Постанова
Іменем України
05 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 273/65/17
провадження № 51-982км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000444, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Микулина Полонського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2017 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 135 КК на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням ст. 69 КК на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; на підставі ст. 70 КК до остаточного покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 26 листопада 2016 року близько 06:45, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем

ВАЗ-21104, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Звягельській у м. Баранівці Житомирської області (33 км автодороги Старокостянтинів Новоград-Волинський), всупереч вимогам пунктів 1.10, 1.2, п. 2.3. «б», 2.9, 10.1., 12.1., 12.4,

12.9 «б» Правил дорожнього руху (далі ПДР) виїхав на смугу зустрічного руху і здійснив наїзд на велосипед, яким керував ОСОБА_8 , у результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді тупої травми голови з розривом головної оболонки мозку, численних саден, крововиливів, переламів кісток на різних частинах тіла, від яких згодом помер, а ОСОБА_7 , поставивши потерпілого в небезпечний для життя стан, залишив його без допомоги і залишив місце події.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , а скаргу прокурора задовольнив частково: скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_7 : за ч. 1 ст. 135 КК покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; на підставі ст. 70 КК остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості. Зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано скасував рішення місцевого суду про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК і призначив йому занадто суворе покарання, без належного обґрунтування та урахування ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу засудженого, зокрема того, що він повністю розкаявся у вчиненні злочинів, які скоїв з необережності, активно сприяв їх розкриттю, повністю відшкодував шкоду потерпілому, котрий у суді просив не позбавляти волі ОСОБА_7 , а також того, що останній уперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох дітей, позитивно характеризується.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити вирок апеляційного суду без змін.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються, а доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування положень ст. 69 КК) і, як наслідок, призначення засудженому занадто суворого покарання є необґрунтованими.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання, апеляційний дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність призначення місцевим судом обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та застосування положень ст. 69 КК. При цьому апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, одне з яких є злочином невеликої тяжкості, а друге тяжким, конкретні обставини вчинення злочинів, зокрема те, що ОСОБА_7 допустив ряд грубих порушень ПДР, керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, та поведінку засудженого, котрий після наїзду на потерпілого залишив останнього без допомоги й, намагаючись втекти з місця пригоди, скоїв ДТП з іншим автомобілем.
Встановлені ж судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання засудженого, щире каяття й активне сприяння в розкритті злочину, відсутність претензій із боку потерпілого, інші дані про особу ОСОБА_7 , перелічені захисником у касаційній скарзі та враховані місцевим судом, у своїй сукупності не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, проте не в максимальній межі санкцій статей, за якими його засуджено, та за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Колегія суддів погоджується з цим висновком і вважає, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів. Апеляційний суд не допустив порушень норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3