України від 27.12.2014 № 9 гн (а/с 60-70);
Протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 31.01.2017 року, з якого слідує, що ОСОБА_1 фактично був затриманий 31.01.2017 року о 12.00 год, протокол оформлений в 17 год. 30 хв. в присутності адвоката ОСОБА_19 , в якому в графі «зауваження і доповнення до протоколу, ОСОБА_1 вказав, що : « жодних неправомірних дій не вчиняв» (а/с 75-78) ;
Заяву ОСОБА_1 від 09.02.2017 року, з якої слідує, що: « в зв`язку з тим, що мені дуже соромно за мої дії, які сталися 31.01.2017 року ... свої покази які я дав при допиті в якості підозрюваного 09.02.2017 року повністю підтримую і змінювати їх не буду.» (а/с 108);
Вимога про судимість видана ОСК ГУНП України в Рівненській області від 31.01.2017 року, з якої слідує, що ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався (а/с 110);
Дані, що характеризують особу ОСОБА_1 , з яких вбачається що останній характеризується позитивно, на д/обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває (а/с 109-125).

Крім того, в судовому засіданні суд дослідив надані стороною захисту докази, які відповідно до ч.11 ст. 290 КПК України попередньо були відкриті стороні обвинувачення, зокрема:

Матеріали адміністративної справи № 569/1961/17, а саме: протокол про адміністративне правопорушення від 31.01.2017 року та Постанову Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/1961/17 від 07 квітня 2017 року , з яких слідує, що:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, що полягає в тому що 31 січня 2017 року близько 10 год. 58 хв., він, перебуваючи за адресою: м. Рівне, вул. 16-го липня 73, в приміщенні обласної прокуратури вчинив хуліганські дії відносно ОСОБА_6 , а саме: поводив себе неадекватно, вчинив штовханину, на зауваження не реагував.
За результатами розгляду матеріалів вищевказаного адміністративного правопорушення було встановлено, що в судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні правопорушення за обставин, вказаних у протоколі не визнав, вказав що ніяких протиправних дій щодо ОСОБА_6 не вчиняв та просив суд закрити провадження у справі на підставі п. 8 ст. 247 КУпАП.
Захисник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 просив суд закрити провадження у вказаній справі в зв`язку з наявністю по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту.
Посилаючись на п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22 грудня 2006 року, згідно якої: суди не повинні застосовувати заходи адміністративного стягнення, передбачені ст. 173 КУпАП, щодо осіб, дії яких містять ознаки злочинів (самоправство, завдання побоїв, заподіяння легких тілесних ушкоджень та ін.) або проступків, що не є дрібним хуліганством, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, та закрив провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 247 КУпАП;
Заяву ОСОБА_1 від 03.01.2017 року, адресовану прокурору Рівненської області старшому раднику юстиції ОСОБА_20 , по кримінальному провадженні № 0000090, згідно якої ОСОБА_1 , як потерпілий у вказаному кримінальному провадженні по факту ДТП в результаті якого загинув його батько, оспорює його кваліфікацію, та вважає що по справі допущена бездіяльність слідчого і прокурора, оскільки протягом двох років жодній особі не висунута підозра;
Відповідь прокурора Рівненської області ОСОБА_21 від 01.02.2017 року № 04/2/4-0325-15 на заяву ОСОБА_1 від 03.01.2017 року про відмову в перекваліфікації дій з ч.2 ст. 286 КК України на ч. 3 ст. 286 КК України з повідомленням про проведення додаткового слідчого експерименту за участю свідка та подальшого призначення за наслідками такого експерименту, авто технічної експертизи. Стосовно питання припинення бездіяльності прокурора у відповіді не зазначено;
Заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_8 від 27.01.2017 року до прокурора Рівненської області ОСОБА_20 , в якій вони висловлюють незгоду з правовою позицією прокурора ОСОБА_6 по кримінальному провадженні №0000090 ;
Відповідь-повідомлення заступника прокурора області від 14.02.2017 року № 04/2/5-0325-15, у кримінальному провадженні № 0000090, про зміну групи прокурорів, із якої виключено прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області ОСОБА_6 та старшим групи визначено іншого прокурора вказаного відділу ОСОБА_10 ;
Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого, вручені: слідчим відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_22 та старшим прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Рівненської області ОСОБА_23 , в п. 13 яких вказано, що потерпілий має право одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення у випадках, передбачених КПК;
Оригінал другої сторінки проекту відповіді ОСОБА_1 від 30.01.2017 року з резолюцією ОСОБА_24 ; ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та рукописний текс, підписаний ОСОБА_1 а саме: «…кримінальне провадження спростоване та сфабриковане, не взято до уваги відсутність тормозного шляху мотоцикла, та порушення техніки безпеки при керуванні мотоциклом. З проектом відповіді ознайомлений: підпис, ОСОБА_1 »;
Розписка адвоката ОСОБА_5 від 20.03.2017 року, про отримання від ОСОБА_8 оригіналу другої сторінки з надрукованим текстом та підписану прокурором області, підписану ОСОБА_1 , яка закінчується словами: «З проектом відповіді ознайомлений»;
Копії медичних документів, з яких зокрема: Консультаційний висновок лікаря (лікарів) ЦМЛ м. Рівне, де за результатами лабораторного дослідження в п. 6 вказано: «…зі слів хворої 31.01.2017 року приблизно 11.00 год травма на робочому місці (штовхнув заявник) в наслідок чого хвора вдарилась головою об стіну…» (а/с 29);
Лист № 112 від 06.02.2017 року за підписом головного лікаря КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Рівненської обласної ради управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації, на ім`я слідчого з якого зокрема, слідує, що 31.01.2017 року в 11 год 02 хв до Рівненської станції швидкої (екстреної) медичної допомоги надійшов виклик (зареєстрований за № 21) до ОСОБА_6 , 28 р., зі слів хворої: «… штовхнув заявник, який з нею спілкувався, вона впала вдарившись головою об стіну». (а/с 83);
Наглядове провадження № 04/2/4-0325-15, де серед іншого: Протокол оперативної наради у начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області від 27.01.2017 року, де оперативною нарадою прийнято рішення, з якого слідує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється неналежним чином, з порушенням вимог ст. ст. 2, 9, 28 КПК України, що призвело до надходження обґрунтованих скарг від потерпілих до прокуратури Рівненської області. Нарадою вирішено: стан досудового розслідування та процесуального керівництва в кримінальному провадженні № 0000090 визнати таким, що потребує негайної активізації.

