АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000995, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року у кримінальному провадженні №0003592 щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Василівка Дніпропетровської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень до неї, обвинувачений ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити відносно нього новий вирок за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України з призначенням мінімального покарання.
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного злочину.

У вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 визнано винним та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням невідбутого покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2015 року, остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 3 місяці.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін, зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04.01.2016 рок по день набрання вироком законної сили, вирішено питання про долю речових доказів.

ОСОБА_8 був виправданий за обвинуваченням у тому, що він 06.09.2015 року близько 05.00 год., перебуваючи в приміщенні кафе, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Героїв Сталінграду, буд. 27, таємно викрав з барної стійки ноутбук марки «Asus» 14-16 N53SV-2310M-S3ERAN, який належить ОСОБА_10 , з викраденим майном зник та розпорядився ним на власний розсуд.

ОСОБА_8 був визнаний винним за обвинуваченням у тому, що він за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, близько 18:50 годин 22.08.2015 р., перебуваючи у приміщенні супермаркету "АТБ" № 28 по вул. Космічній, 6 у м. Дніпропетровську, діючи таємно, шляхом вільного доступу взяв з прилавку алкогольний напій - віскі "Ballantines" 0,5 л та, не здійснивши розрахунок за цей товар, намагався покинути з ним приміщення магазину, тим самим вчинивши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, втім не зміг розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, оскільки був зупинений охоронцем магазину.

Дії обвинуваченого у цій частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України за ознаками закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи вирок суду в частині виправдання ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за епізодом заволодіння майном ОСОБА_10 , у той же час вказує, що судом при визнанні ОСОБА_8 винним за епізодом замаху на викрадення майна з магазину "АТБ" від 22.08.2015 р. не було враховано, що цей злочин був вчинений під тиском та внаслідок підбурювання з боку працівників поліції.

Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що згідно обвинувальному акту ОСОБА_8 був у штанях, до переднього карману яких поклав віскі, в той час як сам ОСОБА_8 показав, що був у шортах, а свідок ОСОБА_11 показав, що обвинувачений був у штанях, втім пляшку поклав до заднього карману.

Також не взято до уваги, що понятими були зацікавлені особи, що є підлеглими потерпілої сторони, а після затримання ОСОБА_8 фактично здійснювався не його огляд, а особистий обшук за участю понятих іншої статі, що є порушенням всі вимог ч. 5 ст. 236 КПК України.

Не враховано і те, що свідки у кримінальному провадженні є співробітниками поліції або працівниками потерпілої сторони, а огляд ОСОБА_8 та місця вчинення злочину було проведено у приміщенні магазину "АТБ" без отримання від слідчого судді дозволу на проникнення до нього та без письмової згоди потерпілого.

Також судом при виявленні пошкодження CD-R диску із відеозаписом вчинення ОСОБА_8 злочину не було вжито заходів для всебічного дослідження доказів, не викликано і не допитано охоронця, який надав цей диск, та не витребувано у прокурора його резервну копію.

Вказує, що клопотання сторони захисту, подане 22.09.2016 року про проведення перевірки фактів підбурювання Кальянова шляхом погроз до вчинення злочину судом було відхилено через те, що суд не вважав своїм обов`язком провести таку перевірку.

На думку захисника, вищенаведені обставини свідчать про істотну неповноту судового розгляду, яка перешкодила суду в ухваленні законного і обгрунтованого рішення.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, з урахуванням доповнень до неї, обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи вирок суду в частині виправдання його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за епізодом заволодіння майном ОСОБА_10 , у той же час зазначає, що свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за епізодом замаху на викрадення майна з магазину "АТБ" від 22.08.2015 р., він визнає частково та вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є невиправдано суворим, оскільки санкція даної статті передбачає максимальне покарання до 4 років позбавлення волі, до якого призначене йому покарання наближене.

Крім того вказує, що зазначений вирок є невмотивованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і ступеню його вини.

На думку обвинуваченого, суд першої інстанції, обгрунтовуючи свої висновки показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , не врахував те, що їх показання є суперечливими та непослідовними, а також всі вказані свідки є заінтересованими особами, оскільки вони є працівниками поліції або працівниками магазину «АТБ» №28 та на протязі тривалого часу знайомі між собою і спілкуються. Зокрема після затримання обвинуваченого охороною магазину виклик поліції здійснювався не за телефоном 102, а на особистий номер оперуповноваженого ОСОБА_15 , і у цій частині свідок ОСОБА_11 під час судового розгляду змінював свої показання. Також свідок ОСОБА_11 одночасно є потерпілим у кримінальному провадженні як особа, від якої надійшло повідомлення про злочин, та отримав на зберігання речовий доказ - пляшку віскі, що була предметом злочинного посягання.

