АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000351 щодо ОСОБА_5 за апеляційними скаргами прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року, яким
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дубки, Сарненського р-ну, Рівненської обл.., який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий
визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення,
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_8
виправданого - ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в наступному.
ОСОБА_9 , будучи раніше знайомим з ОСОБА_10 та її чоловіком ОСОБА_11 і перебуваючи із ними в довірливих стосунках, розробив злочинний план нападу на останніх з метою заволодіння їх майном.
Реалізовуючи злочинний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння майном ОСОБА_10 та її чоловіка ОСОБА_11 , ОСОБА_9 у невстановлений слідством день та час зустрічався з особами, провадження відносно яких виділено в окреме провадження, та ОСОБА_5 , і розповів їм про свій умисел, спрямований на напад на громадян ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , запропонувавши їм взяти в цьому участь та отримати в результаті частину від викраденого. Отримавши згоду від останніх, ОСОБА_9 зателефонував до ОСОБА_10 та запропонував їй придбати напівдорогоцінне каміння бурштин і, отримавши згоду, повідомив, що каміння їй при зустрічі продасть його знайомий на ім`я ОСОБА_13 .
18 жовтня 2014 року ОСОБА_5 зателефонував ОСОБА_10 та представившись особою на ім`я ОСОБА_13 , домовився про зустріч за адресою: АДРЕСА_2 , під приводом продажу напівдорогоцінного каміння бурштину.
19 жовтня 2014 року о 12 годині ОСОБА_10 та її чоловік ОСОБА_11 , разом з якими була малолітня дитина Ні Чі Де, прибули за вказаною адресою, де їх зустрів учасник злочинної змови ОСОБА_5 та, відповідно до заздалегідь розробленого плану, провів їх до квартири АДРЕСА_3 , після чого останній з квартири вийшов, а особа, провадження відносно якої виділено в окреме провадження, відповідно розподілених ролей, вийшла із схованки за шафою, погрожуючи предметом, ззовні схожим на пістолет, скоїла напад на ОСОБА_10 та її чоловіка ОСОБА_11 .
Так, особа, провадження відносно якої виділено в окреме провадження, погрожуючи ОСОБА_10 та її чоловіку ОСОБА_11 у присутності їх малолітньої дитини Ні Чі Де предметом схожим на пістолет, який останні сприймали як такий, що являє собою небезпеку для їх життя та здоров`я, почав вимагати, щоб останні сіли на диван. Після цього до кімнати ввійшла інша особа, провадження відносно якої виділено в окреме провадження, із скотчем у руках, який згідно заздалегідь розробленого плану та розподілених ролей, почав заклеювати рот Ні Вейюнь та її чоловіку ОСОБА_11 і зв`язував руки та ноги Ні ОСОБА_14 .
Після цього, особа, провадження відносно якої виділено в окреме провадження, продовжуючи свої злочинні дії, погрожуючи предметом, схожим на пістолет, примусив ОСОБА_10 віддати свою жіночу сумку вартістю 250 доларів США (еквівалентно 3237 гривень 50 копійок), в якій знаходились грошові кошти у сумі 7000 доларів США (еквівалентно 90650 гривень), 5000 гривень іншій особі, провадження відносно якої виділено в окреме провадження, передала її в подальшому за двері учаснику злочинної змови ОСОБА_5 . Після цього особи, провадження відносно яких виділено в окреме провадження, та ОСОБА_5 вийшли з приміщення квартири та сіли до автомобіля, в якому на них чекав ОСОБА_9 і з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та особи, провадження відносно яких виділено в окреме провадження, при скоєнні нападу на ОСОБА_10 та її чоловіка ОСОБА_11 заволоділи майном останніх на загальну суму 98 887,5 (дев`яносто вісім тисяч вісімсот вісімдесят сім гривень 50 копійок).
Дії ОСОБА_5 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи (розбій).

