Справа № 468/545/17-к

БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К

іменем УКРАЇНИ

19.09.2017 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка кримінальне провадження №0000109 по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ручейки Новгородківського району Кіровоградської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , судового розпорядника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за таких обставин.

01.03.2017 року вранці в с. Новоєгорівка Баштанського району біля домоволодіння АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 виникла сварка на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході якої ОСОБА_10 рукою схопив ОСОБА_3 за верхній одяг та почав тягнути на себе. В цей час у ОСОБА_3 виник раптовий злочинний умисел на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 завдав ОСОБА_10 кулаком правої руки один удар в область лівої надбрівної дуги та один удар правою ногою в область грудної клітки, внаслідок яких потерпілий впав на землю. Коли потерпілий ОСОБА_10 лежав на землі на лівому боці, ОСОБА_3 завдав йому ще двох ударів передньою частиною правої стопи в область живота та після цього залишив місце події. Внаслідок побиття обвинуваченим ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_10 було завдано тяжкі тілесні ушкодження в виді травматичного розриву брижі тонкого кишечника, що спричинило гостру внутрішню кровотечу, від якої настала смерть ОСОБА_10 .

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в межах, визначених ст. 337 КПК України, суд приходить до висновку про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_3 у заподіянні ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого.

Свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину ОСОБА_3 не визнав, заперечуючи факт заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть. В суді обвинувачений пояснив, що 01.03.2017 року близько 09.00 год. прийшов додому до ОСОБА_10 , де вони разом почали вживати алкогольні напої, в ході чого ОСОБА_10 спитав в обвинуваченого за що він кілька днів тому вдарив ОСОБА_11 , ОСОБА_3 заперечив, що він бив ОСОБА_11 , тому ОСОБА_10 запропонував разом піти до ОСОБА_11 , щоб з`ясувати це. ОСОБА_3 погодився та вони вдвох з ОСОБА_10 пішли до місця, де ОСОБА_11 працював. Прийшовши до двору домоволодіння, де ОСОБА_11 працював, ОСОБА_10 йшов покликати ОСОБА_11 та перечепившись через бетонну плиту впав животом на лавку, яка стояла біля воріт. ОСОБА_10 піднявся, після чого з двору вийшов ОСОБА_11 . Отримавши від ОСОБА_11 відповідь щодо раніше виниклого конфлікту між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , ОСОБА_10 схопив ОСОБА_3 за кофту та вдарив його рукою в обличчя, ОСОБА_3 намагався відштовхнути ОСОБА_10 та зачепив рукою його ліву брову, від чого ОСОБА_10 впав на землю та порвав кофту ОСОБА_3 . Коли ОСОБА_10 лежав на землі ОСОБА_3 двічі «пнув» ОСОБА_10 ногою по правій руці, щоб останній піднімався. Після цього з двору вийшла ОСОБА_12 . ОСОБА_10 залишився лежати біля двору, ОСОБА_3 пропонував йому допомогти підвестись, але ОСОБА_10 відмовлявся, вказуючи, що відпочине й сам підведеться. Після цього ОСОБА_3 почав займатись своїми справами бити олію в дворі даного будинку, а ОСОБА_10 залишився біля двору. Через деякий час ОСОБА_3 почув крики жінок та, боячись, що його поб`ють залишив вказаний двір.

Обвинувачений заперечує, що завдавав потерпілому ударів ногами в живіт та грудину, вказує, що показання надані ним при проведенні слідчого експерименту були зумовлені неправомірним впливом на нього з боку працівників поліції.

Потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що безпосереднім очевидцем подій, які є предметом судового розгляду він не був.

Свідок ОСОБА_13 вказав, що приблизно за місяць до вказаних подій в нього з ОСОБА_3 виник конфлікт з приводу того, що ОСОБА_13 втопив телефон ОСОБА_3 в чашці з рідиною, за що ОСОБА_3 вдарив ОСОБА_13 , але той конфлікт того ж дня був врегульований.

