Постанова
Іменем України
06 березня 2018 року

м. Київ
справа № 389/2244/15-к
провадження № 51-1062км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції ),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року в кримінальному провадженні № 0000828за обвинуваченням

ОСОБА_6 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Богунь Богуньського району Чимкентської області Республіки Казахстан, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.89 КК України немає судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Цивільний позов про стягнення із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 06 травня 2015 року у вечірній час перебував на подвір`ї території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , де разом з власником домоволодіння ОСОБА_8 вживав спиртні напої. Під час спільного вживання спиртних напоїв у ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник умисел на заподіяння ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження. Реалізуючи указаний умисел, приблизно о 20 годині 00 хвилин цього ж дня ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв зі столу на подвір`ї кухонний ніж, зайшов до коридору будинку та наніс цим ножем не менше одного удару ОСОБА_8 в область живота, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота з пошкодженням печінки та сальника, які згідно з висновком судово-медичного експерта № 90 від 09 червня 2015 року відносять до категорії тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Вимоги поданої касаційної скарги захисник обґрунтовує тим, що зазначені судові рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням принципів об`єктивності та неупередженості, не відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження.
Зазначає про те, що суди залишили поза увагою те, що олімпійка у засудженого була вилучена лише на третій день, а тому не може бути визнана належним доказом; показання ОСОБА_6 , який зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження від іншої особи. Крім того, захисник зазначає, що місцевий суд безпідставно і необґрунтовано взяв до уваги покази потерпілого і не врахував покази обвинуваченого, відповідно до яких потерпілим було описано інший ніж, що не відповідає тому, який був оглянутий у судовому засіданні та не враховано те, що на футболці потерпілого декілька порізів, які не відповідають нанесеному тілесному ушкодженню, а апеляційним судом належним чином не проаналізовано та не зазначено достатніх підстав, через які апеляційна скарга захисника визнана необґрунтованою.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить змінити вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням положень ст.69 КК України. Зазначає про те, що місцевим судом при призначенні покарання не враховано всіх обставин, які пом`якшують покарання, а саме те, що на утриманні засудженого перебуває цивільна дружина та хвора мати, яка потребує догляду, лікування та матеріального забезпечення, а також те, що засуджений офіційно працював.

Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали свої касаційні скарги та просили їх задовольнити. При цьому засуджений вказав, що більше підтримує касаційну скаргу захисника, однак від своєї скарги не відмовляється.

Прокурор ОСОБА_9 вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив залишити їх без задоволення.

Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З урахуванням наведеного, доводи захисника щодо невідповідності ножа, долученого до кримінального провадження як знаряддя злочину (речовий доказ), показанням потерпілого, та невідповідності порізів на футболці потерпілого нанесеному тілесному ушкодженню, є такими, що стосуються фактичних обставин кримінального провадження, а тому відповідно до ст. 433 КПК України не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Твердження захисника про непричетність ОСОБА_6 до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

При цьому апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та засудженого, дійшов правильного висновку про те, що місцевим судом ретельно досліджені матеріали кримінального провадження, які підтверджують показання допитаних свідків, і таким чином в судовому засіданні місцевого суду беззаперечно було встановлено, що 06 травня 2015 року саме ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження.

При перевірці кримінального провадження касаційним судом установлено, що висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства. Той факт, що засуджений ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно спричинив тяжкі тілесні ушкодження потерпілому підтверджується показаннями свідків та даними, що містяться у висновках експертиз.

Доводи захисника щодо неврахування судами даних про те, що слідчий, який розслідував кримінальне провадження, вилучив олімпійку у засудженого лише на третій день, а тому вказана олімпійка не може вважатись належним доказом, є безпідставними, оскільки вказані доводи не впливають на доведеність вини, а також правильність кваліфікації дій засудженого.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України,в ній дані ґрунтовні відповіді на всі питання, поставлені в апеляційній скарзі.

