печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
04 грудня 2017 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю особи, яка звернулася із клопотанням - ОСОБА_3 , розглянувши у засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням ОСОБА_3 про скасування арешту майна про скасування арешту на майно,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням в порядку ст. 174 КПК України про скасування арешту майна, посилаючись на наступні факти та обставини.
Так, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2017 в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000069 накладено арешт на комплекс будівель загальною площею 6 800,4м2, розташований за адресою: м. Київ. вул. Курортна, 4, що складається з: будівлі (літ. А) площею 6 299,90 м2, котельні б. в. «Джерело» (літ. Б) площею 210,9 м2, теплиці (літ. В) площею 289,6 м2., оскільки орган досудового розслідування вважав, що ОСОБА_3 нібито придбав нежитловий комплекс за нижчу ринкову вартість і знав, чи повинен був знати про те, що таке майно одержано внаслідок вчинення злочину чи було предметом злочину, що вказує на наявність ознак для застосування спеціальної конфіскації, передбачених ст. 96-2 ч.1 п.п. 1-4 КК України.
Проте, як зазначено заявником в клопотанні, висновки слідчого судді про наявність підстав для арешту вищевказаного майна не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на положеннях КПК України та усталеній практиці Європейського суду з прав людини. Так, в матеріалах кримінального провадження № 0000069 відсутні фактичні дані, які вказують на наявність обставин, які згідно ст. 203 ЦК України, можуть бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки зміст укладених договорів відповідає положенням цивільного законодавства; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників було вільним та відповідало внутрішній волі сторін; правочин вчинений у передбаченій законом формі, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, договір купівлі - продажу комплексу будівель від 25.04.2016, було укладено за ціною додатково визначеною експертною оцінкою, що вказує на дотримання умови не лише цивільного законодавства, що профільно регулює питання укладення договору купівлі-продажу, але й дотримано положення ст.172.3. Податкового кодексу України. Майно було придбано у належного власника, право власності якого на майно було належним чином підтверджено та зареєстроване. На момент купівлі-продажу право власності на комплекс будівель, розташований за адресою: м. Київ. вул. Курортна, 4 (пансіонат «Джерело») не оспорювалось. Факт перебування майна у законній власності попереднього власника - ТОВ «Гєлліос Лтд» підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 03.08.2012 року.
В засіданні особа, яка звернулася із клопотанням ОСОБА_3 підтримав вимоги клопотання в повному обсязі, просив його задовольнити.
Слідчий в засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.
Слідчий суддя визнав за можливе розглядати справу за даної явки сторін на підставі ст. 306 КПК України.
Слідчий суддя вислухавши думку особи, яка звернулася із клопотанням, дослідивши матеріали скарги, дійшов наступних висновків.
Так, Генеральною прокуратурою України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000069 від 06.03.2014 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення службовими особами з числа колишнього вищого керівництва держави заволодіння державним майном в особливо великому розмірі та його легалізації (відмивання), за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 5 ст. 27 - ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 368, ч. 4 ст. 369, ч. 2 ст. 205 КК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2017 задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 про накладання арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 та накладено арешт на комплекс будівель загальною площею 6 800,4 м2, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: будівлі (літ. А) площею 6 299,90 м2, котельні б.в. «Джерело» (літ. Б) площею 210,9 м2, теплиці (літ. В) площею 289,6 м2.
У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Отже, ОСОБА_3 є належним суб`єктом звернення до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна на підставі та в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону № 1019-VIII від 18.02.2016 ( далі КПК України), арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52).
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно вимог ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Виходячи з положень ст. 170 КПК України, обов`язковою передумовою, яка обумовлює можливість накладення арешту на майно з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, а також з метою відшкодування заподіяної шкоди, є наявність в кримінальному провадженні спеціальних суб`єктів: 1) підозрюваного та/або обвинуваченого чи особи, яка несе матеріальну відповідальність за їх дії, 2) юридичної особи, відносно якої здійснюється кримінальне провадження, а також наявність спеціальної мети забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
З положень КК України беззаперечно випливає, що заходи кримінально-правового характеру можуть бути застосовані до юридичної особи, якщо шляхом досудового розслідування буде встановлено вину фізичної особи уповноваженої особи, яка діє від імені або (та) в інтересах юридичної особи.