В березні ОСОБА_13 бив олію в дворі домоволодіння ОСОБА_14 в АДРЕСА_1 , близько 10.00 год. прийшли ОСОБА_3 та ОСОБА_10 та свідок вийшов до них на вулицю. В це час ОСОБА_3 та ОСОБА_10 стояли близько 1,5 м від воріт домоволодіння та спілкувались між собою стосовно ОСОБА_13 , в ході цієї розмови ОСОБА_10 схопив ОСОБА_3 за одяг, а ОСОБА_3 вдарив кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_10 в область брови лівого ока, після чого ОСОБА_10 впав спиною на землю, на траву. Після того ОСОБА_3 двічі вдарив ногою в бік (в область ребер справа) ОСОБА_10 , наносячи удари носком ноги, не замахуючись. ОСОБА_10 при цьому лежав на спині. Після того ОСОБА_13 повернувся працювати на подвір`я, а ОСОБА_10 залишився лежати на землі біля двору, він перебував у свідомості, розмовляв, в тому числі з ОСОБА_15 (приблизно через півгодини після конфлікту з ОСОБА_3 ). Через годину на пропозицію ОСОБА_3 вони удвох намагалися підняти ОСОБА_10 з землі, але останній відмовився та сказав, що полежить та піде сам. Приблизно через дві години ОСОБА_13 дізнався, що ОСОБА_10 помер.

Зі свідчень допитаної в судовому засіданні ОСОБА_12 слідує, що того дня вона самого конфлікту не бачила, а близько 10.00 год. вона побачила біля свого двору ОСОБА_3 , який стояв на дорозі, та через відчинену хвіртку було видно ноги лежачого ОСОБА_10 . Після цього вона кілька разів пропонувала ОСОБА_10 підвестись, але той казав, що ще трохи полежить та потім піде. Приблизно до 12.00 год. ОСОБА_10 був у свідомості та розмовляв, вказував, що не потрібно викликати швидку медичну допомогу. ОСОБА_3 також пропонував підняти ОСОБА_10 , але той відмовлявся. Лежачи на землі ОСОБА_10 змінював своє положення. Приблизно о 13.00 год. виявили, що ОСОБА_10 помер.

Свідок ОСОБА_16 в суді пояснила, що того дня близько 09.00 год. вони разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_3 вдома в ОСОБА_10 вживали алкогольні напої, випили приблизно по 50 грамів та при розмові про конфлікт ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , ОСОБА_17 запропонував ОСОБА_10 піти розібратись щодо цього та вони вдвох ( ОСОБА_3 та ОСОБА_10 ) пішли до ОСОБА_11 . При цьому в ОСОБА_10 тілесних ушкоджень не було та йшли вони нормальною ходою.

Зі свідчень ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які по суті співпадають, слідує, що вони були залучені в якості понятих при проведенні з ОСОБА_3 слідчого експерименту, в ході якого ОСОБА_3 в присутності захисника розповів обставини завдання ударів потерпілому.

Свідок ОСОБА_20 в суді пояснив, що брав участь в проведенні з ОСОБА_3 слідчого експерименту як спеціаліст, фіксуючи хід проведення даної слідчої дії на відеокамеру «Панасонік» з картою пам`яті («флешкартою»). Протокол проведення слідчого експерименту підписав не читаючи його.