Вироком суду ОСОБА_5 виправданий за недоведеністю у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких просять повторно дослідити докази, вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, і призначити йому покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.
Як вважають апелянти, оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню із ухваленням нового вироку, оскільки, під час судового розгляду знайшло своє підтвердження інкриміноване ОСОБА_5 діяння, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України, вина ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурори зазначають, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для скасування даного судового рішення в апеляційному порядку відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України.
Крім того, суд першої інстанції приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_5 за недоведеністю у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення належним чином не мотивував прийнятого рішення. В судовому засіданні долучено протокол одночасного допиту осіб від 2 лютого 2015 року, однак судом не взято до уваги та не надано оцінку даному доказу під час ухвалення вироку.
Також, як вказано в апеляційній скарзі, суд необґрунтовано не взяв до уваги показання потерпілих наданих в суді, які спростовують висновки суду про невинуватість ОСОБА_5 за цим обвинуваченням. Так згідно їх показань ОСОБА_5 не просто провів потерпілих до квартири, а перед нападом телефонував їм, представляючись не своїм ім`ям, вів з потерпілими розмову про камені янтарю, для купівлі яких запросив останніх до квартири, в якій на них вчинили розбійний напад.
Також, як вважають апелянти,

показання потерпілих спростовують показання ОСОБА_5 , щодо того, що він на прохання ОСОБА_9 тільки зустрів китайців та провів їх до квартири.
На думку апелянтів, є необґрунтованими висновки суду, що з протоколу про результати аудіо-відео контролю особи, який проводився у період з 6 лютого 2015 року до 11 березня 2015 року, неможливо зробити висновок щодо участі обвинуваченого в розбійному нападі та його ролі, а також щодо розроблення ОСОБА_9 злочинного плану.
Як зазначено в апеляційній скарзі, свідок ОСОБА_15 в суді дав показання, відповідно до яких познайомився з обвинуваченим після жовтня 2014 року, та не підтвердив будь-якої змови з останнім. Однак, суд не взяв до уваги та не надав оцінку зачитаним та дослідженим головуючим у судовому засіданні від 11 квітня 2016 року показанням ОСОБА_15 зазначеним у вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, згідно яких ОСОБА_15 вчинив розбійний напад на громадян Китаю разом із ОСОБА_5 . Запропонував ОСОБА_15 вчинити розбійний напад ОСОБА_9 разом із ОСОБА_5 .
Посилаючись на норми КПК України, апелянти вважають невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи вплинула на вирішення питання про виправдання ОСОБА_5 за недоведеністю у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Не погоджується з апеляційними скаргами прокурорів, ОСОБА_5 подав заперечення.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, яка підтримала вимоги апеляційних скарг та просила їх задовольнити, ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарги, дослідивши під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора повторно наявні у справі докази, провівши судові дебати, надавши останнє слово ОСОБА_5 , дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають за таких підстав.

Згідно до ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено,що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується
особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі докази, зокрема, дав оцінку показанням допитаним у справі обвинуваченого, потерпілих, свідка та доказам, як наданим стороною обвинувачення, так і стороною захисту, оцінив усі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На обґрунтування винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, прокурор послався на показання потерпілих, свідка, письмові докази:
- протокол пред`явлення особи для впізнання від 2 лютого 2015 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_5 як особу, яка 19 жовтня 2014 року дзвонила їй та зустріла її та провела до квартири, де її пограбували;
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 2 лютого2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_16 впізнав по фотографії ОСОБА_5 як особу, яка 19 жовтня 2014 року зустрічала їх, проводила до квартири, де відносно нього було скоєно напад,
- протокол огляду місця події від 17 березня 2015 року, відповідно до якого оглянутий слідчий кабінет №19 в ІТТ м. Києва, і у ОСОБА_5 вилучено 2 мобільних телефони та гроші,
- протокол про результати аудіо-, відео контролю місця (за особою), відповідно до якого на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду м. Києва про дозвіл на проведення негласної слідчої дії в умовах ізолятора тимчасового тримання відносно ОСОБА_5 проводився аудіо, відео контроль місця за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до положень ст.. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

При цьому, згідно до ст.. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судом першої інстанції допитаний обвинувачений та досліджені надані стороною обвинувачення докази.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 , як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та суду пояснив, що 16 жовтня 2014 року йому зателефонував його знайомий і сказав, що потрібен бурштин. У зв`язку з сімейними обставинами він тільки 19 жовтня 2015 року зміг виїхати до м. Києва, де в районі станції метро «Політехнічний інститут» зустрівся з ОСОБА_9 , який попросив його зустріти китайців та провести їх до квартири, яку зазначив, та передав ключі від квартири. Він ( ОСОБА_17 ) зустрів китайців та провів їх до вказаної ОСОБА_9 квартири. Відкривши двері квартири та впустивши китайців, він вийшов з квартири, віддавши ключі ОСОБА_9 , та поїхав у своїх справах. Ввечері поїхав до м. Сарни, там зустрівся з ОСОБА_9 , який віддав йому гроші за бурштин - близько 3400 доларів США. Будь-яких домовленостей з ОСОБА_9 або іншими особами про скоєння розбійного нападу у нього не було.