На правильність вказаного твердження вказує і те, що на законодавчому рівні було закріплено поняття "уповноважена особа юридичної особи". Так, відповідно до примітки 1 ст. 963 КК України під уповноваженими особами юридичної особи слід розуміти службових осіб юридичної особи, а також інших осіб, які відповідно до закону, установчих документів юридичної особи чи договору мають право діяти від імені юридичної особи.
Так, жодній особі, в тому числі ОСОБА_3 , про підозру в кримінальному провадженні не повідомлено.
Водночас, з матеріалів скарги вбачається, що комплекс будівель - пансіонат «Джерело», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 25.04.2016 р.
На момент розгляду клопотання будь-які судові спори щодо зазначеного майна відсутні, а право власності на комплекс будівель - пансіонат «Джерело», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не оскаржує, що вказує на наявність презумпції правомірності правочину (договору купівлі-продажу від 25.04.2016), тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 203 ЦПК України).
В ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Нормою ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
З наданих доказів вбачається, на даний час відсутні фактичні дані, що ОСОБА_3 придбав майно у незаконний спосіб.
Договір купівлі-продажу від 25.04.2016 року, є підставою для виникнення права власності на вказане нерухоме майно.
Нормою ст. 170 ч.4 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України.
Як вбачається зі змісту ухвали від 17.05.2017, за результатами розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, слідчий суддя дійшов висновку, про наявність об`єктивних підстав щодо можливості накладення арешту на нерухоме майно згідно положень ст.170 ч.ч.3,4 КПК України.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
В той же час згідно із ст. 62 ч.3 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви, стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Отже, винесення рішень може ґрунтуватися лише на достатніх доказах. Обґрунтованість рішення не може розглядатися без оцінки достатності доказів для досягнення того рівня знань про обставини справи, який вимагається для цього рішення. Достатність доказів утворюють належні, допустимі та достовірні докази.
Органом досудового розслідування допустимих та достатніх, в розумінні положень ст.ст. 84-86 КПК України доказів, які б могли свідчити про наявність достатніх підстав вважати, що комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_1 , набуто ОСОБА_3 за нижчу ринкову вартість і він знав, чи повинен був знати про те, що таке майно одержано внаслідок вчинення злочину чи було предметом злочину, що вказує на наявність ознак для застосування спеціальної конфіскації, передбачених ст. 96-2 ч.1 п.п. 1-4 КК України, для вивчення та дослідження слідчому судді не були представлені, як і надано їх станом на день розгляду даного клопотання.
Таким чином, слідчим, під час розгляду клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на нерухоме майно, не було надано слідчому судді документів в підтвердження того, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 , що стало підставою того, що слідчим суддею було поверхово досліджено підстави та докази, якими обґрунтовано клопотання слідчого про накладення арешту.
Нормою ст.170 ч.10 КПК України передбачено, що майно не може бути арештовано, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
В даному випадку заявник ОСОБА_3 надав слідчому суді належні та допустимі докази в підтвердження того, що він є добросовісним набувачем комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 .
Доказів зі сторони органу досудового розслідування в підтвердження того, що вказане нерухоме майно визнано в рамках кримінального провадження речовими доказами слідчому суді не надано.
В результаті чого, всупереч нормам КПК України та основам європейського права, які захищають непорушність права власності та передбачені Європейські конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було застосовано захід забезпечення кримінального провадження, у вигляді арешту майна, за відсутності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та обґрунтованої потреби, що виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи.
Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення обмеження права власності, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для продовження заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна заявника.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :
Клопотання ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення кримінального провадження (арешт майна) задовольнити частково.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у справі №757/27309/17-к на майно, а саме: комплекс будівель загальною площею 6800,4 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: будівлі (літ. А) площею 6 299,90 м2, котельні б.в. «Джерело» (літ. Б) площею 210,9 м2, теплиці (літ. В) площею 289,6 м2.
Скасувати заборону ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 або особам, які будуть діяти від його імені та/або за його дорученням (довіреністю), відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, а саме: комплексом будівель загальною площею 6 800,4 м2 розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: будівлі (літ. А) площею 6 299,90 м2, котельні б.н. «Джерело» (літ. В) площею 210,9 м2, теплиці (літ. В) площею 289,6 м2.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1