Справа № 346/2224/17
Провадження № 1-кп/346/244/17
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия у режимі відеоконференції обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у кримінальному провадженні внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000095 від 12 травня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Івано-Франківськ, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, проходить військову службу за контрактом на посаді водія автомобільного відділення взводу забезпечення групи матеріального забезпечення управління військової частини польова пошта НОМЕР_1 , солдата, учасника бойових дій, депутатом не являється, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 407 ч.4 КК України,
в с т а н о в и в:
Між підозрюваним ОСОБА_5 та прокурором військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України старшим лейтенантом ОСОБА_3 12 травня 2017 року укладена угода про визнання винуватості у відповідності до ст. 472 КПК України, відповідно до якої підозрюваний ОСОБА_5 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість за ст. 407 ч.4 КК України.
Стороною обвинувачення у кримінальному провадженні підозрюваному ОСОБА_5 роз`яснено положення:
- частини 2 статті 473 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: наслідки укладення та затвердження такої угоди (наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора, підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження їх права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 Кримінального процесуального кодексу України, а для підозрюваного чи обвинуваченого - також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 Кримінального процесуального кодексу України);
- частини 4 статті 394 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: особливості апеляційного оскарження окремих судових рішень (вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 Кримінального процесуального кодексу України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди);
- частини 3 статті 424 Кримінального процесуального кодексу України., а саме: судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку (вирок суду першої інстанції на підставі угоди після його перегляду в апеляційному порядку, а також судове рішення суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на такий вирок можуть бути оскаржені в касаційному порядку: засудженим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без згоди засудженого на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою - сьомою статті 474 Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі не роз`яснення засудженому наслідків укладення угоди);
- частин 1-3, 4, 6, 7 та 8 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: загальний порядок судового провадження на підставі угод (якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду. Прокурор має право відкласти направлення до суду обвинувального акта з підписаною сторонами угодою до отримання висновку експерта або завершення проведення інших слідчих дій, необхідних для збирання та фіксації доказів, які можуть бути втрачені зі спливом часу, або які неможливо буде провести пізніше без істотної шкоди для їх результату у разі відмови суду в затвердженні угоди;
- статті 475 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: вирок на підставі угоди (якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання);
Вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України;
- статті 476 Кримінального процесуального кодексу України, а саме: наслідки невиконання угоди (у разі невиконання угоди про примирення або про визнання винуватості потерпілий чи прокурор відповідно мають право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення). Ухвала про скасування вироку, яким була затверджена угода, або про відмову у скасуванні вироку може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом;
- статті 389-1 Кримінального кодексу України, а саме: умисне невиконання угоди про примирення або визнання винуватості (умисне невиконання засудженим угоди про примирення або визнання винуватості - карається арештом на строк до шести місяців або обмеженням волі на строк до трьох років);
- статті 63 Конституції України, а саме: підозрюваний, обвинувачений не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;
- статті 18 Кримінального процесуального кодексу України, а саме свобода від самовикриття (жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 16.03.2016 року ОСОБА_5 з Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 укладено контракт про проходження військової служби на строк до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 02.04.2016 року № 72-РС солдат ОСОБА_5 призначений на посаду водія автомобільного відділення взводу забезпечення роти матеріального забезпечення вказаної військової частини.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 02.04.2016 року №97 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення даної військової частини.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.12.2016 року №363 солдат ОСОБА_5 призначений на посаду водія автомобільного відділення взводу забезпечення групи матеріального забезпечення управління даної військової частини.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Згідно п.п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_5 достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
11.01.2017 року о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за місцем постійного проживання у с. Микитинці Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, де проводив час на власний розсуд.
У подальшому, 25.01.2017 року о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 самостійно з`явився до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та приступив до виконання службових обов`язків.
Крім цього, 22.02.2017 року о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин, повторно не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за місцем постійного проживання в с. Микитинці Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, де проводив час на власний розсуд.
03.03.2017 року о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 самостійно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та приступив до виконання службових обов`язків.
