Справа № 520/3955/17
Провадження № 1-кп/520/714/17
УХВАЛА
07.09.2017 року м.Одеса

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в приміщені суду у відкритому судовому засіданні питання доцільності подальшого тримання під вартою обвинувачених у кримінальному провадженні №0000738 від 28.02.2017, за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Вільне Нижньосірогозбкого району Херсонської області, українець, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживав у знайомого за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Чорноземне, Якимівського району Запорізької області, українець, громадянин України, з середньою освітою, не одружений, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , тимчасово проживав у знайомого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
та їх захисника адвоката ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності подальшого тримання обвинувачених під вартою.
В теперішній час виникла необхідність у вирішенні питання про доцільність подальшого тримання під вартою обвинувачених, оскільки строк дії ухвал суду від 13.07.2017 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 закінчується 11.09.2017 року у кожного.
Прокурор вважав за необхідне продовжити строки тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надавши відповідні пояснення. В обґрунтування необхідності продовження строків тримання під вартою прокурор зазначив, що обвинуваченим висунуті обґрунтовані обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає позбавлення волі до 10 років, а також ризики, які були враховані судом при обранні запобіжного заходу, не зникли, актуального значення не втратили, продовжують існувати.
Захисник заперечив проти продовження строку тримання обвинувачених під вартою, оскільки наявні раніше ризики на сьогодні відпали або істотно зменшилися, ризики наведені прокурором формально. Наявність ризиків була актуальна в перший місяць розслідування кримінального провадження, але ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без запобіжного заходу протягом лютого березня 2017 року нікуди не зникли, кримінальному провадженню не перешкоджали, на свідків не впливали. Тому захисник прохав змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на особисте зобов`язання обвинувачених.
Обвинувачені підтримали клопотання свого захисника.
Прокурор заперечив проти задоволення клопотання захисника та обвинувачених про зміну запобіжного заходу, вважаючи, що тяжкість злочину, у вчиненні якого обґрунтовано обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є основоположними обставинами, які обгрунтовують їх утримання під вартою.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши необхідні матеріали кримінального провадження, керуючись ст.ст. 5, 6, 7 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, 1950 р., приходить до висновку про те, що підстав для подальшого тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вбачається. Тому клопотання захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання обвинуваченим підлягає задоволенню.
Метою застосування запобіжного заходу є запобігання ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою обґрунтоване обвинувачення та наявні ризики.

