АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 543/944/16-к Номер провадження 11-кп/786/318/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою суду, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15.12.2015 року за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 роки, вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2016 року за ч. 2 ст. 289 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки без конфіскації майна,

задоволено клопотання старшого інспектора Оржицького районного сектору КВІ управління ДПтСУ в Полтавській області про застосування покарання за наявності декількох вироків.

Постановлено вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15.12.2015 року та вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2016 року відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно.

Мотивуючи своє рішення, суддя вказав, що остаточне покарання за вироками мало бути визначено за ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки злочини, за які ОСОБА_7 засуджено зазначеними вироками, були вчинені у 2014 році.

Застосування відносно ОСОБА_7 принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим та повного чи часткового складання покарань неможливе, оскільки згідно першого вироку він засуджений до позбавлення волі і звільнений від відбування покарання з випробуванням, а згідно іншого вироку він засуджений до обмеження волі і це покарання належить відбувати реально, а тому вироки слід виконувати самостійно.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся засуджений ОСОБА_7 .

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, оскільки вважає, що вироки, за якими його засуджено, не можуть виконуватися самостійно і підлягають об`єднанню, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим.

Інші учасники судового провадження ухвалу суду не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і вважав рішення суду законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження та особової справи засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника та інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Згідно з п.11 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15.12.2015 року за ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від призначеного покарання ОСОБА_7 звільнено з випробуванням та призначено йому іспитовий строк 2 роки.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 роки без конфіскації майна.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за яким у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру. Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про неможливість застосування щодо ОСОБА_7 принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, принципу повного чи часткового складання покарань, оскільки згідно першого вироку останній засуджений до позбавлення волі і звільнений від відбування покарання з випробуванням, а згідно іншого вироку він засуджений до обмеження волі і це покарання належить відбувати реально, отже зазначені вироки слід виконувати самостійно.
За таких обставин апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без зміни.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року про вирішення питання про застосування покарання за вироками відносно ОСОБА_7 - без зміни.
СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4