Підозрюваний ОСОБА_5 беззастережно та у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, в обсязі згідно повідомленої йому підозри від 12.05.2017 року, а саме в тому, що він 11.01.2017 року о 09 год. 00 хв., діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за контрактом, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин перебував поза розташуванням військової частини до 09 год. 00 хв. 25.01.2017 року, тобто тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, проводячи час на власний розсуд за місцем постійного проживання в с. Микитинці Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Він же, 22.02.2017 року о 09 год. 00 хв., діючи повторно, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за контрактом, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин перебував поза розташуванням військової частини до 09 год. 00 хв. 03.03.2017 року, тобто тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, проводячи час на власний розсуд за місцем постійного проживання в с. Микитинці Івано-Франківської міської ради Івано- Франківської області, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України - нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Враховуючи співпрацю підозрюваного зі стороною обвинувачення, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що він вчинив злочин вперше, брав участь у проведенні антитерористичної операції, з урахуванням особи винного, в силу ст. 69 КК України, сторони дійшли згоди перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті та на підставі ст.ст. 50, 60 КК України узгодили покарання, яке слід призначити ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України у виді 2 місяців арешту з відбуванням на гауптвахті.
Підозрюваний ОСОБА_5 згідний на призначення зазначеного покарання.
У випадку укладення та затвердження даної угоди підозрюваний ОСОБА_5 та прокурор вправі оскаржити вирок з наступних підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без згоди обвинуваченого на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 Кримінального процесуального кодексу України, в тому числі, не роз`яснення наслідків укладення угоди.
У разі невиконання підозрюваним ОСОБА_5 обов`язків, визначених цією угодою, прокурор має право звернутися до суду, який затвердив дану угоду, з клопотанням про скасування вироку.
Підозрюваний ОСОБА_5 розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України.
Прокурор в судовому засіданні вказав, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги законів і просив затвердити угоду.
Підозрюваний визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, та просив затвердити угоду про визнання винуватості, йому є зрозумілі наслідки укладення та затвердження угоди, крім того подав заяву про застосування по відношенню до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».
Відповідно до ст. 468 ч.1 п.2 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно ст. 469 ч.4 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним та суспільним інтересам.
Суд заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши угоду про визнання винуватості переконався, що кваліфікація дій ОСОБА_5 за ст. 407 ч. 4 КК України є правильною, злочин у вчиненні якого він визнав себе винуватим є тяжким а шкода завдана лише державним та суспільним інтересам, зміст угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України, підозрюваний цілком розуміє права, передбачені ст. 474 ч.4 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди визначені ст. 473 КПК України і умисного невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.
Умови угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним є добровільними, відповідають інтересам суспільства та не порушують прав свобод та інтересів сторін та інших осіб, а тому є підстави для її затвердження, визнання винуватим ОСОБА_5 за ст. 407 ч. 4 КК України, призначення узгодженого сторонами покарання, оскільки обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин вперше, брав участь у проведенні антитерористичної операції, з урахуванням особи винного, суд вважає, що наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, і при визначенні міри покарання обвинуваченому слід застосувати ст. 69 КК України та обрати щодо нього більш м`яке покарання не зазначене в санкції ч.4 ст. 407 КК України у виді 2 місяців арешту з відбуванням на гауптвахті.
Окрім того, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 є учасником бойових дій, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 1549 від 22 листопада 2017 року, скоїв злочин, який не є особливо тяжким проти життя та здоров`я особи, обставини, які б виключали можливість застосування амністії, передбачені ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» відсутні, а обвинувачений подав заяву про застосування по відношенню до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», його на підставі ст. ст. 2, 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» необхідно звільнити від відбування призначеного покарання.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 9,13, 15 Закону України „ Про амністію у 2016 році , ст. ст. 336, 368, 369, 373, 374, 394, 395, 468, 469, 474, 475, 476 КПК України, суд
у х в а л и в :
Затвердити угоду про визнання винуватості від 12 травня 2017 року укладену між прокурором військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону Західного регіону України старшим лейтенантом ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 по кримінальному провадженню №0000095 від 12 травня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 407 ч. 4 КК України.
Визнати ОСОБА_5 винуватим за ст. 407 ч. 4 КК України, і застосувавши ст. 69 КК України призначити йому узгоджене сторонами покарання за ч. 4 ст. 407 КК України, у виді 2 місяців арешту з відбуванням на гауптвахті.
На підставі ст. ст. 2, 15 Закону України „ Про амністію у 2016 році звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області на протязі 30 днів з дня його проголошення через Коломийський міськрайонний суд.
Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч. 2 ст. 473 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_1