АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 7-20к2002Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/37/18 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2018 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Чортківського районнного суду від 01 грудня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Чортківського районного суду від 01 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного вироком суду, відповідно до ст.152 КВК України та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року в справі Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства.

Мотивуючи своє рішення суд виходив з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк, а заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена і можлива виключно на підставі ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд, також просить змінити ухвалу та задовольнити подане ним клопотання, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, незаконність та необґрунтованість ухвали суду, неправильне тлумачення закону, в тому числі, розгляд заявленого ним клопотання незаконним складом суду. Крім цього, вказує на безпідставне неврахування судом практики Європейського суду з прав людини, яка передбачає можливість звільнення від відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі та норм Конституції України. Вважає, що судом порушено принцип справедливості і рівності перед законом осіб, які вчинили злочини, незалежно від призначеного їм покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах: засудженого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляцію частково, просять змінити ухвалу суду і задовольнити клопотання ОСОБА_7 , міркування прокурора, яка вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, просить її залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Вироком військового апеляційного суду Західного регіону України від 24 квітня 2002 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.17, ч.1 ст.118, ч.1 ст.117, ч.2 ст.118, п."ж" ст.93 Кримінального кодексу України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного суду України від 9 липня 2002 року вирок військового апеляційного суду Західного регіону від 24 квітня 2002 року змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч.2 ст.17, ч.1 ст.118 КК України на ч.3 ст.15, ч.1 ст.153 КК України, перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч.1 ст.117 КК України на ч.1 ст.152 КК України та відповідно до ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.15 ч.3 ч.1 ст.153 КК України (2001 року), ст.118 ч.2 та ст.93 п."ж" КК України (1960 року) остаточно ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі з позбавленням військового звання "лейтенант".

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Як визначив законодавець, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Порядок призначення довічного позбавлення волі передбачений у ч.1 ст.64 КК України, відповідно до якого це покарання: встановлюється тільки за вчинення особливо тяжких злочинів; застосовується лише у випадках, спеціально передбачених у Кримінальному кодексі України; призначається лише тоді, коли суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_7 довічне позбавлення волі не є покаранням призначеним на певний строк.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 Кримінально-виконавчого кодексу України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду, до якого довічне позбавлення волі, яке призначено ОСОБА_7 , - не відноситься.

Статтею 85 КК України передбачено звільнення засудженого повністю або частково від основного і додаткового покарань на підставі закону про амністію або акта про помилування.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Разом з тим, заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років належить лише до компетенції Президента України та здійснюється на підставі ч.1 ст.87 КК України стосовно індивідуально визначеної особи.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» ОСОБА_7 вказує про необхідність з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, однак до прийняття відповідного Закону, вирішення судом, порушеного в клопотанні засудженого питання, законодавчо не передбачено.

Щодо посилання засудженого на положення норм Конституції України, то відповідно до ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому, злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Таким чином, Конституція України і Кримінальний кодекс України реалізацію прав особи пов`язують з наявністю відповідного визначеного законом порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою та підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 537 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Чортківського районного суду від 01 грудня 2017 року щодо нього - без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2