Номер провадження: 11-кп/785/1451/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.12.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2017 року, якою прокурору для усунення недоліків повернутий обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0002446 у відношенні
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
та
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, 3 ст.186, ч.2 ст.187, ч.1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Оскаржуваною ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002446 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України повернутий керівнику Одеської місцевої прокуратури №3, для усунення недоліків.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, в іншому складі суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції під час судового розгляду допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого ухвалив незаконне і необґрунтоване судове рішення. Зазначає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідає вимогам ст.291 КПК України, в ньому повно викладені фактичні обставини кримінального провадження, а також конкретно сформульовано обвинувачення кожному фігуранту справи.

Під час апеляційного розгляду прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 подав клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на 60 днів.

Захисник ОСОБА_11 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подали заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких зазначили, що вважають, що доводи апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому просили апеляційний суд залишити її без змін.

Крім того, захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подали заперечення на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на 60 днів, оскільки вважали, що дані клопотання є доповненнями до апеляційної скарги прокурора, які погіршують становище обвинувачених. Прокурор подав клопотання поза межами строку на апеляційне оскарження, що суперечить положенням ч.4 ст.403 КПК України. Крім того, захисники зазначили, що на теперішній час відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які підтримали доводи апеляційної скарги, думку захисників та обвинувачених, які заперечували проти її задоволення та просили залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, дослідивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування та клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на 60 днів, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з п.3 ч. ст.314 КПК України у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 4 ст.110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Згідно положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Так, викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження порушують призумцію невинуватості обвинувачених. Крім того, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення містять посилання на конкретні докази, які є в розпорядженні сторони обвинувачення, що суперечить вимогам ч.4 ст.291 КПК України.

В свою чергу, під час апеляційного розгляду апеляційним судом були встановлені і інші порушення кримінального процесуального закону під час складання слідчим обвинувального акту.

Так, в тексті обвинувального акту містяться посилання на осіб, які на думку сторони обвинувачення були співучасниками вчинених злочинів та матеріали у відношенні яких були виділені в окреме провадження, при цьому в обвинувальному акті зазначені повні анкетні дані цих осіб. Так, в обвинувальному акті слідчий посилається на ОСОБА_14 , як на співучасника вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України у відношенні потерпілого ОСОБА_15 . По епізоду вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України у відношенні потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , слідчий послався, як на співучасника злочину на ОСОБА_18 .

На думку апеляційного суду таке формулювання обвинувачення може вплинути на права осіб, обвинувачення відносно яких у даному кримінальному провадженні не висувалося, що є неприпустимим.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що в цілому прийняте судом першої інстанції рішення про повернення обвинувального акту прокурору є законним та обґрунтованим, однак визнає за необхідне доповнити мотивувальну частину ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2017 року про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні №0002446 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначеними недоліками обвинувального акту, встановленими під час апеляційного розгляду.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на 60 днів апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами сторони захисту про те, що звертаючись до апеляційного суду з клопотанням прокурор доповнив свою апеляційну скаргу вимогами, що погіршують становище обвинувачених.

Так, у своїй апеляційній скарзі прокурор ставить під сумнів законність ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002446 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був повернутий прокурору для усунення недоліків. При цьому, питання про винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів прокурором не ставиться та апеляційним судом не розглядається.

Апеляційний суд звертає увагу, що запобіжні заходи це один із видів заходів забезпечення кримінального провадження, що застосовуються на підставах, встановлених в Главою 18 Розділу ІІ Кримінального процесуального закону та не є видом покарання, а тому твердження сторони захисту про те, що звернення прокурора з таким клопотанням є доповненнями до апеляційної скарги, вимоги яких погіршують становище обвинувачених є хибними.

В свою чергу право прокурора на звернення з клопотанням про продовження строку тримання під вартою передбачене положеннями ч.1 ст.199 КПК України.

Повноваження суду апеляційної інстанції щодо можливості розгляду клопотань про застосування запобіжних заходів встановлені положеннями п.3 ч.1 ст.401 КПК України.

На теперішній час до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого спливає 29 грудня 2017 року.

Повернення зазначеного кримінального провадження під контроль суду першої інстанції складатиме певний період часу, який потребує правового визначення місця перебування обвинувачених.

Розглядаючи клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 апеляційний суд виходить з вимог статей 8, 9, 12, 176-178 КПК України, ст.29 Конституції України, якими передбачено, що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за мотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».

Наведені конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканність, поєднуються з такими ж вимогами ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може вчинити дії передбачені частиною 1 цієї статті.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

За змістом статей 176-178 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого з метою запобігання забезпечення виконання цією особою покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню ризиків, передбачених цими нормами.

Вирішуючи питання, щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 апеляційний суд враховує, що останні обвинувачуються у вчиненні ряду тяжких злочинів проти власності із застосуванням насильства до потерпілих. За вчинення вказаних злочинів за сукупністю у разі доведеності їх провини, обвинуваченим може бути призначене реальне покарання до 10 років позбавлення волі.

Враховуючи те, що обвинувачені не мають родини, не одружені, ніде не працюють, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у них міцних соціальних зв`язків, а отже у разі застосування до них більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, останні матимуть можливість переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України на теперішній час не зменшився і продовжує існувати.

Також апеляційний суд вважає наявним ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до затримання ніде не працювали, а отже не мають законних джерел доходу для забезпечення своїх потреб та перебуваючи на свободі можуть продовжити вчиняти нові корисливі злочини.

Крім того, враховуючи характер та обставини інкримінованих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 злочинів апеляційний суд вважає, що перебуваючи на свободі обвинувачені можуть незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою викривлення їх показів, що буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на теперішній час лише запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та дозволить контролювати місце їх перебування під час усунення прокурором недоліків обвинуваченого акту та повторного його направлення до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що строк тримання під вартою обвинуваченим має бути продовжений на 30 днів, оскільки цього строку є цілком достатнього для усунення недоліків обвинувального акту зазначених у мотивувальній частині вказаної ухвали та повторного його направлення до суду першої інстанції в порядку ст.283 КПК України.

В свою чергу, суд першої інстанції під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження буде приймати рішення про доцільність продовження, зміни або застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо обвинувачених в порядку ст.315 КПК України.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає необхідним продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 30 днів, а саме до 26 січня 2018 року включно.

Керуючись статтями 197, 199, 350, 376, 404, 405, 407, 408, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002446 за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України повернутий керівнику Одеської місцевої прокуратури №3 для усунення недоліків змінити, доповнивши мотивувальну частину недоліками обвинувального акту, встановленими під час апеляційного розгляду.

Клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строк тримання під вартою на 30 днів, тобто до 26 січня 2018 року включно.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строк тримання під вартою на 30 днів, тобто до 26 січня 2018 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4