Провадження № 11-кп/780/1335/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 28 28.12.2017

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_7 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційний розгляд за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року про повернення прокурору обвинувального акта за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігів, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

-у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 березня 2017 року за № 0000287, -

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, повернуто прокурору прокуратури м. Києва для усунення недоліків, на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки ні при викладі фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, ні в формулюванні обвинувачення органом досудового розслідування не зазначено особу, якій ОСОБА_8 незаконно збув вогнепальну зброю та боєприпаси, що свідчить про неконкретність пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, суд першої інстанції, мотивуючи рішення про повернення прокурору обвинувального акта відносно ОСОБА_8 зазначає, що він складений не уповноваженою особою, так як згідно із ст.216 КПК України, розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 263 КК України, відноситься до підслідності органів Національної поліції, а в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_8 досудове розслідування проводилось слідчими прокуратури м.Києва, при цьому даних про зміну підслідності в цьому кримінальному провадженні у порядку, передбаченому ч.5 ст.36 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та повернути обвинувальний акт до суду першої інстанції для виконання вимог ст.ст. 314, 315 КПК України. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує на допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог глави 27 КПК України. Зокрема, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції за результатами підготовчого судового засідання на підставі ч.2 ст.376 КПК України обмежився складанням та оголошенням резолютивної частини ухвали про повернення обвинувального акта прокурору щодо ОСОБА_8 , не зазначивши недоліки обвинувального акта, які підлягають усуненню. Крім того, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції прокурор посилається на порушення місцевим судом вимог ч.2 ст.376 КПК України щодо строку складення та оголошення повного тексту ухвали суду, яка всупереч вимогам зазначеної норми кримінального процесуального закону була проголошена на сьомий день після оголошення її резолютивної частини.

В доповненнях до апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що обвинувальний акт, складений відносно ОСОБА_8 , повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема в ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_8 , які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. На переконання прокурора, суд першої інстанції, аналізуючи фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті. вийшов за межі своїх повноважень, наданих законом у підготовчому судовому засіданні.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, оскільки вважає висновки суду першої інстанції, зазначені в оскаржуваній ухвалі, законними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, доводи захисника, який заперечив проти поданої апеляційної скарги, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Як видно зі змісту оскаржуваної ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року, постановленої за результатами підготовчого судового засідання, підставою для повернення прокурору обвинувального акта відносно ОСОБА_8 , на переконання місцевого суду, є порушення органом досудового слідства вимог ст. 291 КПК України при його складенні.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності вимогам ст. 291 КПК України обвинувального акта, складеного 23 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_8 старшим слідчим першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м.Києва та затвердженого прокурором третього відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва (а.с. 2-8).

Як видно зі змісту обвинувального акта від 23 жовтня 2017 року, складеного відносно ОСОБА_8 , останній обвинувачується у придбанні, зберіганні та збуті вогнепальної зброї, вибухових пристроїв та боєприпасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Разом з тим, ні при викладі фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, ні в формулюванні обвинувачення, не зазначено осіб, яким ОСОБА_8 незаконно збував вогнепальну зброю та боєприпаси, що підтверджує висновки суду першої інстанції про неконкретність пред`явленого особі обвинувачення.

Практика Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення ( «Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року). Крім того, Європейський суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. Конкретності саме змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, «І.Н. та інші проти Австрії», від 20 квітня 2006 року, що відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.
Крім того, звертає на себе увагу відсутність у обвинувальному акті остаточної кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_8 . Відповідно до обвинувального акта, орган досудового розслідування кожен з епізодів злочинних дій обвинуваченого кваліфікував окремо, що, на переконання колегії суддів, є не зовсім вірним, так як зазначені дії ОСОБА_8 , в разі доведеності його вини, охоплюються диспозицією ч.1 ст.263 КК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість прийнятого судом першої інстанції рішення про повернення прокурору обвинувального акта, складеного щодо ОСОБА_8 , та про безпідставність поданої прокурором апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року про повернення прокурору обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 березня 2017 року за № 0000287, залишити без змін.

Судді:
________________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4