При ухваленні даного вироку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 КПК України, суд вирішує в тому числі, наступні питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений…

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в такій конкретній ситуації, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, приходить до наступного.
Положеннями ст.91 КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно частини 2 даної норми доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального правопорушення.
Нормою ст.84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу покладається на прокурора.

Судом, відповідно до вимог ст.ст. 10, 22 КПК України, були створені необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Всі клопотання учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України, при цьому суд зберігав об`єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до вимог ч.1 ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України, ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори , згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.
Для України нормою міжнародного договору є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенція), де у п.1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».
У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 23 лютого 2006 року підтверджено обовязковість виконання Україною рішення Європейського суду з прав людини, а статтями 13 і 17 передбачено, що «при розгляді справ суди також повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Конвенція 1950 року містить положення про те, що «Високі Договірні сторони (якою є і Україна) гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі Ш цієї Конвенції».
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення « поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:

(- п. 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (заява №21037/05) від 17.06.2011 р.;

- п. 53 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Олександр Смирнов проти України» (заява №38683/06) від 15.10.2010 р.;

- п. 75 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Огороднік проти України» (заява №29644/10) від 05.05.2015 р.;

- п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Єрохіна проти України» (заява №12167/04) від 15.02.2013 р..).

Частина 2 ст. 345 КК України, у вчиненні якої обвинувачується ОСОБА_1 передбачає - умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні є: форма вини, мотив, мета вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий.
Відповідно до ч. 2 вказаної статті прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Характерною ознакою прямого умислу є також: бажання настання наслідку, що був задуманий, - щодо матеріальних злочинів та бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходиться свій вираз вольова ознака умислу як його найважливіша відмітна риса. Наявність бажання настання злочинного наслідку при вчиненні матеріального злочину прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове, знаходиться у нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачати наслідки свого діяння. Вольова ознака прямого умислу визначає спрямованість злочину на певний об`єкт і передбачає цілеспрямованість дії винного. Умисел особи повинен бути спрямований на вчинення саме того злочину, який їй інкримінується.
Для визначення змісту і спрямованості прямого умислу важливе значення має з`ясування мотиву та мети вчинення злочину. Мета злочину це бажання особи, яка вчиняє суспільно небезпечне діяння, досягти певних шкідливих наслідків. Вона є характерною для злочинів, що вчиняються з прямим умислом. Визначити, які конкретно злочинні наслідки своїх певних дій передбачав винний та бажав їх настання, можливе лише при ретельному аналізі складу вчиненого злочину та виявлення його елементів і всіх обставин справи.
Відповідно до ч. 3 даної норми непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності). Передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
При цьому, суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 24 його Постанови № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», згідно яких: «…Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій».

