Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

29 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0005872 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше судимого: 13.03.2017 Деснянським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік і 6 місяців, зі звільненням від відбування покарання з випробування, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 1 рік; 14.04.2017 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік, із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі строком на 2 роки, зі звільненням від відбування покарання з випробування, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки; зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, суд частково приєднав ОСОБА_6 до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2017 року, та визначив йому для відбування остаточне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Цим же вироком, судом вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_6 , 27.04.2017 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин, перебуваючи в парку «Аврора», за адресою: місто Київ, вулиця Курнатовського, 13, побачив раніше незнайому ОСОБА_7 , у якої помітив в руці мобільний телефон. В цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне, відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , діючи умисно з корисливих спонукань, підійшов до потерпілої ОСОБА_7 та повторно, відкрито викрав, шляхом ривка з руки ОСОБА_7 належний їй мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A3», вартістю 5500 гривень, в якому знаходилась сім карта оператора «Lifecell», вартістю 30 гривень, із залишком грошових коштів на рахунку в сумі 3 гривні, з карткою пам`яті на 16 ГБ, вартістю приблизно 200 гривень та захисним чохлом, вартістю 100 гривень. Заволодівши таким чином її майном, ОСОБА_6 не зміг довести злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки його злочинні дії були припинені працівниками поліції.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року щодо нього змінити та призначити йому більш м`яку міру покарання.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 , не заперечуючи обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності його вини, просить змінити вирок суду та пом`якшити призначене йому судом першої інстанції покарання, враховуючи те, що він одружений, має постійне місце проживання, на його утриманні знаходиться малолітня дитина, він позитивно характеризується за місцем свого проживання, щиро кається у вчиненому, має на меті виправитись, а також просить врахувати його стан здоров`я, а саме те, що він хворіє двома невиліковними хворобами.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), який не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, вчиненому повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, а саме в межах призначеного йому покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким; особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має тяжке захворювання (рак І ст.), раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
Обставиною, яка, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, а обставиною, яка, відповідно до вимог ст. 67 КК України, його обтяжує рецидив злочинів, обумовлений судимістю за ч. 1 ст. 309 КК України, відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2017 року.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин кримінального провадження, наявності пом`якшуючої покарання обставини, ставлення обвинуваченого до скоєного, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, суд першої інстанції визнав за доцільне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі та, на підставі ст. 71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Тобто, при вирішенні питання про те, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому ОСОБА_6 та чи повинен він відбувати це покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні цього питання.

Саме з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не містить в собі достатніх підстав для зміни вироку в частині призначеного йому покарання, оскільки зазначений вирок, у тому числі в частині призначеного покарання, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
При цьому, незважаючи на доводи, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого, а саме посилання на дані про особу обвинуваченого, в тому числі на наявність на його утриманні малолітньої дитини, а також на стан його здоров`я, зокрема наявність двох невиліковних захворювань, колегія суддів не може погодитися з тим, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання є незаконним або необґрунтованим, з огляду на таке.
По-перше, призначене ОСОБА_6 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, не може бути визнане таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі не наведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що це покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його суворість.

Більш того, призначене ОСОБА_6 покарання, відповідно до санкції ч. 2 ст. 186 КК України, є мінімальним за своїм розміром та повністю відповідає вимогам ч. 3 ст. 68 КК України, відповідно до яких строк або розмір покарання за вчинення замаху на злочин, не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, в даному випадку ч. 2 ст. 186 КК України.

Це стосується і покарання, призначеного за сукупністю вироків, у відповідності до вимог ст. 71 КК України, оскільки воно фактично також є мінімальним, з огляду на те, що до покарання за цим вироком, суд першої інстанції частково приєднав лише один місяць позбавлення волі за попереднім вироком, хоча невідбута частина покарання за тим вироком становить два роки позбавлення волі.
По-друге, відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, зокрема нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст. 186 КК України, є правом, а не обов`язком суду.
Крім того, умовою для застосування цієї норми є не тільки наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, а й те, що ці обставини, з урахуванням особи винного, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Між тим, таких обставин, крім щирого каяття, встановлено не було, а тому, незважаючи на доводи, наведені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 ст. 69 КК України.

Що ж стосується наявності у обвинуваченого ОСОБА_6 тяжких захворювань, на які він посилається у своїй апеляційній скарзі, то, при наявності даних, що ці захворювання перешкоджатимуть відбуванню покарання, питання про його звільнення від покарання за хворобою, може бути вирішене судом в порядку, передбаченому законом.
По-третє, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також інші обставини кримінального провадження, в тому числі характер дій обвинуваченого та застосованого ним насильства під час вчинення злочину, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність передбачених законом підстав для зміни вироку, а саме підстав для висновку про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_8 )

Справа № 11-кп/796/2073/2017
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1