Справа № 347/1967/17
Провадження № 1-в/347/86/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.11.17 м.Косів
Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів заяву заступника прокурора Івано-Франківської області в порядку ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року № 962-12 про визнання таким, що підлягає реабілітації на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»
ОСОБА_4 , 1923 р.н., уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України,
засудженого вироком військового трибуналу військ МВС Станіславської області від 13.04.1949 року за ст.ст. 54-1 п. «а», 54-11 КК УРСР в редакції 08 червня 1927 року на 25 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна та постановою Верховного Суду України від 29.08.1997 року, якою дії ОСОБА_4 перекваліфіковано із ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції від 08 червня 1927 року на ст. 196 КК УРСР в редакції 08 червня 1927 року та ухвалено вважати його засудженим на 5 років позбавлення волі,
в с т а н о в и в :
заступник прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою в порядку ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року № 962-12 про визнання ОСОБА_4 таким, що підлягає реабілітації на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Із заяви видно, що ОСОБА_6 вироком військового трибуналу військ МВС Станіславської області від 13.04.1949 року, був засуджений за ст.ст. 54-1 п. «а», 54-11 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року на 25 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна. Вироком Хабаровського крайового суду від 07.12.1953 ОСОБА_4 засуджено за ст. 16, ст. 59-3 КК РРФСР на 25 років позбавлення волі.
Постановою комісії Президії Верховної Ради СРСР від 02.08.1956 року пом`якшено строк покарання до 10 років позбавлення волі.
Постановою Президії Івано-Франківського обласного суду від 19.01.1968 року вирок стосовно ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування за нововиявленими обставинами. Постановою Президії Верховної Ради СРСР від 19.12.1969 року постанову Президії Верховної Ради СРСР від 02.08.1956 року стосовно ОСОБА_4 про пом`якшення покарання скасовано.
Ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду УРСР від 20.01.1970 постанову Президії Івано-Франківського обласного суду скасовано, ОСОБА_4 направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання.
10.07.1995 року прокуратурою Івано-Франківської області складено висновок, у якому зазначено, що ОСОБА_4 обгрунтовано засуджений і такий, що не підлягає реабілітації. Даний висновок постановою заступника Генерального прокурора України від 22.01.1996 року було скасовано. В ході розгляду протесту першого заступника Генерального прокурора України Верховним Судом України в постанові від 29.08.1997 року зазначено, що ОСОБА_4 засуджено обгрунтовано. Разом з тим судом було встановлено, що його дії кваліфіковано неправильно, оскільки злочин полягав у зберіганні вогнепальної зброї без відповідного дозволу, тому вирок військового трибуналу стосовно ОСОБА_4 змінено, дії перекваліфіковано з п. «а» ст. 54-1, 54-11 КК УРСР на ст. 196 КК УРСР та ухвалено вважати його засудженим на 5 років позбавлення волі з конфіскацією вилученої вогнепальної зброї.
Таким чином, Верховний Суд України фактично виправдав ОСОБА_4 за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року, які передбачали кримінальну відповідальність за зраду Батьківщині та організаційну діяльність, спрямовану на підготування або вчинення контрреволюційних злочинів. Однак, за незаконне зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів без належного дозволу перекваліфікував його дії на ст. 196 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року та ухвалив вважати його засудженим за цим законом на 5 років позбавлення волі.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заяву підтримав, суду пояснив, що з огляду на події, які останнім часом відбуваються в Україні, визнання нею демократичного шляху розбудови політичної системи, засудження тоталітарного комуністичного режиму в Україні, зумовлює її вирішувати питання про відновлення соціального статусу її громадян, що свого часу постраждали від незаконних переслідувань та репресій. Відповідно до ст. ст. 8 та 55 Конституції України, кожному гарантується захист та поновлення його прав у судовому порядку при дії в Україні принципу Верховенства права, за якими людина, її права та свобода визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За змістом ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», дія цього закону поширюється на осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958 року. Просить заяву задоволити.
Засуджений ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, заяву прокурора просить задоволити.
Представник засудженого по довіреності ОСОБА_7 дану заяву підтримав повністю і просить задовольнити її та визнати ОСОБА_4 таким, що підлягає реабілітації.
Вислухавши думку учасників судового процесу та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заяву слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до вступної частини Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року № 962-12, даним законом визнається, що особливо тяжкою спадщиною минулого є масові репресії, які чинились сталінським режимом та його провідниками в республіці. При судових і позасудових розправах грубо нехтувались норми Конституції, покликані охороняти права і свободи громадян, елементарні норми судочинства
Верховна Рада України засуджує репресії і відмежовується від терористичних методів керівництва суспільством, висловлює співчуття жертвам необгрунтованих репресій, їх рідним і близьким, проголошує намір неухильно добиватись відновлення справедливості, усунення наслідків свавілля і порушень громадянських прав.
А тому, цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим.
Так, в силу вимог ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», слід вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Як було встановлено судом, ОСОБА_4 був засуджений вироком військового трибуналу військ МВС Станіславської області від 13.04.1949 року за ст.ст. 54-1 «а» (зрада Батьківщині), 54-11 (участь у контрреволюційній організації) КК УРСР в редакції 08 червня 1927 року на 25 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна. Тобто, відповідно до вимог вищезазначеної статті Закону, ОСОБА_4 було засуджено за один із контрреволюційних злочинів і саме до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року.
Пізніше, постановою комісії Президії Верховної Ради СРСР від 02.08.1956 року йому було пом`якшено строк покарання до 10 років позбавлення волі, яку в 1969 році було скасовано.