Вказує, що судом було проігноровано та не перевірено належним чином його доводи про вчинення ним злочину внаслідок примусу та підбурювання з боку працівників поліції, у зв`язку з яким він, знаючи про наявність у приміщенні магазину відеоспостереження, здійснив крадіжку відкрито і демонстративно. Цей факт міг бути підтверджений відеозаписом із вказаних камер спостереження, втім лазерний диск, на якому він був долучений до матеріалів справи, виявився зіпсованим, на думку обвинуваченого - навмисно, а його клопотання про витребування у сторони обвинувачення копії даного диску було безпідставно залишено без задоволення, чим порушено його право на захист. Крім того, на думку обвинуваченого, було порушене його право у зв`язку з проведенням його особистого обшуку за участю двох понятих іншої статі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що оскаржуваний вирок суду в частині виправдання ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Прокурор вказує, що суд прийшов до висновку про недоведеність факту вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за епізодом заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 , зважаючи на те, що не було встановлено дату вчинення цього злочину; показання свідка ОСОБА_18 щодо кольору придбаного ним у ОСОБА_8 ноутбука є суперечливими; показання свідка ОСОБА_18 щодо зовнішнього вигляду ноутбука не відповідають зовнішньому вигляду ноутбука моделі, аналогічної з викраденим в потерпілого, зображеному на сайті інтернет-магазину; свідок ОСОБА_19 був неспроможний ідентифікувати ноутбук, закладений ОСОБА_8 до ломбарду.

Апелянт зазначає, що частина із вказаних висновків суду є передчасною, а інші висновки є безпідставними та не відповідають дійсному змісту досліджених доказів. Так, факт вчинення злочину саме 06.07.2015 р. підтверджується заявою ОСОБА_10 про вчинення злочину, протоколом огляду місця вчинення злочину, показаннями потерпілого, свідка ОСОБА_18 , висновком судово-товарознавчої експертизи. На думку прокурора, зазначення в інших документах дати вчинення злочину як 06.09.2015 р. є помилкою, яка могла бути виправлена судом.

Також вказує, що суперечливість показань свідка ОСОБА_18 в частині кольору придбаного ним у ОСОБА_8 ноутбука є наслідком незаконного впливу обвинуваченого на цього свідка в телефонному режимі.

Відносно розбіжностей між показаннями свідка ОСОБА_18 щодо зовнішнього вигляду ноутбука та зображенням ноутбука моделі, аналогічної з викраденим в потерпілого, наявним на сайті інтернет-магазину, зазначає, що фактично така розбіжність відсутня, оскільки свідок описував ноутбук чорного кольору з сірими вставками, що відповідає зображенню на сайті інтернет-магазину. Крім того, на думку прокурора, суперечність щодо зовнішнього вигляду ноутбука можливо було усунути шляхом додаткового допиту потерпілого.

Щодо неспроможності ОСОБА_19 ідентифікувати ноутбук, закладений ОСОБА_8 в ломбард, прокурор вказує, що цей свідок зазначив його марку - Asus, колір - чорний, і повідомив, що обвинувачений розповідав йому, що цей ноутбук викрав. На думку прокурора, суперечності у показаннях цього свідка можливо було усунути шляхом його додаткового допиту.

