279/4143/17
1-кс/279/1500/17

У Х В А Л А
іменем України
01 грудня 2017 року
В С Т А Н О В И В:
Заявник як володілець арештованого майна звернувся з клопотанням про передачу на відповідальне зберігання автомобіля марки УАЗ-452 д.н.з. НОМЕР_1 , на який було накладено арешт ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.10.2017 року.
Дослідивши матеріали скарги, судового провадження, встановлено наступне:
Заявник являється володільцем транспортного засобу автомобіля марки УАЗ-452 д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 , на який ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.10.2017 року накладено арешт з забороною його відчуження.
Такі обтяження, як заборона володіння та користування, накладеним арештом не застосувались.
Згідно ст.168, ч.2 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку і огляду.
Відповідно до положень ст.100,ч.1 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166 (Тимчасовий доступ до речей і документів), 170-174 (Арешт майна) КПК України.
Автомобіль заявника було вилучено в зв`язку із вчиненням злочину, передбаченого ст.240 ч.2 КК України, його визнано речовим доказом, на час розгляду клопотання досудове розслідування не завершено, рішення про долю речових доказів не приймалось.
Згідно ст.174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю або частково, якщо учасник провадження доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Оскільки арешт в частині заборони на володіння та користування майном судом не накладався, тому відсутні перешкоди для передання арештованого майна у володіння та користування володільця, оскільки такі права накладеним арештом не обмежувались.
Згідно ст.100 ч.6 п.1 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів, повертаються власнику (законному володільцю), або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v.Sweden), пп.69 і 73, Series A №52, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" (James and Others v. the United Kingdom), п.50, Series A № 98.)
За таких обставин суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню
Таке рішення виходить з позиції розумності та співмірності обмеження права власності, права користування та наслідків такого арешту.
На підставі викладеного, керуючись ст.174 КПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання задовольнити.
Попередити ОСОБА_3 про кримінальну відповідальність за незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, за ст.388 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1 .
Копія згідно оригіналу