Справа № 183/6689/17
№ 1-кп/183/518/18
В И Р О К
іменем України
22 лютого 2018 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, має неповнолітню дитину 2009 р.н., з середньою освітою, військовослужбовця, номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання «сержант», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,
прокурора ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3
Наказом № 153 командира військової частини НОМЕР_1 від 09 жовтня 2014 року сержанта ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду номера обслуги 1 мінометного взводу мінометної батареї 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Сержант ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 121, 122 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.
Однак, 20 січня 2015 року сержант ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
30 січня 2017 року сержант ОСОБА_3 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе, в наслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, 20 січня 2015 року сержант ОСОБА_3 , самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , та не законно перебував за межами військової частини без поважних причин до 30 січня 2017 року, тобто, тривалістю понад один місяць.
Обвинувачений ОСОБА_3 винним у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину, показав, що з 10.01.2015 року перебував у відпустці, повинен був повернутися до частини 20.01.2015 року. Після закінчення відпуски звернувся за місцем розташування частини, але його повідомили, що його взвод направлений до Донецького аеропорту. Для проходження служби не прибув, в наступному, 30.01.2017 року добровільно прибув до військової частини НОМЕР_1 , уклав контракт на проходження військової служби в Збройних силах України, визнає, що скоїв кримінальне правопорушення, щиро кається.
В судовому засіданні учасники кримінального провадження не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.
У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.
Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за частиною 3 статті 407 КК України - самовільне залишення військової частини, без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад один місяць.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд, керуючись ст. 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого.
Так, кримінальне правопорушення, яке вчинене обвинуваченим відноситься до злочину середньої тяжкості, обвинувачений ОСОБА_3 має на утриманні неповнолітню дитину 2009 р.н., за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, на обліках у лікарів фтизіатра, нарколога, психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України - не судимий.
Обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
До обставини, що пом`якшує покарання, у відповідності до ст. 66 КК України, суд відносить та враховує щире каяття ОСОБА_3 , яке ґрунтується на належній критичній оцінці своєї протиправної поведінки, беззаперечному визнанні вини та готовністю понести кримінальну відповідальність.
Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд, виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним призначити ОСОБА_3 мінімальне покарання в межах санкції частини 3 статті 407 КК України, у вигляді позбавлення волі.
При призначенні покарання, суд, розглянувши клопотання ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 р.» та звільнення його від покарання, вислухавши учасників процесу вважає, що клопотання підлягає задоволенню, а ОСОБА_3 звільненню від покарання, з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є учасником бойових дій.
07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ і відповідно до ч. 2 зазначеного закону ОСОБА_3 є суб`єктом застосування амністії, як такий, що захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення та отримав статус учасника бойових дій.
Відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Враховуючи, що обмежень, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 ЗУ "Про амністію у 2016 році", щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 амністії, судом не встановлено, суд вважає, можливим призначивши ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі, звільнивши від його відбування призначеного покарання.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 349, 370, 394, 371, 373, 374, 376 КПК України, ЗУ "Про амністію у 2016 році", суд,-
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 407 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.2 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому ОСОБА_3 .
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1