Прокурор зазначає, що судом не було взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, крім того у судовому рішенні взагалі не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази та відкинув інші, а рішення не було належним чином вмотивоване і фактично суд при його ухваленні зупинився на встановленні суперечностей у показаннях свідків.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав з викладених у ній підстав, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника заперечував; обвинуваченого та його захисника, які на задоволенні апеляційних скарг сторони захисту наполягали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного, на думку цього апелянта, виправдання обвинуваченого за епізодом таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_10 , колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, оскільки висновки суду у цій частині ґрунтуються на ретельному дослідженні доказів, наданих стороною обвинувачення, та наданні їм належної оцінки, як кожному окремо - з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів з цими висновками погоджується, вважаючи їх правильним і такими, що відповідають дійсному змісту досліджених доказів та обставин, що ними підтверджуються. Доводи прокурора, наведені на їх спростування, полягають у переоцінці окремих доказів, з наданням їм тенденційної, упередженої оцінки на користь сторони обвинувачення, ігноруючи їх дійсний зміст та системність.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно ст. 91 КПК України у межах кримінального провадження підлягають доказуванню зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доведення цих обставин відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;
Як було правильно констатовано судом першої інстанції у вироку, у межах досудового розслідування та під час судового розгляду не було достовірно встановлено час вчинення даного кримінального правопорушення, оскільки згідно обвинувальному акту воно було вчинене близько 05:00 годин 06.09.2015 р., при цьому протокол прийняття заяви про вчинення злочину та протокол огляду місця події датовані 21.08.2015 р., тобто до дати вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а протокол прийняття заяви також містить виправлення в частині дати вчинення злочину на 06.07.2015 р., та відмітку про те, що відповідні відомості були внесені до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області 21.08.2015 р. за № 12847 (т. 1 а.с. 223, 224).
Потерпілий в судовому засіданні вказував, що злочин було вчинено влітку, без подальшої конкретизації; свідок ОСОБА_20 пояснював, що обвинувачений приніс йому ноутбук на реалізацію через 2-3 місяці після його пограбування у березні 2015 року, тобто у травні-червні 2015 року; свідок ОСОБА_19 вказав, що бачив як ОСОБА_8 заклав ноутбук у вересні 2015 року.
Таким чином, наявні в матеріалах справи доказі дійсно є суперечливими та не дають можливості достовірно встановити, коли саме був вчинений інкримінований ОСОБА_8 злочин щодо ОСОБА_10 .
Є правильним і висновок суду першої інстанції про те, що прямі докази причетності обвинуваченого до вчинення цього злочину відсутні, а непрямі докази є суперечливими та сумнівними.
Так, свідок ОСОБА_18 , що є працівником ломбарду, до якого, за версією сторони обвинувачення, ОСОБА_8 заклав викрадений в ОСОБА_10 ноутбук, при повторному допиті надав з приводу зовнішнього вигляду цього майна показання, істотно відмінні від тих, що були надані ним первісно. Крім того, цей свідок перебуває у неприязливих відносинах з обвинуваченим зважаючи на те, що останній його раніше пограбував, а також і вказаний в його змінених показаннях зовнішній вигляд ноутбука не збігається з зображенням ноутбука аналогічної моделі. Що стосується показань ОСОБА_19 , то цей свідок день, коли він бачив на зупинці громадського транспорту обвинуваченого з ноутбуком, вказав лише приблизно, ідентифікувати згаданий ноутбук не зміг, а також відсутні достатні підстави для категоричного висновку про те, що мається на увазі саме ноутбук, викрадений в потерпілого.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що решта доказів, наданих стороною обвинувачення щодо цього епізоду, - показання потерпілого, протокол прийняття заяви про злочин, протокол огляду місця події, видаткова накладна, експертний висновок щодо вартості викраденого ноутбука, - підтверджують факт крадіжки та розмір заподіяної при цьому шкоди, але у будь-який спосіб не вказують на обвинуваченого як на особу що її вчинила, - оскільки цей висновок відповідає дійсному змісту цих доказів та обставин, що ними підтверджуються.
Доводами апеляційної скарги прокурора правильність вказаних висновків суду першої інтсанції не спростовується. Так, посилання апелянта на те, що день вчинення злочину щодо ОСОБА_10 можливо було встановити в суді, а непослідовність показань свідка незаконно ОСОБА_18 є наслідком незаконного впливу на нього ОСОБА_8 , не можуть бути взяті до уваги у зв`язку з вищенаведеним, а також зважаючи на те, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Що стосується доводів прокурора щодо можливості усунення суперечностей та прогалин у показаннях свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , потерпілого ОСОБА_10 шляхом їх додаткового допиту, то їх належить вважати міркуваннями загального характеру, що не спростовують законності та обгрунтованості оскаржуваного вироку суду, оскільки вказані особи допитувалися у суді першої інстанції в тому числі за участю прокурора, який мав належну можливість ставити їм запитання, уточнювати їх відповіді тощо, всі відомі цим особам обставини щодо події злочину останні виклали при їх допиті, при цьому питання про їх додатковий допит не було порушене стороною обвинувачення ані в суді першої інстанції, ані під у межах апеляційного провадження.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, оскільки вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність поза розумним сумнівом вчинення злочину щодо майна потерпілого ОСОБА_10 саме обвинуваченим ОСОБА_8 , що тягне необхідність виправдання його за цим епізодом з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Вирок суду у цій частині є законним, обґрунтованим, а також у ньому наведене належне і достатнє мотивування прийнятого судом рішення. Також колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що прокурор в апеляційній скарзі не посилається на обставини, які згідно ст. 415 КПК України тягнуть скасування вироку суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, що є предметом його апеляційних вимог.
Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, що стосуються епізоду замаху на викрадення майна з магазину "АТБ" від 22.08.2015 р., колегія суддів не знаходить їх такими, що дають достатні підстави для задоволення апеляційних вимог.

