Номер провадження: 11-сс/785/1687/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.10.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 ,

слідчого ОСОБА_10 ,

перекладача ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2017 року, якою ОСОБА_9 підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002752 продовжений строк тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2017 року задоволено клопотання СВ Портофранківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України продовжений строк тримання під вартою до 27 листопада 2017 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про продовження його підзахисному запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати до ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує наступними доводами:

1)підозра пред`явлена ОСОБА_9 за ч.2 ст.187 КК України є необґрунтованою і ґрунтується лише на показах потерпілих;

2)клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою не відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України, оскільки в ньому взагалі не зазначено з яких саме причин заявлені слідчим ризики на теперішній час не зменшились і продовжують існувати;

3)слідчий порушив процесуальні строки подання клопотання про продовження строку тримання під вартою встановлені ч.1 ст.199 КПК України;

4)слідчим суддею не було враховано, що ОСОБА_9 позитивно характеризується, має сім`ю, постійне місце проживання та роботи. Все це свідчить по наявність у ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків;

5)під час розгляду клопотання слідчого було порушено право ОСОБА_9 на захист.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та підозрюваного ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Зі змісту ст.199 КПК України вбачається, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявні обставини, що перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Частиною 4 ст.199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (також справа «Буткевічюс проти Литви»).

Разом з тим відповідно до п.175 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 р., заява № 42310/04 суд наголошує, що термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання

під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови» (Cebotari v. Moldova), N 35615/06, п.48, від 13 листопада 2007 року).

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , слідчий суддя в цілому дотримався вимог ст.199 КПК України, взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, врахував їх при постановленні оскарженої ухвали та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 у встановлені законом строки.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Так досудовим розслідуванням встановлено, що 26 вересня 2017 року приблизно о 19 год. 00 хв. ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , , та дві невстановлені слідством особи на автомобілі марки «ВМВ 750» чорного кольору, з номерними знаками НОМЕР_1 (реєстрація республіки Азербайджан) знаходились на розі вул.Малиновського та вул. Рекордна у м.Одесі де у них виник спільний злочинний намір, спрямований на скоєння нападу з метою заволодіння майном, яке належить ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Приступивши до реалізації свого злочинного наміру та заздалегідь домовившись, про свої дії, приблизно о 19 год. 10 хв. ОСОБА_12 , зупинив автомобіль біля узбіччя на розі вул.Малиновського та вул.Рекордна у м.Одесі, та разом з невстановленою слідством особою, який знаходився поряд на пасажирському сидінні залишились в салоні авто, а ОСОБА_9 з ще однією невстановленою особою підійшли до ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , та запросили їх до салону автомобіля, під приводом показати місто, на що потерпілі погодились.

Рухаючись на автомобілі по вул.Французький бульвар в м.Одесі, ОСОБА_12 почав вимагати у ОСОБА_13 та ОСОБА_14 віддати їхні речі. Після чого, ОСОБА_9 , який знаходився на задньому пасажирському сидінні дістав предмет схожий на ніж та почав погрожувати ОСОБА_13 вимагаючи віддати належне йому майно, на що останній відмовився. Тоді невстановлена особа, що знаходилась на передньому пасажирському сидінні, електрошоком уразив ОСОБА_13 в район грудної клітини, та в праву ногу, подавивши таким чином волю останнього до супротиву та відкрито заволодів його майном.

В цей час ОСОБА_9 , з шиї ОСОБА_13 ривком зірвав золотий ланцюжок вагою 50 грамів вартістю 50 000 грн.

В подальшому невстановлена особа, з руки ОСОБА_14 який був наляканий та не чинив опору, ривком заволоділа сумкою вартістю 1 000 грн., в якій знаходився: Портативний зарядний пристрій (акумулятор) марки «Енріко Фермі» вартістю 400 грн.; Мобільний телефон марки «Хуавей С510» чорного кольору, вартістю 2 500 грн. з сім картами; Наручний годинник марки «Тіссот» вартістю 12 500 грн.

Заволодівши майном ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , ОСОБА_12 який був за кермом автомобіля, зупинився на вул.Велика Арнаутська кут вул.Заславського щоб висадити потерпілих.

Заволодівши майном, ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та дві невстановлені слідством особи з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, але невдовзі були затримані працівниками поліції.

27 вересня 2017 року о 01 год. 00 хв. ОСОБА_9 затримано в порядку ст.208 КПК України та цього ж дня йому повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні вказаного злочину, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, які були приєднані до матеріалів клопотання та досліджені в судовому засіданні, а саме: протоколом огляду місця події від 26 вересня 2017 року; протоколом обшуку автомобіля «ВМВ 750» чорного кольору, з номерними знаками НОМЕР_1 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання, відповідно до яких потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказали на ОСОБА_9 , які на особу, яка вчинила відносно них злочин, протоколами допиту потерпілих, вилученими речовими доказами, серед яких було і майно потерпілих, іншими матеріалами кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказані докази є достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину. При цьому, доводи сторони захисту про необґрунтованість підозри ОСОБА_9 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено та в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Крім того, необґрунтованими є доводи захисника ОСОБА_8 про те, що слідчий суддя, в обґрунтування свого рішення про обґрунтованість підозри ОСОБА_9 послався на докази, які він навіть не досліджував, вони відсутні в матеріалах провадження за клопотанням слідчого.