У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а переконливих доводів щодо їх спростування у касаційній скарзі захисника не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Разом з тим колегія суддів вважає, що доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання внаслідок суворості заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 50 КК Українипокарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_6 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу винуватого, котрий притягувався до кримінальної відповідальності, хоча і вважається таким, що немає судимості, позитивно характеризується за місцем проживання, суспільно - корисною працею не займається, обтяжуючу покарання обставину скоєння кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, відсутність пом`якшуючих покарання обставин. Враховуючи наведені обставини, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 максимальне покарання, передбачене санкцією статті, дійшов висновку, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів. З таким висновком погодився і апеляційний суд.

Проте місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років, не обґрунтував та не мотивував свого рішення, а саме не зазначив, з яких підстав вважає неможливим виправлення засудженого при призначенні йому більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК України. Не зазначені такі підстави і в ухвалі апеляційного суду.
Також суд першої інстанції безпідставно врахував те, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, оскільки відповідно до ст. 89 КК України ОСОБА_6 є таким, що немає судимості.
При цьому суди не в повній мірі врахували всі обставини, а саме те, що на утриманні засудженого перебуває цивільна дружина, залишилася хвора мати, яка потребує догляду, лікування та матеріального забезпечення.
Доводи засудженого щодо неврахування судами при призначенні покарання того, що він офіційно працював, не знайшли свого підтвердження під час вивчення кримінального провадження, а також не додано до касаційної скарги документів з місця роботи засудженого.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити судові рішення і пом`якшити призначене ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання до 7 років позбавлення волі.
Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання до 7 років позбавлення волі.

В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким.

Обираючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував характеристику засудженого за місцем проживання, щире каяття останнього та сприяння слідству, а тому призначив

Зокрема, з судових рішень не вбачається даних, що свідчили б про причетність до цього злочину ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як про це заявляє засуджений в касаційній скарзі, а апеляційний суд правильно зазначив про те, що кримінальне провадження розглядається в межах пред`явленого обвинувачення.

У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а переконливих доводів щодо їх спростування у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Одночасно ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки містить мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при її постановленні, положення закону, яким він керувався, а також підстави, з яких, зокрема, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 визнана необґрунтованою.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання засуджена, перегляду в касаційному порядку не підлягає, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та правильність кваліфікації її дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Той факт, що засуджена ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно спричинила тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_3, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, даними, що містяться у висновках експертиз.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді реального позбавлення волі на певний строк, суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також дані про її особу та позицію потерпілої.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання, дотримався вимог статей 65 - 67 КК України.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, в ній дані ґрунтовні відповіді на всі питання, поставлені в апеляційній скарзі.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Разом із тим, враховуючи конкретні обставини провадження й дані про особу засудженої (щиро розкаялась у вчиненому, активно сприяла розкриттю злочину, раніше не судима), колегія суддів уважає ці обставини такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, й приходить до висновку про можливість застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України та пом`якшення призначеного ОСОБА_1 покарання.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_1 рішенням суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував ст. 69 КК України та призначив надмірно суворе покарання, при цьому не врахував усіх пом`якшуючих обставин, зокрема, добровільного відшкодування завданих збитків, щирого каяття та того, що ОСОБА_1 вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому за цим законом покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2016 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий, яким ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У решті вирок місцевого суду залишений без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21 вересня 2015 року приблизно о 12.30 год., перебуваючи на порозі квартири АДРЕСА_2 діючи умисно, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, завдав останній наявними у нього двома ножами декілька ударів у шию, ліве передпліччя та живіт, спричинивши їй тяжких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання скарги, пояснення прокурора із запереченнями проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то вони є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щирого каяття та часткового добровільного відшкодування шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції статті, дотримався вимог статей 65 - 67 КК України, а також відповідно до ст. 439 КПК України врахував вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 06 липня 2016 року.

Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в касаційній скарзі захисника, колегія суддів не знаходить.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.