Так, зі змісту цих апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та його захисник в цілому не оспорюють фактичні обставини вчинення даного кримінального правопорушення, а саме те, що у день та час, зазначені в обвинувальному акті, ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні супермаркету "АТБ" № 28 по вул. Космічній, 6 у м. Дніпропетровську, діючи таємно, шляхом вільного доступу взяв з прилавку алкогольний напій - віскі "Ballantines" 0,5 л та, не здійснивши розрахунок за цей товар, намагався покинути з ним приміщення магазину, втім був зупинений охоронцем магазину. Доводи апелянтів щодо цього епізоду полягають у тому, що даний злочин був вчинений внаслідок підбурювання до нього з боку співробітників Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області, які погрожували обвинуваченому у випадку відмови притягнути його до відповідальності за вчинення більш тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотиків.

Така позиція повторює лінію захисту, обрану в суді першої інстанції, доводи якої були досліджені судом, проаналізовані у вироку та грунтовно відкинуті як неспроможні, з правильністю чого колегія суддів погоджується.

Так, показання всіх допитаних судом першої інстанції співробітників поліції та працівників магазину "АТБ" щодо обставин виявлення замаху ОСОБА_8 на крадіжку, виклику поліції та наступних процесуальних дій за цим фактом є послідовними, узгоджуються між собою і не дають підстав для висновків про те, що обвинувачений вчиняв злочин не за власною ініціативою, або що вказані особи перебувають у змові між собою. Доводи сторони захисту у цій частині мають характер загальних міркувань, не мають логічного обгрунтування та будь-якого підтвердження, у зв`язку з чим були грунтовно розцінені як спосіб захисту, спрямований на уникнення кримінальної відповідальності.

Посилання обвинуваченого та його захисника на процесуальні порушення, допущені під час слідчих дій за цим епізодом, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не ґрунтуються на процесуальному законі та матеріалах справи, а також в цілому не обгрунтовують вимоги цих апелянтів зважаючи на те, що доказами, які сторона захисту у такий спосіб ставить під сумнів, підтверджуються фактичні обставини, які останніми не оспорюються.

Так, допит у статусі свідків щодо фактичних обставин, які їм відомі, працівників поліції та співробітників магазину, з якого здійснювалася крадіжка, процесуальному закону не суперечить.

Протокол обшуку обвинуваченого, на процесуальні порушення при проведенні якого посилається останній, в матеріалах справи відсутній, у вироку суд на нього як на доказ не посилається. Згідно показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , що узгоджуються між собою, після затримання обвинуваченого та приїзду на виклик працівників поліції, ОСОБА_8 у присутності понятих добровільно дістав з кишені пляшку віскі, яку намагався викрасти, що була оглянута із складанням відповідного протоколу (т. 2 а.с. 42). Така процесуальна дія не може вважатися обшуком, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги обвинуваченого є неспроможними.

Щодо відеозапису з камер спостереження, який не був переглянутий у суді першої інстанції у зв`язку з фізичним пошкодженням носія - лазерного диску, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що цей доказ був наданий на підтвердження вини ОСОБА_8 стороною обвинувачення, яка у подальшому не наполягала на його дослідженні у зв`язку з вищенаведеною обставиною, що узгоджується з положеннями ст. ст. 92, 93 КПК України щодо обов`язку доказування та збирання доказів.

Аналізуючи посилання обвинуваченого та його захисника на відхилення судом першої інстанції клопотання сторони захисту, поданого 22.09.2016 року, стосовно проведення перевірки фактів підбурювання ОСОБА_8 шляхом погроз до вчинення злочину, колегія суддів оцінює їх як неспроможні зважаючи на те, що сутність вказаного клопотання полягала у пропозиції доручити органу досудового розслідування встановити співучасника інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення - підбурювача(т. 2 а.с. 128). Дане клопотання було обгрунтовано відхилене судом першої інстанції зважаючи на те, що згідно ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже порушене питання виходило за межі кола осіб, яким було пред`явлене обвинувачення, а отже і за межі судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо необхідності пом`якшення призначеного йому покарання до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів оцінює критично.
Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній є раніше багаторазово судимим, в тому числі за вчинення корисливих посягань на чуже майно, та з призначенням покарання за правилами ст. 71 КК; скоїв злочин через два місяці після засудження його до покарання у виді позбавлення волі; характеризується посередньо; у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває.

Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що вищенаведені обставини, зокрема відомості про особу ОСОБА_8 , що свідчать про антисоціальну спрямованість та стійкість його протиправної поведінки, не дають підстав для призначення йому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, про що обвинувачений просить в апеляційній скарзі, або пом`якшення у інший спосіб покарання, призначеного йому за вироком суду, яке, на думку колегії суддів, є достатнім для виправлення цього обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року у кримінальному провадженні №0003592 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4