Допитані в суді першої інстанції за участю перекладача потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_16 показали наступне.

Потерпіла ОСОБА_10 суду пояснила, що вона хотіла придбати бурштин. 19 жовтня 2014 року їй подзвонив незнайомий чоловік і запропонував подивитись бурштин. Коли вона з чоловіком та дитиною приїхали на місце зустрічі, їх зустрів ОСОБА_5 і провів до квартири на 5 поверсі, він відкрив двері ключами, провів їх у кімнату і вийшов, сказав, що забув товар в машині. Згодом в кімнату, де знаходилась потерпіла з чоловіком зайшли двоє незнайомих, один з них направив на неї і чоловіка пістолет, сказав, щоб вони мовчали, посадили їх на диван, зв`язали скотчем і почали обшукувати. У неї в сумці були 7 тис.доларів США, 5 тисяч грн., паспорти, ключі від квартири. Особа, яка їх обшукувала, забрала сумку та передала її комусь в коридорі. Хвилин через 15 особи, які скоїли напад, вийшли з квартири, потерпіла та її чоловік звільнились від скотчу та поїхали до себе додому, квартира була відчинена, в квартирі був безлад, проте нічого не викрали. Вважає, що саме ОСОБА_5 дзвонив їм, та він приймав участь у їх пограбуванні.

Потерпілий ОСОБА_16 суду пояснив, що він разом із дружиною та дитиною поїхали подивитись бурштин, про зустріч домовлялась дружина. Їх зустрів обвинувачений та провів в квартиру, після чого пішов, в квартиру він не заходив. В квартирі якісь незнайомі люди під погрозою пістолета забрали у них їх речі. Особисто у нього забрали мобільний телефон. Погрози вони сприйняли, як реальні.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги прокурорів колегією суддів задоволено клопотання прокурора про повторний допит потерпілих в суді апеляційної інстанції, проте, протягом тривалого часу судом апеляційної інстанції застосувалися передбачені законом заходи для встановлення місця знаходження та виклику потерпілих в судове засідання, однак, потерпілі не з`явилися, та прокурором не забезпечено явку вказаних осіб до суд апеляційної інстанції, у зв`язку з чим прокурором в цій частині клопотання було відкликане.

Допитаний в суді першої інстанції за участю захисника в якості свідка ОСОБА_15 показав, що з ОСОБА_5 він познайомився в листопаді 2014 року в м. Сарни. ОСОБА_9 він знає. В м. Києві з ОСОБА_5 він ( ОСОБА_18 ) не зустрічався. 19 жовтня 2014 року він ( ОСОБА_18 ) скоїв розбійний напад з особою на ім`я ОСОБА_19 . ОСОБА_5 при цьому з ним в квартирі не було, і де був ОСОБА_5 , йому невідомо. Він не бачив ОСОБА_5 взагалі в цей день. Він ( ОСОБА_18 ) винаймав квартиру на свій паспорт. ОСОБА_5 він нічого не передав. В суді першої інстанції по цим же обставинам у своєму кримінальному провадженні він давав показання тільки проти себе.

Під час апеляційного розгляду з метою перевірки доводів апеляційної скарги задоволено клопотання прокурора про повторний допит свідка ОСОБА_15 . Разом з тим, в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції з ВТК по місцю відбування покарання ОСОБА_15 , останній відмовився від дачі показань у вказаному кримінальному провадженні, вказавши, що давав показання в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на положення ст.. 23 КПК України посилання в апеляційних скаргах на те, що судом першої інстанції не взяті до уваги показання ОСОБА_15 , які зазначені у вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, є безпідставними.

