Справа №472/774/16-к 22.11.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/685/17 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 листопада 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 000303 за апеляційною скаргою прокурора Веселинівського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської област від 29 червня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, який має середню-спеціальну освіту, непрацюючого, неодруженого, такого, що не має судимості, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , та проживаючого: АДРЕСА_2 ,

- визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначення та звільнення від відбування покарання з випробуванням, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити за ч. 1 ст. 185 КК України - 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України - 4 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року ОСОБА_7 засуджено:
за ч. 1 ст. 185 КК України - на 1 рік позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 185 КК України - на 2 роки позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 185 КК України - на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_7 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено, згідно ст. 76 КК України, обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 :
на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальний збиток в сумі 1100 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.;
судові витрати за проведення експертизи № 374 від 23 червня 2016 року в дохід держави в розмірі 439,80 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування судом закону, який не підлягав застосуванню, невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та необґрунтованого звільнення його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Стверджує, що судом безпідставно визнано активне сприяння розкриттю злочинів та добровільне часткове відшкодування ОСОБА_7 шкоди потерпілим як обставини, що пом`якшують покарання і слугують підставами для застосування ст. 75 КК України.

Вказує, що судом не взято до уваги, що стороною обвинувачення самостійно, без жодного сприяння обвинуваченого, виявлено та вилучено речі, які той викрав у потерпілих, і ОСОБА_7 не зроблено жодних дій до добровільного відшкодування шкоди потерпілим.

Вважає, що судом не в повній мірі враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого та суспільну небезпечність вчиненого ним злочину.

На переконання апелянта, судом безпідставно не взято до уваги, що ОСОБА_7 вчиняв злочини упродовж тривалого проміжку часу - з березня по липень 2016 року, будучи у статусі підозрюваного за епізодами крадіжок майна у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ним вже наступного дня після оголошення підозри, а саме, 1 липня 2016 року вчинено аналогічний злочин, що, на думку апелянта свідчить,, про те, що обвинувачений не бажає ставати на шлях виправлення, має намір продовжувати злочинну діяльність та є суспільно небезпечним для оточуючих.

Вважає, що судом першої інстанції порушено вимоги от. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, утім, на переконання апелянта, призначене ОСОБА_7 покарання, яке наближене до мінімального, є таким, що за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Також, на думку апелянта, є необґрунтованим звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом визнано доведеним, що в березні 2016 року, точний час та дату слідством встановити не вдалося, ОСОБА_7 , знаходячись на території фермерського господарства, яке належить ОСОБА_12 та розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , таємно викрав прожектор, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 180 грн.
Крім того, ОСОБА_7 13 квітня 2016 року приблизно о 16:00 год., знаходячись на території фермерського господарства, яке належить ОСОБА_12 та розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , повторно, таємно викрав майно останнього, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 2905 грн.
Також, 13 квітня 2016 року в проміжок часу між 18:00 та 19:00 год., точний час слідством встановити не вдалося, ОСОБА_7 , знаходячись на території колишнього інкубатора, який також належить ОСОБА_12 та розташований за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно та, переслідуючи ціль незаконного збагачення таємно викрав майно останнього, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 3340 грн.
Крім того, ОСОБА_7 13 квітня 2016 року після 19:00 год., точний час слідством встановити не вдалося, знаходячись на території колишнього інкубатора, який також належить ОСОБА_12 та розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вирішив таємно викрасти майно ОСОБА_13 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно та, переслідуючи ціль незаконного збагачення, пройшов до приміщення кімнати, в якій проживала остання, та, пошкодивши замок пройшов всередину, де таємно викрав телевізор марки «Supra», вартістю 560,00 (п`ятсот шістдесят) гривень.

26 квітня 2016 року приблизно об 11:00 годині ОСОБА_7 за місцем свого тимчасового мешкання в кв. АДРЕСА_4 , таємно викрав майно, що належить господарці квартири ОСОБА_10 , спричинивши матеріальні збитки останній на загальну суму 1439 грн.
Крім того, 1 липня 2016 року приблизно о 02:00 год. ОСОБА_7 , знаходячись на території колишнього інкубатора, який належить ОСОБА_12 та розташований за адресою: АДРЕСА_2 , повторно вчинив крадіжку майна ОСОБА_12 , спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 5765 грн.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та захисника, які заперечували проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи та кваліфікація за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, суд першої інстанції дотримався положень ст. 50, 65 КК України. За ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України покарання призначено у межах санкцій вказаних частин статті, відповідно до положень Загальної частини КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до злочину середньої тяжкості та тяжкого злочину, даних про особу винного, який, відповідно до положень ст. 89 КК України, є таким, що не має судимості, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом синдром залежності від опіоїдів, обставини, яка пом`якшує покарання, а саме, його щире каяття.
З цими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.
Також апеляційний суду погоджується і з позицією суду першої інстанції і щодо призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, а саме, застосування відповідно до положень ст. 70 КК України принципу часткового складання призначених покарань.
Враховуючи наведене, посилання в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень ст. 50, 65 КК України та рекомендацій зазначених в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є безпідставними.
Твердження апелянта щодо несправедливого через м`якість призначення обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України є також безпідставними з наведених вище підстав. Окрім того, це твердження в апеляційній скарзі не умотивовано апелянтом.
Згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, щире каяття, його активне сприяння у розкритті злочинів, часткове відшкодування шкоди потерпілим, його складні життєві умови
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, саме обвинувачений ОСОБА_7 вказував місцезнаходження викраденого ним майна.
Крім того, апеляційний суд враховує показання надані обвинуваченим як в судовому засіданні в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції щодо обставин вчинення ним злочинів, а саме, поведінку потерпілого ОСОБА_12 у якого працював обвинувачений ОСОБА_7 , та який не платив йому зароблених ним грошових коштів, знущався з нього.
Окрім того, виходячи із розписок, які є в матеріалах кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_12 претензій до ОСОБА_7 не має (а.п. 148, 149), потерпіла ОСОБА_13 отримала телевізор і претензій з цього приводу також не має (а.п. 163).
Враховуючи наведене, є необґрунтованим доводи апелянта щодо безпідставного визнання судом першої інстанції активного сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, вчинення злочину через складні життєві умови.
Як слідує з додатково наданих обвинуваченим матеріалів, з 3 липня 2017 року він перебуває на реабілітації у Миколаївському обласному центрі ресоціалізації наркозалежної молоді, позитивно характеризується у цьому закладі.
Враховуючи наведене, а також, беручи до уваги час, який минув з дня вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального злочину, за який останній зарекомендував себе виключно з позитивної сторони, відсутність даних про вчинення ним будь-яких проступків, правопорушень, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, обґрунтовано прийняв рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк із застосуванням ст. 75 КК України є вірним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з вищевикладеного, є необґрунтованими твердження апелянта відносно відсутності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробування та можливості його виправлення в умовах без ізоляції від суспільства з огляду на особу винного і ступінь тяжкості вчинення ним злочину.
Порушень судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, кримінального процесуального закону, а також рекомендацій, зазначених в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у тому числі, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, апеляційний судом не виявлено.
За такого, і в цій частині посилання апелянта є безпідставними.
Щодо не відшкодування в повному обсязі обвинуваченим заподіяних ним злочином збитків, як і час протягом якого вчинялись злочини, про що вказує апелянт в апеляційній скарзі, то ці обставини не є безумовними підставами для не застосування положень ст. 75 КК України.
Враховуючи наведене, підстав для скасування вироку, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає
Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора Веселинівського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: