Ухвала Іменем України
05 лютого 2018 р.

м. Київ
справа № 154/2495/17 провадження № 51-2347ска18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року,
встановив:
Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн.
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року постанову суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить вимогу про перегляд у касаційному порядку вищеназваних судових рішень.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
ОСОБА_4 оскаржив у касаційному порядку судові рішення, прийняті судом згідно з законодавством України про адміністративні правопорушення.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний розгляд справи, а у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець керувався такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абз. 6 пп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).
У Кодексі України про адміністративні правопорушення встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає (ч. ч. 2, 10 ст. 294 КУпАП).
Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлені у статті 294 цього Кодексу відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.
Враховуючи наведене, оскаржені ОСОБА_4 судові рішення не можуть бути предметом перегляду в касаційному порядку.
Як зазначалося, КУпАП не містить норми про касаційне оскарження судового рішення у справі про адміністративне правопорушення. В цьому законі також не визначено, як має діяти суд в разі, якщо така скарга до нього надійшла. Тому, в таких випадках задля подолання законодавчої прогалини є можливим застосувати аналогію закону, а саме ст. 428 КПК України, яка регулює подібні правовідносини. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню у касаційному порядку.
На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 КУпАП, п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 грудня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3