Ухвала
Іменем України
29 січня 2018 р. м. Київ
Справа № 414/1381/17

Провадження № 51-1899ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
роглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Кремінського районного суду Луганської області від 31 серпня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рубіжне Луганської обл., жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодноразово судимого, остання судимість 10 липня 2017 р. за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки;

засуджено за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за вироком Кремінського районного суду Луганської області від

10 липня 2017 року ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирок Рубіжанського міського суду від 7 червня 2017 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням

ст.ст. 75, 76 КК України до обмеження волі на строк 2 роки 22 дні з іспитовим строком на 2 роки відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України постановлено виконувати самостійно.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, ставить вимоги про скасування ухвали Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення внаслідок м`якості. Просить призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за таємне викрадення в червні 2017 року майна потерпілих ОСОБА_5 на загальну суму 240 гривень та ОСОБА_6 на 2058 гривень 65 коп, вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище та таємне викрадення майна потерпілої ОСОБА_7 на загальну суму 935 гривень, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, за обставин, викладених у вироку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України прокурором не оспорюється.
Доводи прокурора про те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не враховано як обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, є необгрунтованими. Відповідно до ст. 34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
Із копії вироку видно, що суд зазначив наявність у ОСОБА_4 декількох непогашених судимостей за вчинення умисних злочинів. Вирішуючи питання про покарання також враховані ці обставини та призначено покарання у виді реального позбавлення волі на 4 роки.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно неправедливим через м`якість або через суворість.
З урахуванням того, що в апеляційній скарзі прокурора йшлося про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі, очевидним є те, що зазначена м`якість покарання відсутня і не була підставою для скасування вироку суду.

Визнаючи доводи прокурора необгрунтованими, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, урахував характер і ступінь тяжкості злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, суд виходив з того, що

ОСОБА_4 вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжкого, ніде не працює, є особою, раніше судимою, за місцем проживання характеризується задовільно. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 66 КК України вказав щире каяття, визнання вини, відшкодування заподіяної злочином шкоди під час досудового слідства. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та дав на них мотивовану відповідь. Зазначив, з яких підстав апеляційну скаргу визнав наобгрунтованою.
Таким чином, суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. Із поданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 19 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3