Постанова

Іменем України
15 березня 2018 р.

м. Київ
справа№441/1100/15-к
провадження № 51-1611км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000467 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Угри Городоцького району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Городоцького районного суду Львівської області від 19 липня 2012 року за ч. 3 ст. 185, ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова 18 червня 2014 року умовно-достроково звільнений на 1 рік 10 місяців,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 2 червня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статті 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Городоцького районного суду Львівської області від 19 липня 2012 року і за сукупністю вироків ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 20 червня 2015 року о 02.00 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння, на горищі будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , повторно, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Леново» «С580» із сім карткою мобільного оператора «Київстар» та карткою пам`яті «Мікро SD» 4 GВ, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 3111,90 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з моменту застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 1 червня 2016 року по 13 жовтня 2016 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисником порушується питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не досліджено доказів на вимогу захисника, не спростовано доводів сторони захисту щодо недопустимості доказів, у матеріалах провадження відсутні належні докази, що саме ОСОБА_7 було здано у ломбард викрадений телефон. Також, захисник вважає, що суд першої інстанції без належних та допустимих доказів визнав доведеною наявність такої обставини, як перебування засудженого в стані алкогольного сп`яніння, а дії засудженого підлягають кваліфікації за статтею 190 КК України. Зазначається і про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які не були досліджені судом першої інстанції, а також недотримався засади безпосередності дослідження доказів.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України є правильним, та відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому заволодінні мобільним телефоном ОСОБА_8 , послався у вироку на показання як самої потерпілої щодо обставин заволодіння у неї мобільним телефоном так і свідка ОСОБА_9 .
Ці показання потерпілої та свідка узгоджуються із даними, що містяться у протоколах слідчих експериментів, за їх участю, де вони детально розповідали про обставини, за яких засудженим щодо ОСОБА_8 було вчинено протиправні дії.

Відповідно до встановлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для сумніву в достовірності показань потерпілої та свідка у цілому та обґрунтовано поклав їх показання в основу обвинувального вироку як допустимі докази.
Обставин, які би ставили під сумнів достовірність цих показань, за результатами судового розгляду не встановлено. Переконливих доводів щодо існування таких обставин не містить і касаційна скарга.
Натомість, захисник стверджує про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій засад кримінального процесуального закону, недопустимість доказів та про неправильну кваліфікацію дій засудженого. Проте, колегія суддів вважає такі твердження неспроможними.
Зокрема, захисник вважає, що не дослідження таких доказів, як протоколу огляду речей, постанов про призначення експертизи, та про визнання речовим доказом і приєднання до матеріалів провадження, призвело до недопустимості доказів та недотримання засад кримінального процесуального закону.
Однак, наведені протоколи слідчих дій носять процедурний характер для проведення відповідних експертних досліджень та слідчих експериментів, а їх дані слугують для перевірки експертом показань потерпілої особи та в даному випадку свідка.
Самим засудженим наводилися конкретні обставини щодо належності виявленого телефону у потерпілої, перебування з потерпілою та свідком на місці події, за якої він заволодів телефоном без згоди потерпілої, передачу його до ломбарду.
Так само є необґрунтованими доводи сторони захисту щодо недопустимості таких доказів, як протоколу пред`явлення речей для впізнання, протоколу проведення слідчих експериментів із потерпілою та свідком, висновку експерта, оскільки потерпілою під час звернення із заявою про кримінальне правопорушення надавалися дані телефону та документи на нього. Тоді як, впізнання предмету кримінального правопорушення не проводиться з абсолютно аналогічними, а лише з подібними за характеристиками, вказаними потерпілою особою та не може виключати його вірогідність.
Крім того, вартість завданої шкоди потерпілій визначалася не тільки копіями чеків та кредитним договором на придбання мобільного телефону, а й висновком товарознавчої експертизи, чому теж надано оцінку. Слідчі експерименти проводилися за письмовою згодою засудженого, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 240 КПК України. Вказане підтверджено засудженим в судовому засіданні.
Вищезазначені обставини були предметом апеляційного розгляду з наведенням належних висновків щодо допустимості та належності доказів у кримінальному провадженні. При цьому, колегія суддів не вбачає порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій.
Що стосується посилання захисника на неправильну кваліфікацію дій засудженого, то вони є неспроможними з огляду на спосіб та форму заволодіння засудженим телефоном потерпілої, яка не була добровільною або такою, що вводила б її в оману, що є відмінними від відкритого викрадення майна особи.
Таким чином, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтуються на допустимих та достатніх доказах, які судом належно досліджені та оцінені, переконливість яких наведено у вироку.
Доводи захисника про не перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, були предметом перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу засудженого та обтяжуючої покарання обставини. Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційними скаргами на вирок засудженого та його захисника, належним чином перевірив викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими та зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника, а тому, оскаржувані судові рішення колегія суддів вважає за необхідне залишити без зміни.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України та відповідно до п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд

у х в а л и в:
Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 2 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3