Аналізуючи Висновок за результатами службового розслідування від 16.02.2017 року, суд відкидає його підсумки, оскільки в ньому :

-не розкриті причини конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілою ОСОБА_6 ;

-не міститься посилань на нормативні документи, на підставі яких діяла потерпіла ОСОБА_6 саме в такий спосіб;

-не надана правова оцінка діям обвинуваченого ОСОБА_1 щодо вимоги надати йому копію документу, який він підписав.

Аналізуючи адміністративну справу № 569/1961/17, а саме: протокол про адміністративне правопорушення від 31.01.2017 року та Постанову Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/1961/17 від 07 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_1 та підстави її закриття, суд приймає до уваги, що вона закрита у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 притягується до кримінальної відповідальності за аналогічні дії.
Разом з тим, серед аналогічних дій не зазначено нанесення ОСОБА_1 потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, а лише зазначено, що він вчинив «штовханину», що також підтверджує позицію ОСОБА_1 .
Доводи прокурора про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, підтверджується послідовними показами потерпілої ОСОБА_6 та показами свідків та іншими документами, в тому числі висновком експерта, суд відкидає, оскільки:
Покази надані потерпілою ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 по місцю розташування потерпілої та обвинуваченого в момент конфлікту; вчинення дій по копіюванню документу - істотно відрізняються.
При цьому, суд враховує покази ОСОБА_1 , що свідок ОСОБА_9 не міг бачити механізму отримання потерпілою ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в область тіла грудини, оскільки в момент їх контакту, ОСОБА_1 , враховуючи габарити його тілобудови, затуляв йому видимість.
Разом з тим, стороною обвинувачення будь-яких належних та допустимих доказів, в тому числі слідчого експерименту, на спростування позиції ОСОБА_1 з цього приводу суду не надано.
Спростувати вказане твердження обвинуваченого ОСОБА_1 суд позбавлений можливості, в зв`язку з чим необхідно застосувати вимоги п. 4 ст. 17 КПК України та ч. 3 ст. 62 Конституції України.
Крім того, покази потерпілої ОСОБА_6 стосовно умисного безпричинного завдання їй ОСОБА_1 цілеспрямованого удару кулаком правої руки в область її грудної клітки, які вона надала суду суперечать іншим доказам, дослідженим судом, а саме:
-Висновку експерта № 105 від 31.01.2017 року, де в розділі «Обставини справи», зі слів ОСОБА_6 вбачається: «… 31 січня 2017 року, близько 11.00 години, ОСОБА_1 , штовхнув в грудну клітку внаслідок чого впала та вдарилася головою і втратила свідомість…» (а/с 27-28);
- Консультаційному висновку лікаря (лікарів) ЦМЛ м. Рівне, де за результатами лабораторного дослідження в п. 6 вказано: «…зі слів хворої 31.01.2017 року приблизно 11.00 год травма на робочому місці (штовхнув заявник) в наслідок чого хвора вдарилась головою об стіну…» (а/с 29);
-Листу № 112 від 06.02.2017 року за підписом головного лікаря КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Рівненської обласної ради управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації, на ім`я слідчого з якого зокрема, слідує, що 31.01.2017 року в 11 год 02 хв до Рівненської станції швидкої (екстреної) медичної допомоги надійшов виклик (зареєстрований за № 21) до ОСОБА_6 , 28 р., зі слів хворої: «… штовхнув заявник, який з нею спілкувався, вона впала вдарившись головою об стіну». (а/с 83).
Покази свідка ОСОБА_9 , який підтвердив факт надання ним інтерв`ю, в якому він вказав, що ОСОБА_1 : « … штовхнув, вдарив відповідно …».
При оцінці зібраних по справі доказів, а саме висновку експерта № 105 від 31.01.2017 року, в якому експерт, на підставі даних судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_6 , даних медичних документів на її ім`я, відомих обставин справи та у відповідності з поставленими запитаннями, прийшов до висновків, що тілесні ушкодження могли виникнути як в результаті удару, так і поштовху, що підтверджує покази ОСОБА_1 .
Аналізуючи покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , які на думку сторони обвинувачення є доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні в пред`явленого йому обвинувачення, а саме, що свідки показали, що чули як ОСОБА_1 під час розмови по телефону вказав, що він «побив прокурора», суд відкидає, оскільки свідки не пояснили в якому контексті ОСОБА_1 зазначав про побиття прокурора, а лише вирвали з контексту його слів вказану фразу.
Разом з тим, ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що він дійсно в телефонній розмові з мамою повідомив їй таку інформацію, однак, в контексті цієї розмови він зазначив, що знаходиться в прокуратурі і « його звинувачують в побитті прокурора» і щоб вона шукала адвоката.
Вищевказане підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 .
При таких обставинах, суд відкидає доводи прокурора про те що доказом вини ОСОБА_1 є його висловлювання стосовно побиття ним прокурора, про які останній не заперечує.
Аналізуючи наглядове провадження № 04/2/4-0325-15, де містяться всі заяви потерпілого ОСОБА_1 та відповіді на них, а також довідки про хід досудового розслідування по кримінальному провадженні №0000090, довідки про проведення перевірок по скаргам ОСОБА_1 , вказівки процесуального прокурора по даному кримінальному провадженні, протокол оперативної наради суд встановив, що протягом 2015 -2017 років, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 , як потерпілий, багаторазово звертався з заявами і скаргами на бездіяльність слідчого і процесуального прокурора, йому жодного разу не пропонувалась можливість ознайомитись з проектом відповіді на його звернення.
Разом з тим, при розгляді даного кримінального провадження судом, доказів про необхідність ознайомлення потерпілого ОСОБА_1 в такий спосіб по його заяві від 03.01.2017 року прокурором не надано.
При оцінці доказів, які б свідчили про умисел ОСОБА_1 , суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування наявності у ОСОБА_1 умислу в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .
При цьому, суд враховуючи вищезазначені роз`яснення Верховного Суду України, щодо необхідних складових при встановленні наявності умислу та поведінки ОСОБА_1 після поштовху ОСОБА_6 , по недопущенню падіння потерпілої та намагання підхопити її, приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній умисел на нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.
Суд відкидає доводи потерпілої ОСОБА_6 , в якості аргументації правомірності діяти в спосіб, хоча і не передбачений нормативними документами, але витікаючи з Конституції України, а саме: «…все що не заборонено дозволено…», оскільки вказаний принцип відноситься до принципу приватного права.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно п. 2 мотивувальної частині рішення Конституційного суду України у справі № 1-38/2016 від 20.12.2016 року в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Основного Закону України).