В подальшому, вирок стосовно ОСОБА_4 було скасовано постановою Президії Івано-Франківського обласного суду від 19.01.1968 року, яку ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду УРСР від 20.01.1970 було скасовано, а ОСОБА_4 направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання.
Таким чином, як вирок від 13.04.1949 року стосовно ОСОБА_4 , так і призначене йому відповідно до нього покарання, залишились незмінними та засудженого було направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання.
Після проголошення незалежності України, на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», ОСОБА_4 не було реабілітовано, навіть незважаючи на те, що Постановою Верховної Ради України від 24.12.1993 року «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», було дано роз`яснено, що під політичним мотивом репресій необхідно розуміти застосування державою примусових заходів щодо противників радянської влади у вигляді пред`явлення обвинувачення, у вчиненні політичного (контрреволюційного) злочину або визнання особи соціально - небезпечною у політичному відношенні за наявності достовірних матеріалів, застосування на цих підставах репресій у судовому порядку.
Натомість, 10.07.1995 року прокуратурою Івано-Франківської області було складено висновок, у якому зазначено, що ОСОБА_4 обгрунтовано засуджений і такий, що не підлягає реабілітації. Постановою заступника Генерального прокурора України від 22.01.1996 р. вказаний висновок було скасовано.
Однак, в ході розгляду протесту першого заступника Генерального прокурора України Верховним Судом України в постанові від 29.08.1997 року зазначено, що ОСОБА_4 засуджено обгрунтовано. Разом з тим судом було встановлено, що його дії кваліфіковано неправильно, оскільки злочин полягав у зберіганні вогнепальної зброї без відповідного дозволу, тому вирок військового трибуналу стосовно ОСОБА_4 змінено, дії перекваліфіковано з п. «а» ст. 54-1, 4-11 КК УРСР на ст. 196 КК УРСР та ухвалено вважати його засудженим на 5 років позбавлення волі з конфіскацією вилученої вогнепальної зброї.
Таким чином, Верховний Суд України фактично виправдав ОСОБА_4 за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року, які передбачали кримінальну відповідальність за зраду Батьківщині та організаційну діяльність, спрямовану на підготування або вчинення контрреволюційних злочинів. Однак, за незаконне зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів без належного дозволу перекваліфікував його дії на ст. 196 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року та ухвалив вважати його засудженим за цим законом на 5 років позбавлення волі.
Однак, 09.04.2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України в XX столітті», стаття 1 якого передбачає, що борцями за незалежність України у XX столітті визнаються особи, які брали участь у всіх формах політичної, збройної та іншої колективної чи індивідуальної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі таких органів влади, організацій, структур та формувань, в тому числі і в складі Української повстанської армії (УПА).
В цей же день, Верховною Радою України було також прийнято Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістинного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», згідно до вимог ст.2 якого, комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнаний злочинним і таким, що здійснював політику державного терору.
Як видно з поданої до суду заяви, прокурором вказано, що згідно матеріалів архівної кримінальної справи №67616, яка знаходиться в Галузевому державному архіві СБ України у фонді №5 видно, що уродженець та житель с. Верхній Березів, Яблонівського району Станіславської області (на даний час с. Вижній Березів, Косівського району Івано-Франківської області) ОСОБА_4 , 1923 р.н., у травні 1944 року вступив у формування УПА, який очолював «Мороз», а потім до сотні УПА «Юрко» та був озброєний вогнепальною зброєю, яка була у нього вилучена 04.12.1948 року. За вказані дії ОСОБА_4 необгрунтовано був засуджений військовим трибуналом військ МВС Станіславської області за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року на 25 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна.
Таким чином, обвинувачення, яке було сформульоване трибуналом у вироку від 13.04.1949, стверджує те що, ОСОБА_4 був засуджений за боротьбу, в тому числі збройну, проти радянської влади, за намагання створення незалежної Української Держави, за участь у збройних загонах Української Повстанської Армії та інші дії, які безумовно стверджують про його участь у боротьбі за незалежність України.
А тому, із урахуванням положень ст.2 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», наведені обставини у поєднанні із вимогами діючого в Україні законодавства, дають підстави стверджувати, що в основі засудження ОСОБА_4 , знаходились саме політичні мотиви, а саме: засудження осіб, які чинили супротив комуністичному тоталітарному режиму, виборюючи у такий спосіб незалежність для України, що безумовно вказує на необхідність визнання необгрунтованості його засудження із подальшою реабілітацією.
У відповідності до вимог ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття.
Таким чином, беручи до уваги вищенаведене та зважаючи на даний органами прокуратури висновок, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 був необґрунтовано засуджений та підлягає реабілітації на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
На підставі наведеного ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», Постанови Верховної Ради України від 24.12.1993 року «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та керуючись ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», ст.ст. 32, 372 КПК України, суд
у х в а л и в :
Заяву заступника прокурора Івано-Франківської області задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , 1923 року народження, жителя с. Нижній Березів, Косівського району, Івано-Франківської області, - необгрунтовано засудженим вироком військового трибуналу військ МВС Станіславської області від 13.04.1949 року за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року на 25 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна та постановою Верховного Суду України від 29.08.1997 року, якою дії ОСОБА_4 перекваліфіковано із ст.ст. 54-1 п. «а», 54-11 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року на ст. 196 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року та ухвалено вважати його засудженим на 5 років позбавлення волі.
Визнати ОСОБА_4 таким, що підлягає реабілітації на підставі ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Суддя: ОСОБА_1