Так, під час апеляційного розгляду слідчий ОСОБА_10 пояснив, що в ході розгляду зазначеного клопотання він надав для дослідження слідчому судді матеріали всього кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0002752.

Крім того, вказані докази були повторно досліджені судом апеляційної інстанції та долучені до матеріалів провадження.

Також, апеляційний суд зазначає, що захисник ОСОБА_8 взагалі не приймав участі в судовому засіданні під час розгляду клопотання слідчого.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

Апеляційний суд вважає, що слідчий в клопотанні та наданих матеріалах, а також прокурор в судовому засіданні апеляційного суду довели, що ризики передбачені пунктами 1 та 3 ч.1 ст.177 КПК України, які обґрунтовують необхідність продовження строку тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_9 не зменшились і продовжують існувати, зокрема останній перебуваючи на свободі може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні.

Так, ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого, у разі доведеності вини підозрюваного, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що з метою ухилитись від кримінальної відповідальності ризик того, що ОСОБА_9 може вдатись до спроб переховуватись від органу досудового розслідування та суду є цілком обґрунтованим і реально існує.

Разом з тим Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, шо сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України підтверджується і тією обставиною, що ОСОБА_9 є громадянином іншої держави, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . На території м.Одеси не має постійного місця проживання та роботи, а отже і міцних соціальних зв`язків.

За таких обставин, у разі застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, орган досудового розслідування буде позбавлений можливості контролювати місце його перебування, а сам ОСОБА_9 матиме безперешкодну можливість виїхати за межі України та ухилитись від кримінальної відповідальності.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 зазначив про те, що ОСОБА_9 прибув на територію м.Одеси зі своїм товаришем - іншим підозрюваним ОСОБА_12 транзитом для подальшого направлення до Республіки Туреччина, де він планував пройти лікування, оскільки хворіє на язву шлунку. Разом з тим, сторона захисту не надала апеляційному суду будь-яких документів на підтвердження вказаних доводів, таких як квитки на транспортний засіб, що прямує до Туреччини, медичних направлень, підтверджень медичного закладу Туреччини про готовність проведення лікування, тощо.

Апеляційний суд ставить під сумнів таку версію сторони захисту і з огляду на географічне розташування Республіки Туреччина, яка зі сходу межує з Республікою Азербайджан.

За таких обставин направлення до Республіки Туреччина через м.Одесу є недоцільним і нелогічним з точки зору як і часу так і матеріальної складової.

Крім того, в судовому засіданні стороною захисту був наданий договір оренди квартири, відповідно до якого, ОСОБА_9 винаймає в АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у нього постійного місця проживання, а отже, на думку сторони захисту до нього може бути застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту. Апеляційний суд ставить під сумнів достовірність вказаного договору, оскільки він був укладений 26 вересня 2017 року, за день до затримання підозрюваного, а строк дії договору становить один рік, що суперечить версії підозрюваного, про те, що до м.Одеси він прибув транзитом для подальшого направлення на лікування до Республіки Туреччина.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що за вказаною адресою здійснює професійну діяльність захисник підозрюваного ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 .

На підставі викладених обставин апеляційний суд вважає неспроможною версію сторони захисту щодо цілей приїзду ОСОБА_9 на територію м.Одеси.

З цих підстав апеляційний суд вважає, що ризик передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України обґрунтований та реально існує.

Крім того, характер та обставини вчиненого ОСОБА_9 злочину, який був вчинений з погрозою застосування насильства до потерпілих, свідчить про наявність ризику того, що у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, підозрюваний може вчиняти вплив на потерпілих, з метою схилити їх до зміни своїх показів, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному досудовому розслідуванню.

Крім того, апеляційний суд визнає наявним і ризик того, що ОСОБА_9 може продовжувати вчиняти нові злочини, оскільки він не працевлаштований в м.Одесі та не має постійних джерел доходу.

Також апеляційний суд не може погодитися з доводами захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_9 не може утримуватися в умовах слідчого ізолятору, оскільки має вкрай незадовільний стан здоров`я.

Так, пунктом 2.8 Наказу Міністерства Юстиції України від 18.03.2013 № 460/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» передбачено, що надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525.

Згідно з пунктом 2.7 вказаного порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

За таких обставин у разі неможливості надання медичної допомоги ОСОБА_9 в умовах слідчого ізолятору, він має бути доправлений до відповідного закладу охорони здоров`я під конвоєм, а керівництво СІЗО зобов`язано забезпечити його цілодобову охорону під час проходження лікування.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_9 та дозволить контролювати його місце перебування під час досудового розслідування, а також зможе запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

При цьому обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, що виключають можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою апеляційним судом не встановлені.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2017 року, якою ОСОБА_9 підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002752 продовжений строк тримання під вартою до 27 листопада 2017 року включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4