Провадження № 1-кп/314/146/2013
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2013 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Галянчук Н.М.,

суддів Кіяшко В.О.,

ОСОБА_1,

за участю прокурора Онипка О.В.,

потерпілої ОСОБА_2,

захисника ОСОБА_3,

обвинуваченого ОСОБА_4,

секретаря Майданової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ кримінальне провадження за № 0000224 відносно

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2013 до Вільнянського районного суду Запорізької області з апеляційного суду Запорізької області за підсудністю надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000224 від 15.04.2013, відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою суду від 11.07.2013 по вказаному провадженню було призначене підготовче судове засідання.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просить постановити ухвалу про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання посилається на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватися від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, тим самим перешкодити кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Зокрема, зазначив, що ОСОБА_4 раніше судимий, вчинив вказаний злочин в період іспитового строку, що, на його думку, свідчить про можливість вчинення підозрюваним нових кримінальних правопорушень, дає підстави вважати, що обвинувачений в подальшому буде переховуватись від суду і зможе незаконно впливати на свідків. Ці обставини, на думку прокурора, свідчать і про неможливість застосування до обвинуваченого більш мякого запобіжного заходу.

Потерпіла ОСОБА_2 клопотання прокурора підтримала в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти клопотання прокурора, просив негайно звільнити ОСОБА_4 з-під варти, мотивуючи це тим, що строк дії обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою сплинув, підстав для запобіжного увязнення на теперішній час не вбачається.

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю підтримав свого захисника, просив звільнити його з-під варти.

Вислухавши прокурора, потерпілу, обвинуваченого та його захисника, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Як вбачається з даних реєстру матеріалів досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під варту був обраний 01.08.2011 згідно положень КПК України (в редакції 1960 року).

Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України, запобіжні заходи застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

КПК України (1960 року) не визначено процедуру і строки щодо зміни, продовження або обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час судового розгляду, тому вирішуючи клопотання, суд виходить з вимог ст. 14 КПК України (в редакції 1960 року) та ст. 29 Конституції України, якими передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Наведені конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканість поєднуються з такими ж вимогами ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17.07.1997 Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Харченко проти України від 10.02.2011 встановлено, що відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства, не відповідає критерію передбачуваності закону для цілей п. 1 ст. 5 Конвенції. Крім того, у цьому ж Рішенні Суд зазначив, що ст. 46 Конвенції, у світлі її тлумачення в контексті ст. 1, покладає на державу-відповідача юридичний обовязок вжити заходів загального характеру для забезпечення права стосовно інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника, а саме усунути проблеми, які призвели до таких висновків Суду.

Суд вважає, що встановлена Європейським Судом з прав людини практика, яка виникла у звязку із законодавчою прогалиною і яка допускає можливість тримання особи під вартою протягом необмеженого і непередбачуваного строку за обставин, коли таке тримання під вартою не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні судовим рішенням, сама по собі суперечить принципу юридичної визначеності, який випливає з Конвенції і який є одним з основних елементів верховенства права, має місце у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4

Судом встановлено, що на теперішній час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватись від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, тим самим перешкоджати кримінальному провадженню, і вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказане підтверджується тими обставинами, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин під час випробувального строку, встановленого вироком Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 14.10.2009, тобто не виконав покладені на нього судом зобовязання, передбачені ст.ст. 75, 76 КК України, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення, а також про можливість в подальшому переховуватись від органів досудового розслідування або суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. Також суд оцінює суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, що свідчить про можливість продовження обвинуваченим протиправної поведінки у подальшому.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд прийшов до висновку про неможливість застосування до ОСОБА_4 іншого більш мякого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки інший запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Таким чином, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 177-178, 183, 194, 315 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів.

Строк тримання під вартою рахувати з 15 липня 2013 року.

Кінцевим днем тримання під вартою визначити 12 вересня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.М. Галянчук

Судді: В.О. Кіяшко

ОСОБА_1

15.07.2013