О К Р Е М А Д У М К А
судді Суворовського районного суду м.Одеси
Стаття 375 КПК України передбачає, що судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду. Якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Головуючий голосує останнім, у разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді.
Кожен з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Під час підготовчого провадження, Колегією суддів Суворовського районного суду м.Одеси розглянуті обвинувальний акт з додатками до нього у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в ході чого й поміж іншого, захисниками ОСОБА_6 і ОСОБА_7 подані письмові клопотання про зміну першому із зазначених обвинувачених міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, а прокурором ОСОБА_8 , навпаки, подані письмові клопотання про продовження застосування раніше обраних запобіжних заходів вказаним обвинуваченим.
Колегією суддів за наслідками обговорення у нарадчій кімнаті результатів розгляду в підготовчому судовому засіданні, наряду з іншим, зазначених клопотань захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а також прокурора ОСОБА_8 , постановлено ухвалу суду від 19.10.2017 року, якою поміж іншого відмовлено у задоволенні означених клопотань вказаних захисників та їх підзахисному обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із задоволенням відповідного клопотання прокурора, з чим не погоджуюсь, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Стаття 177 означеного Кодексу, встановлює, що метою застосування запобіжного заходу є: забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити або сховати речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого чи свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчинення правопорушення, у якому підозрюється чи обвинувачується, а за ч.1 ст.183 цього ж Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.
Зі змісту положень ст.178 вказаного Кодексу слідує, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей; дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів; розмір майнової шкоди та інше.
З огляду на п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, а за ч.2 ст.181 цього ж Кодексу, домашній арешт може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Разом з цим, за ч.2 ст.194 зазначеного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, пов`язані з обґрунтованістю підозри у вчиненні підозрюваним чи обвинуваченим кримінального правопорушення та з наявністю встановлених ст.177 цього Кодексу ризиків, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наведеним у клопотанні ризиків, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у розглядуваному клопотанні, а також покласти на підозрюваного чи обвинуваченого відповідні обов`язки, що випливають з доводів клопотання.
Втім, ст.8 вказаного Кодексу та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.
У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень ст.5 Конвенції, якою встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було "законним", зокрема з дотриманням "процедури, встановленої законом", зазначається про те, що у цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст.5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля, а відтак за практикою ЄСПЛ, національні органи, передусім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон відповідно до ст.5 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 10.06.1996 року у справі "Бенхем проти Сполученого Королівства").
Проте, у розглядуваному клопотанні прокурора ОСОБА_8 взагалі не обґрунтовано й доданими до клопотання відповідними матеріалами не доведено недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів, натомість зміст клопотання містить лише необґрунтовані та недоведені іншими доданими матеріалами припущення його ініціатора, а також у клопотанні наведені посилання на докази обґрунтування підозри та прокурором вказано на практику ЄСПЛ щодо існування суспільного інтересу, який у даному випадку також залишився недоведеним стороною обвинувачення.
Наряду з цим, обмеження у розглядуваному клопотанні прокурора ОСОБА_8 про продовження строку застосування обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для продовження такого строку, без встановлення їх наявності, обґрунтованості та доведеності до конкретної особи уявляє собою порушення вимог п.4 ст.5 Конвенції.
Аналогічні висновки містяться у правових позиціях ЄСПЛ у рішеннях в справі «Белевитський проти Росії» від 01.03.2007 року, «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, «Клішин про України» та «Кравченко проти України» від 23.12.2012 року.
Так, практика ЄСПЛ встановлює, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але при цьому, Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").
У своїх рішеннях ЄСПЛ також звертає увагу на те, що тяжкість злочину, вчиненого обвинуваченим, та ризик його ухилення від слідства чи суду залишаються єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення. Проте, згідно з п.3 ст.5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому прокурор у своєму клопотанні має навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі "Яблонський проти Польщі", від 23 вересня 1998 року у справі "І.А. проти Франції", від 4 жовтня 2001 року у справі "Іловецький проти Польщі").
Крім цього, ЄСПЛ також зазначає, що існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти, а доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі "Смирнова проти Росії"). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи, передусім суди, завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі "Вренчев проти Сербії").
Системний аналіз наведених вимог кримінального процесуального кодексу, ст.ст.5, 6 Конвенції, якими передбачені права особи саме на свободу й на справедливий суд, та практики ЄСПЛ, Колегію суддів при вирішенні поданих сторонами письмових клопотань щодо запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_4 , повинно було прийнято до уваги фактичне завершення збирання стороною обвинувачення відповідних доказів у цьому кримінальному провадження та закінчення його досудового розслідування, а також те, що незважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує вказаному обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих діянь, останній - раніше не судимий та утримується під вартою з моменту затримання майже вісім місяців (з 23.02.2017 року), має місце реєстрації та постійне місце мешкання в передмісті Одеси, є пенсіонером Міністерства оборони України та особою похилого віку, займається громадською діяльністю та є депутатом Лиманської районної ради Одеської області, страждає на ряд небезпечних для життя хвороб, перебуває у шлюбі й має на утриманні невістку з онуком, виключно позитивно характеризується за місцем мешкання та колишніми колегами по службі у Збройних Силах України, та під час вирішення аналогічних питань відносно вказаного обвинуваченого протягом досудового розслідування були внесені відповідні клопотання народними депутатами України щодо обрання зазначеній особі запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням свободи, що свідчить про хворобливий стан означеного обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків в місці постійного проживання та позитивність його репутації.
На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та приймаючи до уваги означені в обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_4 діянь, які кваліфіковані органом досудового розслідування, як пособництво у злочині середньої тяжкості та приготування до злочину такої тяжкості (ч.5 ст.27, ч.1 ст.161; ст.14, ч.1 ст.346 КК України), закінченого замаху на особливо тяжкий злочин (ч.2 ст.15, ч.3 ст.346 КК України), які до того ж настання будь-яких шкідливих наслідків не потягли та за які у разі засудження обвинуваченого і згідно зі ст.ст.65, 68, 70 КК України загрожує максимальне покарання до 8 років позбавлення волі, зважаючи на вищеперелічені дані про особу вказаного обвинуваченого та враховуючи існування в теперішній час лише незначних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що судовий розгляд по суті ще не розпочатий та потерпілий або свідки обвинувачення в суді ще не допитувались, зважаючи на недоведеність у розглядуваному клопотанні прокурора недоцільності застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого та з огляду на тривалість його тримання під вартою, на наявність у останнього місця реєстрації й постійного проживання у передмісті Одеси, Колегія суддів мала дійти висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, достатньо застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього відповідних обов`язків, із задоволенням клопотань сторони захисту та із залишенням означеного клопотання прокурора ОСОБА_8 без задоволення.
Суддя: ОСОБА_1