Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

27 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001612 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Прилиманське Одеської області, раніше неодноразово судимого, останній раз 07.08.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік, яке відбуте, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді:

- за ч. 2 ст. 185 КК України 2 роки позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі.
Цим же вироком, за сукупністю злочинів, відповідно до ст. 70 та ч. 3 ст. 72 КК України, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на три роки.

Визначено розмір застави, який здатний забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладені на нього обов`язки п`ятдесят розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в розмірі 80 000 грн., після внесення якої ОСОБА_7 підлягає звільненню з під варти в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 202 КПК України. У разі внесення застави, покласти строком на два місяці з дня звільнення з під варти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. п. 1-3 ч.5 ст. 194 КПК України, а саме: 1) прибувати за викликом до суду; 2) не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи, - не виконання яких тягне можливість застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано період з 22 по 23 (включно) липня 2016 року та з 24 лютого 2017 року по день набрання вироком законної сили включно з урахуванням строку його затримання (з 22 по 23 липня 2016 року та з 24 по 25 лютого 2017 року) та перебування під вартою в межах даного провадження із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі.

По справі вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, 22 липня 2016 року близько 12 год. 00 хв. ОСОБА_7 , маючи судимості за крадіжки та грабіж, знаходячись у фойє поліклініки № 1, що за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з корисливих мотивів і з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, маючи намір повторно таємно викрасти чуже майно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу до магазину дитячих іграшок, який розташований на першому поверсі даної поліклініки, повторно викрав чуже майно, яке належить ФОП ОСОБА_8 , а саме: дитячий самокат «ITrike» вартістю 660 грн., сумку з дитячими іграшками «Tous» вартістю 139 грн., та дитячу іграшку «Babydoll» вартістю 55 грн., а всього майно на загальну суму 854 грн., після чого з місця злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Крім того, 24 лютого 2017 року близько 00 год. 50 хв. ОСОБА_7 за попередньою змовою спільно з іншою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, маючи судимості за крадіжки та грабіж, діючи з корисливих мотивів і з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, маючи намір повторно таємно викрасти чуже майно, скориставшись тим, що за їх спільними діями ніхто не спостерігає, разом протиправно проникли через незамкнуті двері до підсобного приміщення ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: АДРЕСА_4 , звідки повторно викрали чуже майно, яке належить ТОВ «КЛУБ ГУРМЕ», а саме: кавомолку вартістю 2 669 грн. 79 коп., п`ять пляшок різного вина загальною вартістю 705 грн. 96 коп., а всього майна на загальну суму 3 375 грн. 75 коп., після чого з місця злочину втекли, розпорядившись викраденим на свій розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити призначене йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України та за сукупністю злочинів, відповідно до вимог ст. 70 цього Кодексу.
В обґрунтування поданої скарги обвинувачений зазначає про те, що вирок Святошинського суду м. Києва є необґрунтованим, оскільки судом при винесенні вироку не було враховано його особу, а також не враховано ряд пом`якшуючих покарання обставин.

Крім того, апелянт зазначає про те, що йому не було надано достатньо часу щоб додати до матеріалів справи довідку з його постійного місця проживання, яка б свідчила про те, що він перебуває у цивільному шлюбі та разом із дружиною виховував маленьку доньку 2015 року народження.

На думку апелянта, висновки суду наведені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, є однобічними та не об`єктивними, оскільки судом першої інстанції належним чином не було встановлено його особу, а також не взято до уваги того, що він повністю визнав свою вину, підтвердив усі обставини, які були встановлені досудовим слідством, щиро розкаявся у скоєному злочині та неодноразово наголошував, що дуже жалкує та винить себе в тому, що ним було вчинене кримінальне правопорушення, активно сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві, а також зазначив, що вчинений ним злочин не спричинив тяжких наслідків.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у повторному таємному викраденні чужого майна, яке належить ФОП ОСОБА_8 , а також повторному таємному викраденні чужого майна, яке належить ТОВ «КЛУБ ГУРМЕ», поєднаному з проникненням в інше приміщення за попередньою змовою групою осіб, тобто у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених відповідно ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, так само як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, а саме в межах призначеного йому покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які, згідно вимог ст. 12 цього Кодексу, є злочином середньої тяжкості та тяжким злочином; дані про особу винного, який судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, натомість належних висновків для себе не зробив і свою поведінку не виправив, характеризується посередньо, суспільно корисною працею не займається, не має постійного місця роботи та інших джерел заробітку, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, а відтак відсутні сумніви в його осудності. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди, а також і те, що потерпілі не мали до нього претензій. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, суд першої інстанції, в даному конкретному випадку, визнав за неможливе виправлення ОСОБА_7 в умовах без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання за вчинені ним злочини, в межах санкцій ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, застосувавши, при призначенні покарання за сукупністю злочинів, принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину. При цьому правових підстав для застосування ст. 69 КК України суд не знайшов.
Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення, обраний судом вид покарання, наявність підстав вважати, що ОСОБА_7 , з огляду на його репутацію (наявність судимостей, вчинення нового злочину під час дії заходів забезпечення), зможе ухилитися від виконання процесуальних рішень суду, суд, приймаючи до уваги стан здоров`я обвинуваченого, визнав за необхідне, в порядку ст. 377 КПК України, раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без зміни до набрання вироком законної сили, задовольнивши у такий спосіб клопотання з цього приводу прокурора, з одночасним визначенням розміру застави, який достатній для забезпечення процесуальних обов`язків.
Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі винного, а тому, незважаючи на доводи його апеляційної скарги, це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.
Зокрема, посилання обвинуваченого у скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував деякі пом`якшуючі його вину обставини, а саме те, що він, ОСОБА_7 , визнав свою вину, щиро розкаявся, неодноразово наголошував на тому, що дуже жалкує та винить себе за вчинені злочини, а також те, що він активно сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві, не можуть свідчити про призначення йому явно несправедливого покарання, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та прямо зазначено у вироку суду, обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, проте належних висновків для себе не зробив та свою поведінку не виправив, у зв`язку чим, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до нього ст. 69 КК України.

Виходячи з вищенаведеного, а також вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, в тому числі про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, не вбачає законних підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, як за окремий злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, так і відповідно за сукупністю вчинених ним злочинів.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , в порядку ст. 404 КПК України, змінити, виключивши із резолютивної частини зазначеного вироку посилання на визначення розміру застави та можливість його звільнення з під варти у разі внесення суми застави, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 374 цього Кодексу, у резолютивній частині вироку повинно бути зазначено рішення суду щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Враховуючи те, що за вироком суду обвинуваченому ОСОБА_7 було призначене реальне покарання у виді позбавлення волі та залишено без змін обраний щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначення розміру застави з можливістю звільнення обвинуваченого з під варти у разі внесення застави не може бути визнане обґрунтованим, оскільки фактично це могло призвести до зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу, що в даному випадку є неприпустимим.
Крім того, враховуючи зміни, внесені до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, на підставі Закону України від 18 травня 2017 року № 2046-VІІІ, який набрав чинності з 21 червня 2017 року, колегія суддів вважає необхідним уточнити розрахунок зарахування в строк відбування покарання ОСОБА_7 , строк його попереднього ув`язнення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , в порядку ст. 404 КПК України, змінити.
Виключити із резолютивної частини вироку щодо ОСОБА_7 посилання на визначення розміру застави та можливість його звільнення з під варти у разі внесення суми застави.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VІІІ, зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 22 по 23 липня 2016 року та з 24 лютого по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1544/2017

Категорія: ч.2, 3 ст.185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1