Відповідно до пункту «b» статті 13 Керівних принципів ООН щодо ролі обвинувачів (прийнятих Восьмим Конгресом Організації Об`єднаних Націй з профілактики злочинності і поводження з правопорушниками. Гавана, Куба, 27 серпня 7 вересня 1990 року) при виконанні своїх обов`язків обвинувачі захищають державні інтереси, діють об`єктивно, належним чином враховують положення підозрюваного та жертви і звертають увагу на всі обставини, що мають відношення до справи, незалежно від того, вигідні або невигідні вони для підозрюваного.

Одним з обов`язків прокурора пунктом «b» статті 24 Рекомендацій Rec (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя передбачено: а) справедливо, неупереджено й об`єктивно виконувати свої функції; б) поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції; в) намагатися гарантувати якнайшвидшу дієвість системи кримінального судочинства [пункт 24 Рекомендації Rec (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя (далі - Рекомендація Rec (2000) 19), ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи (далі - Комітет Міністрів) на 724 засіданні заступників міністрів 6 жовтня 2000 року].

Такі міжнародні стандарти функціонування прокуратури знайшли своє відображення в законодавстві України, а саме в Законі України «Про прокуратуру».

Згідно ст. 12 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, затвердженого Наказом Генерального прокурора України № 123 від 28.11.2012 року (діючого на час подій), працівник прокуратури повинен утримуватись від виконання рішень чи доручень керівництва, якщо вони суперечать законодавству або становлять загрозу охоронюваним законом правам, свободам чи інтересам окремих громадян, юридичних осіб, державним або суспільним інтересам. Правомірність надання керівництвом рішень чи доручень працівник прокуратури оцінює самостійно. У разі надходження таких рішень чи доручень працівник прокуратури повинен негайно в письмовій формі повідомити про це керівника відповідного органу чи установи прокуратури, а якщо такі рішення чи доручення містять ознаки кримінального чи корупційного правопорушення, він має повідомити про це в порядку, передбаченому законодавством.

Вищевказане знайшло своє відображення також в правових висновках Верховного Суду України від 21.01.2016 року по справі № 5-332кс15 та Верховного Суду від 14.03.2018 року по справі № 9901/153/2851, провадження № 11-69заі18.

У п. п. 70, 71 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) від 20 жовтня 2011 року (остаточне рішення 20/01/2012), Суд, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58.

Згідно п. 5.4. розд. 5 Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої п. 1 Наказу Генеральної прокуратури України № 9 гн «Про організацію особистого прийому та розгляду звернень в органах прокуратури України» від 27.12.2014 року (в редакції від 30.12.2015 року), - направлення звернень прокурором, що не мають повноважень на їх розгляд або дії яких оскаржуються, забороняється.