Що стосується письмових доказів, наданих стороною обвинувачення та повторно досліджених під час апеляційного розгляду за клопотання прокурора, на думку колегії суддів, місцевий суд обґрунтовано дійшов наступних висновків.

Так, судом першої інстанції досліджені протоколи впізнання потерпілими обвинуваченого.

Відповідно до змісту протоколу пред`явлення особи для впізнання від 2 лютого 2015 року потерпілою ОСОБА_10 впізнаний ОСОБА_5 як особа, яка 19 жовтня 2014 року вчинила відносно неї розбійний напад, а саме, дзвонила їй, зустріла її та провела до квартири, де її пограбували (ас. 70-73 т.1).
При цьому у протоколі зазначено, що застосовувався технічний засіб фіксації фотоапарат «Нікон». Проте, до протоколу будь-які фотокартки не долучені.
Крім того, з аудіозапису судового засідання від 10 липня 2015 року вбачається, що потерпіла не володіє українською мовою. Однак, протокол пред`явлення особи для впізнання складений українською мовою за відсутності перекладача.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотонімками від 2 лютого2015 року за участю перекладача вбачається, що потерпілий ОСОБА_16 впізнав по фотографії ОСОБА_5 як особу, яка 19 жовтня 2014 року зустріла їх біля будинку АДРЕСА_2 , провела їх до квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, прикривши двері за ним та його дружиною, де відносно них було скоєно розбійний напад (ас. 74-76 т.1).
Разом з тим, сам обвинувачений не заперечував факту того, що він дійсно на прохання свого знайомого зустрів потерпілих та провів їх до квартири, в яку не заходив, що було підтверджено й самими потерпілими, а тому суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що твердження потерпілих про те, що ОСОБА_5 можливо причетний до вчинення злочину, є лише припущеннями.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що показання свідка ОСОБА_15 про відсутність будь-якої змови з обвинуваченим та знайомство з обвинуваченим після жовтня 2014 року, як і показання ОСОБА_5 про те, що він до 19 жовтня 2014 року перебув за межами Київської області, стороною обвинувачення не спростовані.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б підтверджували розроблення злочинного плану ОСОБА_5 , наявність зговору з обвинуваченим, розподіл ролей, як про це зазначено в обвинувальному акті. Таких доказів не надано і стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неналежності доказу - протоколу про результати аудіо-, відео контролю місця (за особою) (128-155 т.1), частина змісту якого містить висновки та пояснення особи, яка складала вказаний протокол, оскільки з наданого стороною обвинувачення протоколу неможливо зробити висновок щодо участі обвинуваченого в нападі, а, окрім того, прокурором не надані суду додатки, зазначені у протоколі, оптичні носії та картка пам`яті.
Зазначений доказ, на думку колегії суддів, є не лише не належним, але й недопустимим в силу того, що він отриманий внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.
Згідно з чинним кримінальним процесуальним законом під час досудового розслідування тяжкого або особливо тяжкого злочину аудіозапис розмов може здійснюватись відповідно до вимог ст.. 270 КПК України, частиною першою якої передбачена можливість прихованої фіксації відомостей за допомогою аудіозапису публічно допускних місць, без відома їх власника, володільця або присутніх у цьому місці осіб.
Аудіоконтроль місця згідно до ч. 1 ст. 270 КПК України проводиться на підставі ухвали слідчого судді, що передбачено частиною другою цієї статті.
Отже, для з`ясування питання про допустимість доказів, отриманих внаслідок аудіо контролю місця, необхідно встановити дотримання вимог ст.. 270 КПК України, зокрема, встановити наявність ухвали слідчого судді.
У кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 187 КК України щодо ОСОБА_5 сторона обвинувачення ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не надала суду відповідних ухвал слідчого судді про дозвіл проведення негласної слідчої дії, передбаченої ст.. 270 КПК України, - аудіоконтролю місця (ас. 156).
За відсутності ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення аудіо контролю місця, а, окрім того, за відсутності оптичних носіїв та картки пам`яті, протокол про результати аудіо-, відео контролю місця (за особою) від 23 березня 2015 року є недопустимим в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, у зв`язку з чим апеляційні скарги прокурорів задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційні скарги прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали, особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення її копії.

Судді:

___________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3