Ухвала
Іменем України
29 грудня 2017 р.

м. Київ
справа № 314/525/17

провадження № 51-385 ск 17
Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Кримінального касаційного суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року,

встановила:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. Вказує, на незастосування судом апеляційної інстанції частини 5 статті 72 КК України при призначені йому покарання у виді довічного позбавлення волі, що суперечить висновкам Верховного Суду України від 26 жовтня 2017 року №5-121кс(15)17. Зазначається засудженим і про те, що ще в період дії названої норми кримінального закону він звернувся з відповідним клопотанням до суду першої інстанції.
Відповідно до вимог частини 2 статті 427 КПК України у касаційній скарзі, окрім іншого, наводяться обґрунтування вимог щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень з урахуванням підстав для їх скасування судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК України, а також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі статтею 436 КПК України.
Однак, вказаних вимог кримінального процесуального закону засуджений не дотримався.
З касаційної скарги засудженого вбачається, що він припустився суперечностей у ній, оскільки подає скаргу на ухвалу суду апеляційної інстанції, наводить доводи на обґрунтування незаконності ухвали суду апеляційної інстанції, а ставить вимогу про скасування і ухвали суду першої інстанції.
Разом з цим, засуджений не навів у касаційній скарзі доводів на обґрунтування незаконності або необґрунтованості ухвали суду першої інстанції, оскільки вбачає незастосування норми кримінального закону виключно судом апеляційної інстанції.
Крім того, вимога засудженого до суду касаційної інстанції щодо витребування його особової справи не узгоджується з положеннями статті 436 КПК України.
Таким чином, недодержання засудженим вимог, передбачених статтею 427 КПК України, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.
Звертаємо увагу засудженого і на те, що його касаційна скарга адресована до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в той час, коли відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року), судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
На підставі наведеного та керуючись статтею 5, частиною 1 статті 429 КПК України, колегія суддів

постановила:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року, якими вирішувалося клопотання засудженого про застосування Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3