Не допускається прийняття рішень у зверненнях за висновками підпорядкованих прокурорів, чиї дії оскаржуються.

Аналізуючи вищевказані правові вимоги, а також Інструкцію з діловодства в органах прокуратури України, затверджену Наказом Генеральної прокуратури України № 103 від 24.02.2016 року, суд приходить до висновку, що в жодній з них не передбачений обов`язок попереднього ознайомлення скаржника (заявника) з проектом відповіді на його скаргу (заяву).

Суд погоджується з позицією захисту про те, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не є конкретним, оскільки в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті при формулюванні винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не зазначена мета вчинення кримінального правопорушення.
Суд вважає, що відсутність в обвинувальному акті обов`язкової для доказування обставини винуватості обвинуваченого, а саме мети вчинення кримінального правопорушення є істотнім порушенням вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, оскільки це унеможливлює якісно і в повній мірі здійснення захисту від пред`явленого обвинувачення, що безперечно порушує право особи ОСОБА_1 на захист, а суд, з врахуванням вимог ст. 337 КПК України, позбавлений можливості самостійно встановлювати ці обставини, оскільки це виходить за межі обвинувачення.
При оцінці даної обставини, суд враховує Рішення Європейського Суду з прав людини:
- від 25.07.2000 року по справі «Маттоціа проти Італії», в якому суд нагадав, що: «… обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «Ь» ч. 3 ст. 6 Конвенції…»;
- від 09.10.2008 року по справі «Абрамян проти Росії», де суд зазначив, що у контексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції: « …деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінські проти Австрії»). Крім того, суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті».
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому, стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеєр проти Бельгії» 27.02.1980 року).

З обвинувального акту по даній справі вбачається, що його автор, зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що останній вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, що є неможливим, оскільки на стадії пред?явлення обвинувачення та складання обвинувального акту можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

Більше того, така вказівка в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст. ст. 62, 129 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відтак, презумпція невинуватості, закріплена в п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - є одним із найважливіших елементів справедливого кримінального процесу.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини, з врахуванням якої в силу ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України підлягає застосуванню кримінально процесуальне законодавство України, слідує, що принцип презумпції невинуватості порушено, якщо твердження посадової особи стосовно людини, обвинуваченої у скоєнні злочину, відображає думку, що людина винна, коли це не було встановлено відповідно до закону (рішення ЄСПЛ у справі «Грабчук проти України»).

Положенням ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що : 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. 1,2 ч. 1 ст. 284 цього кодексу.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_1 , який не заперечує факт отримання потерпілою ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, але заперечує умисне їх спричинення; стверджуючи про необережний характер їх завдання, які він надавав послідовно протягом досудового і судового слідства, з врахуванням приписів ч. 3 ст. 63 Конституції України, ст. 17 КПК України яка випливає зі ст.ст. 62, 129 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину ( кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Також враховуючи критерій : «поза розумним сумнівом», суд приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, не доведено «поза розумним сумнівом», а саме: умисний характер нанесення ОСОБА_1 цілеспрямованого удару кулаком правої руки в область грудної клітки працівнику правоохоронних органів потерпілій ОСОБА_6 .
При вирішенні даної справи, суд враховує послідовну правову позицію Верховного Суду України, що правильне застосування норм закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально-правовою нормою (Справи № 5-34кс13, № 5-27кс14, 5-35кс14).
Таким чином, суд приходить до переконання, що зібрані по справі докази не підтверджують пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів - вичерпані, а тому, вважає за необхідне обвинуваченого ОСОБА_1 визнати не винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та виправдати.
Винесення виправдувального вироку забезпечить дієву реалізацію одного із завдань кримінального провадження згідно ст. 2 КПК України: охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Європейський суд з прав людини зазначив, що «основне призначення процесуальних норм захистити обвинуваченого від будь-яких проявів зловживання владою» ( « Коем проти Бельгії» (2000 р. ).
Цивільний позов у справі не заявлявся.
Речові докази, долю яких відповідно до ст. 100 КПК України потрібно вирішувати відсутні.
Процесуальні витрати - відсутні.
Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.
Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст. ст. 6, 19, 32, 62 Конституції України, ст. ст. 2, 3, 7 - 9, 17, 23, 41, 94, 214, 223, 246, 258, 260, 278, 284, 291, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_1 визнати не винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому ч. 2 ст. 345 КК України та виправдати за недоведеністю в його діяннях складу вказаного кримінального правопорушення.
Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні , а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_2