Справа № 466/651/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 березня 2018 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю: секретаря с/з ОСОБА_2 ; скаржника ОСОБА_3 ; прокурорів Львівської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_3 на постанову прокурора про відмову в задоволенні клопотання про вчинення дій щодо про накладення арешту на майно від 23 лютого 2018 року у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476 від 16.04.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст. 364, ч.1ст. 364, ч.1 ст.191, ч.2 ст.298, ч.1 ст.384,ч.1ст.255,ч.2 ст.256 КК України,

Перевіривши доводи викладені у скарзі, додані матеріали, заслухавши пояснення скаржника та прокурорів,-

у с т а н о в и в:

Скаржником подано до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова скаргу на постанову прокурора про відмову в задоволенні клопотання про вчинення дій щодо про накладення арешту на майно від 23 лютого 2018 року у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476 від 16.04.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст. 364, ч.1ст. 364, ч.1 ст.191, ч.2 ст.298, ч.1 ст.384,ч.1ст.255,ч.2 ст.256 КК України.

Просив скасувати постанову винесену прокурором Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 від 23.02.2018 року, як протиправну винесену всупереч державних інтересів та державної служби.

В обґрунтування скарги зазначив, що постанова, на його думку, винесена 23.02.2018 року прокурором Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , відправлена згідно штемпеля 07.03.2018р не тільки не законна, а злочинна, що свідчить про приховування злочину, отримання неправомірної вигоди, зловживання впливом органу прокуратури, в тому числі прокурором Львівської області Ю.Квятківським при виконанні функцій держави.

Як зазначив скаржник, винесена постанова від 23.02.2018 року на його думку, підлягає скасуванню з наступних підстав:

12.02.2018 року ним, скаржником подано клопотання прокурору Львівської області ОСОБА_6 в кримінальному провадженні ЄРДР №0001476 відповідно ст. 220 КПК України, щодо накладення арешту на об`єкти державної власності, які вибули з управління держави поза її волею та на даний час неповернуті Державі Україна відповідно рішення суду. Дане клопотання скероване відповідно повноважень посадовій особі, яка виконує функції держави та наділена повноваженнями , щодо захисту прав держави зобов`язана реагувати на порушення закону

Скаржник зазначив, що 21.02.2018року Галицьким судом м. Львів, справа №461/1123/18 винесено рішення зобов`язати прокурора Львівської області ОСОБА_7 розглянути клопотання ОСОБА_3 та повідомити заявника про прийняте рішення. 26.02.2018року прокурору Львівської області ОСОБА_6 , скаржник, вказує, що подав клопотання з додатком копії ухвали від 21.02.2018 року з вимогою виконати рішення суду. Натомість рішення суду не виконане по сьогоднішній час.

Згідно твердження скаржника 09.03.2018 року ним отримано постанову прокурора прокуратури №2 м. Львів ОСОБА_4 датовану 23.02.2018 року, відправлену 07.03.2018року, що, на думку скаржника, свідчить про винесення процесуального документу заднім числом.

Скаржник наголошує, що прокуратурою, всупереч державної служби, із власної ініціативи не вчинено жодних процесуальних дій, щодо повернення майна державі, збереження речових доказів, відшкодування шкоди.

Як вбачається із обґрунтування скарги, відмовляючи в клопотанні, прокурор ОСОБА_4 вказує, що в клопотанні не зазначено підстав та мети накладення арешту, на вказані конкретні приміщення, не додано оригіналів або копій документів та інших матеріалів, які обґрунтовують необхідність його накладення .

Скаржник зазначив, що процесуальний прокурор ОСОБА_4 в своєму розпорядженні має всі документи для прийняття та задоволення клопотання. Крім того, скаржником вказано, що процесуальним керівником ОСОБА_8 (прокуратура м Львів), слідчим ОСОБА_9 проведено частково слідчі дії, щодо виїмок судових справ на які він, ОСОБА_3 посилаєся в своєму клопотанні. Натомість прокурор ігнорує обставину невиконання рішення судів, що є основною підставою для накладення арешту для забезпечення виконання рішення суду. В кримінальному провадженні знаходиться ряд рішень суду, які по даний час невиконані, що, скаржником трактується, як сприяння злочинній організації органом прокуратури.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у скарзі про, що надав пояснення аналогічні вищевикладеному. Просив скаргу задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 та прокурор ОСОБА_5 проти доводів скарги заперечили, надавши письмові заперечення та аналогічні до них пояснення, просили відмовити в задоволенні скарги.

За результатом судового розгляду вважаю, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В процесі розгляду скарги у судовому засіданні встановлено, що у провадженні СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області перебуває кримінальне провадження №0001476 від 16.04.2013, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 191, ч.2 ст. 298, ч.1 ст. 384, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 256 КК України.

21.02.2018 до Львівської місцевої прокуратури №2 із прокуратури Львівської області для розгляду в межах компетенції скеровано клопотання ОСОБА_3 від 12.02.2018 р., що адресоване прокурору Львівської області, у якому ініціюється питання про накладення арешту на майно, зокрема, на будівлі, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (без вулиці).

Постановою прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 від 23.02.2018 відмовлено у задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_3 від 12.02.2018 р..

Згідно мотивувальної частини оскаржуваної постанови встановлено, що підставою для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_3 стало те, що у ньому не зазначено підстав та мети накладення арешту на вказані конкретні приміщення, не зазначено на які конкретно приміщення необхідно накласти арешт, не додано жодних доказів, зокрема оригіналів або копій документів та інших матеріалів, які обґрунтовують необхідність його накладення, у зв`язку із чим, прокурор вважає, що на час розгляду клопотання, відсутні підстави для звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно вимог ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Крім того, порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування та їх вичерпний перелік зазначено у ч.1 ст.303 КПК України, яким не передбачено права на оскарження під час досудового розслідування постанови слідчого чи прокурора про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Таким чином, слідчий суддя, з урахуваннях вимог чинного законодавства, котрі врегульовують питання накладення арешту на майно в кримінальному провадженні, дійшов висновку, що скарга ОСОБА_3 від 12.03.2018 на постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 від 23.02.2018 про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні №0001476 є такою, яка підлягає відмові у її задоволенні.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 56, 170, 171, 173, 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и в:

в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову прокурора про відмову в задоволенні клопотання про вчинення дій щодо накладення арешту на майно від 23 лютого 2018 року у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476 від 16.04.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст. 364, ч.1ст. 364, ч.1 ст.191, ч.2 ст.298, ч.1 ст.384,ч.1ст.255,ч.2 ст.256 КК України- відмовити.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена.

Слідчий суддя ОСОБА_1