В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 березня 2018 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000259 від 19.08.2015 р. за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, громадянина України, українця за національністю, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, з середньою освітою, військовослужбовця строкової військової служби, старшого механіка-водія 1 розвідувального відділення розвідувального взводу гірсько-піхотного батальйону військової частини ПП НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 03.02.2015 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби, наказом ТВО командира військової частини ПП НОМЕР_1 від 10.03.2015 №50 призначений на посаду старшого механіка-водія розвідувального відділення розвідувального взводу гірсько-піхотного батальйону. В порушення ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, будучи військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період, через особисту недисциплінованість, з метою ухилитися від проходження військової служби, 26.043.2015 року самовільно залишив місце несення служби, а саме Ужгородську дільницю військового полігону військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та був відсутній на військовій службі по 04.11.2016, проводячи час на власний розсуд, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем строкової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
До суду надійшов обвинувальний акт разом з угодою про визнання винуватості, укладеною 04 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та прокурором військової прокуратури Ужгородського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 .
На підставі наведеного, суд розглянув справу відповідно положень ст. ст. 472, 473, ч.5 ст.474 КПК України.
Зі змісту угоди випливає, що ОСОБА_4 була висунута підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України. Підозрюваний ОСОБА_4 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні. При цьому, ОСОБА_4 погоджується на призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачене законом за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 8 500,00 грн. (вісім тисяч п`ятсот гривень), з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Із запропонованим видом та мірою покарання обвинувачений ОСОБА_4 згоден. Наслідки укладення та затвердження зазначеної угоди про визнання винуватості, згідно з ст.ст. 473, 394, 474, 476 КПК України та ст.389-1 КК України оговорені сторонами.
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив суду, що угода про визнання винуватості від 04.11.2016 року укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, та просив її затвердити.
Обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що права, надані йому законом у зв`язку з укладенням угоди про визнання винуватості він повністю розуміє; з наслідками укладення та затвердження угоди про визнання винуватості обізнаний; характер обвинувачення та його суть йому зрозумілі; обраний вид покарання, який застосовується до нього у разі затвердження угоди, із ним узгоджено та є цілком зрозумілим; зможе реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання; свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 407 КК України визнав повністю.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану - вірно.
Суд не вправі перевіряти фактичні обставини вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, оскільки не здійснює оцінку доказів у кримінальному провадженні під час проведення підготовчого судового засідання, виходячи з того, що межі розгляду встановлюються лише змістом угоди про визнання винуватості.
Судом, на виконання вимог ст. 474 КПК України, сумніву у добровільності та істинності позиції обвинуваченого ОСОБА_4 не встановлено. В підготовчому судовому засіданні суд переконався у добровільності укладення сторонами угоди і, що угода про визнання винуватості від 04.11.2016 року не є наслідком застосування насильства, примусу погроз, обіцянок, дії будь-яких інших обставин ніж ті, які передбачені в угоді.
Ухвалюючи вирок, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами та оцінені судом, відповідно до ст. 94 КПК України, суд приходить до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , склад кримінального правопорушення, вказує на кваліфікацію діянь за ч. 4 ст. 407 КК України. Обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину повністю.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що узгоджені сторонами в угоді про примирення вид і міра покарання відповідають загальним правилам призначення кримінальних покарань та розміру призначеного покарання, які встановлені Кримінальним кодексом України.
Кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України, є тяжким злочином.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.
При вирішенні питання про відповідність угоди про примирення від 04.11.2016 року вимогам ст.ст. 469, 474 КПК України, суд враховує, що умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам цього кодексу, зокрема щодо змісту та порядку укладення угод, а також щодо узгодженої між сторонами міри покарання, яка відповідає загальним правилам призначення кримінальних покарань, встановленим Кримінальним кодексом України, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, правова кваліфікація дій кримінальних правопорушень вірна, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб. Не встановлені підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, не є очевидною можливість невиконання обвинуваченою взятих на себе зобов`язань за угодою, фактичні підстави для невизнання винуватості відсутні.
Суд, при прийняті рішення у підготовчому судовому засіданні, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України має право затвердити угоду.
Згідно з ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Згідно з ст. 65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про визнання винуватості, суд призначає покарання, узгоджене сторонами угодою.
За таких обставин, суд вважає, що виправленню та перевихованню обвинуваченого ОСОБА_4 може сприяти покарання, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України, із застосуванням ст. 69 КК України. Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, перейшовши до іншого більш м`якого виду основного покарання, ніж передбачено законом - у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 8 500,00 грн. з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
З врахуванням вищевказаного, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального законодавства, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження та роз`яснивши їм обмеження права щодо оскарження вироку, передбачені ст. 473 КПК України, суд вважає, що угода, укладена 04 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та прокурором військової прокуратури Ужгородського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 , про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України, умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, ОСОБА_4 визнав вину добровільно, фактичні підстави для визнання вини наявні, узгоджені вид та міра покарання відповідають загальним засадам призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, у зв`язку із чим суд вважає, що угода підлягає затвердженню.
За наведених обставин, угоду належить затвердити, а ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Судові витрати, речові докази по кримінальному провадженню - відсутні.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 376, 395, 472, 473, 474, 475 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Угоду про визнання винуватості від 04 листопада 2016 року, укладену між ОСОБА_4 та прокурором військової прокуратури Ужгородського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 - затвердити.
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України і призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 Кримінального кодексу України, у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 8 500,00 грн. (вісім тисяч п`ятсот гривень), з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Роз`яснити ОСОБА_4 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до відповідальності, встановленої законом.
Оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставин не допускається.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст.394 КПК України, до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1