Разом з тим, прокурор не довів в суді існування ризиків, а саме, можливого незаконно впливу на свідків, ухилення від суду, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином. При цьому прокурор не обґрунтував, чому недостатньо застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно до ст.177 КПК України запобіжний захід застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою припинення злочинної діяльності, запобігання спробам ухилитися від слідства або суду, перешкоджання встановлення важливих обставин кримінального провадження, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень і лише при наявності достатніх підстав вважати, що ці особи будуть намагатися ухилитися від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати кримінальному провадженню або продовжувати злочину діяльність.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вiд 23 лютого 2006 року №3477, суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Так, рішенням ЄСПЛ у справі Орловський проти України, засудженого за вчиненого ряду особливо тяжких злочинів, було встановлено порушення п.3 ст.5 Конвенції - право на судовий розгляд протягом розумного строку або на звільнення під час розгляду справи з гарантією явки в судове засідання.
З рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року в справі "Смирнов проти Росії", вбачається, що питання щодо того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно (п.п.61, 62 ). Наявність підстав тримання під вартою обвинуваченого повинні оцінюватися в кожній конкретній справі з урахуванням конкретних її обставин. Тривале ж утримання під вартою людини може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак, інтересами суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (аналогічне рішення Суду від 26 січня 1993 року справу "Ш. проти Швейцарії"). Саме на національні судові органи покладається обов`язок забезпечувати розумність строків тримання обвинуваченого під вартою. Для цього суди повинні розглянути всі факти на користь, і проти існування суспільного інтересу, який, при належному обліку принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід норми про повагу до особистісної свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення з-під варти .
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для обрання відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 найсуворішою запобіжного заходу і доцільність утримання їх в умовах ізоляції від суспільства виправдовувалася необхідністю збору доказів у справі, їх закріпленням і забезпеченням процесуальних рішень. Досудове слідство було закінчено і обвинувальний акт з реєстром зібраних по справі доказами, закріпленими відповідними процесуальними документами і прийомами, надійшов до суд 03.04.2017 року. З моменту закінчення досудового розслідування, слідчі дії по збору доказів у справі не проводяться. Отже, на даному етапі судового процесу підстави вважати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, будуть перешкоджати встановленню істини у справі, безпідставні. Інших же об`єктивних даних, які заслуговують на увагу, про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, будуть перешкоджати встановленню істини у справі або будуть продовжувати злочинну діяльність або ухилятися від суду, не встановлено.
Зазначені обставини свідчать про те, що подальше утримання під вартою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не буде розумно виправданим, навіть з оглядкою на суспільний інтерес. В даному випадку щодо обвинувачених повинен дотримуватися принцип свободи, оскільки подальше утримання їх під вартою аж до розгляду справи в суді по суті пред`явленого їм обвинувачення, буде фактичним відбуванням обвинуваченими покарання за злочин, за яке вони ще не засуджені.
На зазначені обставини звернуто увагу рішенням Європейського суду з прав людини від 6 квітня 2000 року в справі "Лабіта проти Італії" щодо скарги на тривалість тримання під вартою. Зокрема, в цьому рішенні зазначено, що відповідні органи тричі розглядали питання щодо подальшого тримання обвинуваченого під вартою і відмова звільнити його пояснювався декількома обставинами: існуванням важливих доказів його провини, небезпекою здійснення тиску на свідків, і можливістю фальсифікації доказів. Однак не було при цьому враховано, що звинувачення спиралося лише на докази, які з часом не посилювалися, а втрачали свою переконливість.
Наперед не даючи оцінки дослідженим судом доказам про винність або не винність обвинувачених в пред`явленому їм обвинуваченні, суд приходить до висновку про те, що деякі з зібраних досудовим слідством доказів втрачають свою переконливість.
Разом з тим, мотиву однієї лише тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недостатньо для вирішення питання на користь подальшого їх утримання під вартою, оскільки такий висновок буде суперечити рішенням Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп / 2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається як обов`язкова підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.
Згідно рішень ЄСПЛ у справі Панченко проти Росії ризик втечі не повинен оцінюватися тільки на підставі суворості покарання, яке може послідувати; Бегчієв проти Молдови - ризик втечі повинен оцінюватися в світлі таких факторів, як характер людини, його моральні принципи, наявність місця проживання і роботи, сімейні узи, будь-які інші зв`язки з країною, в якій ведеться його переслідування; справа Ньюмейстер проти Австрії - ризик втечі неминуче знижується з плином часу, проведеного в ув`язненні; Ідалов проти Росії, Гаріцкі проти Польщі, Храіді проти Німеччини, Іліжков проти Болгарії - серйозність майбутнього покарання є релевантною обставиною при оцінці небезпеки втечі обвинуваченого, сама по собі тяжкість звинувачення не може служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення, що також знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп / 2003.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.331, 182, 183, 194, 197, 369-372 КПК України, ст.29 Конституції України, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Змінити запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнивши їх із під варти в залі суду.

Покласти на обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наступні обов`язки:

1) прибувати до Київського районного суду м.Одеси за першою вимогою;

2) не відлучатися за межі м.Одеси без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Строк дії ухвали суду в частині покладення додаткових обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, становить 60 (шістдесят) днів і припиняє свою дію 06.11.2017 року.

Роз`яснити обвинуваченим, що відповідно до ст.179 ч.2 КПК України, у разі невиконання умов запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання або покладених на них обов`язків, до них може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на них може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткових мінімумів працездатних осіб.

Контроль виконання умов запобіжного закладу і покладених на обвинувачених обов`язків здійснює прокурор.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1