Допитаний в суді експерт ОСОБА_21 пояснив, що він проводив судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_10 та склав висновок експерта №39 від 20.04.2017 року. Всі виявлені у потерпілого ОСОБА_10 тілесні ушкодження могли утворитись не менш як від семи ударів. Тілесне ушкодження у виді розриву брижі тонкого кишечника могло бути заподіяне від удару, завданого зі значною силою. Про травматичний характер даного тілесного ушкодження експерт зробив висновок, виходячи з самого характеру ушкодження (розрив), розмір даного тілесного ушкодження та з наявності сукупності інших тілесних ушкоджень. Експерт не може вказати, за який період часу в черевній порожнині могло зібратись 2500 мл крові. Основним симптомом вказаного тілесного ушкодження є слабкість та втрата свідомості. Переважно, для отримання такого тілесного ушкодження потерпілий має був розслаблений, а при падінні на площину потерпілий має змогу виставити руки. При цьому, оглянувши в судовому засіданні фототаблицю до протоколу огляду місця події від 01.03.2017 року експерт вказав, що не виключає можливість отримання ОСОБА_10 тілесного ушкодження у виді розриву брижі тонкого кишечника внаслідок його падіння на зображену на фотознімках лавку. З протоколу огляду місця події від 01.03.2017 року та фототаблиці до нього слідує, що біля воріт домоволодіння по АДРЕСА_1 , виявлено труп ОСОБА_10 , який лежить на землі біля лавки на лівому боці, біля трупу виявлено плями речовини бурого кольору.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №81-К від 12.07.2017 року смерть ОСОБА_10 наступила в результаті розриву брижі тонкого кишечника, що призвів до масивної внутрішньочеревної кровотечі (2500 мл) і гострого малокрів`я внутрішніх органів. Дане пошкодження утворилося прижиттєво, від дії тупого твердого предмета, носить ознаки тяжкого тілесного ушкодження і перебуває в прямому причинному зв`язку зі смертю. Розрив брижі тонкого кишечника міг утворитися в результаті, як мінімум, однієї травматичної дії в область живота. Утворення даного розриву в результаті падіння з положення стоячи і ударом областю живота про виступаючий твердий предмет (яким могла бути дерев`яна лава, згідно з даними огляду місця виявлення трупа згідно з матеріалами провадження) - не виключається. Ступінь вираженості трупних явищ свідчить про те, що з моменту смерті і до моменту дослідження трупа пройшло не більше 10-12 годин. Судово-медичних даних, що дозволяють достовірно говорити про давність розриву брижі тонкого кишечника - немає.
Проаналізувавши вказані вище докази, суд приходить до висновку, що жоден з них як окремо, так і в сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у заподіянні ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Так, покази ОСОБА_3 щодо того, що ОСОБА_10 у зв`язку з перебуванням в стані сп`яніння впав на лавку стороною обвинувачення не спростовані, оскільки представлені стороною обвинувачення свідки спостерігали події, які відбувались після цього, при цьому з протоколу огляду місця події від 01.03.2017 року слідує, що неподалік від трупа ОСОБА_10 знаходиться лавка, а з показань експерта ОСОБА_21 та висновку судово-медичної експертизи №81-К від 12.07.2017 року слідує, що утворення тілесного ушкодження у вигляді розриву брижі тонкого кишечника внаслідок падіння ОСОБА_10 на виступаючий твердий предмет (яким могла бути лавка) не виключається. Крім того, з показань ОСОБА_21 слідує, що в крові ОСОБА_10 виявлено 3,24%о, що відповідає стану сильного алкогольного сп`яніння. Також вказаний факт викликає сумніви в достовірності показів свідка ОСОБА_22 щодо того, що ОСОБА_10 випив небагато, при цьому сумнів в її показах в цій частині, тягне за собою сумнів і щодо інших відомостей, повідомлених нею суду.

Комплекс вказаних обставин викликає розумні сумніви в тому, що тяжке тілесне ушкодження, від якого настала смерть ОСОБА_10 було заподіяне останньому саме ОСОБА_3 , як це вказано в обвинуваченні, а не утворилось внаслідок падіння потерпілого на перешкоду, що не виключають експерти.

Як на доказ причетності ОСОБА_3 до заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, сторона обвинувачення посилається на покази свідка ОСОБА_13 та комплекс обставин, які вказують, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 01.03.2017 року відбувся конфлікт, який завершився бійкою.

Проте, суд не може погодитись з позицією сторони обвинувачення щодо цього та вважає, що такий висновок ґрунтується на припущеннях, оскільки, по-перше, ОСОБА_13 не давав показань щодо того, що ОСОБА_3 заподіював потерпілому ОСОБА_10 будь-яких ударів в область живота, оскільки свідок вказував, що обвинувачений дві вдарив лежачого на спині ОСОБА_10 в бік ребер, а не в живіт, а експерт ОСОБА_21 та висновок експерта №81-К від 12.07.2017 року однозначно вказали, що удар мав бути завданий саме в область живота. По-друге, цей же свідок однозначно вказав, що такі удари носком ноги були завдані без замаху, натомість експерт ОСОБА_21 в суді пояснив, що дане тілесне ушкодження могло бути заподіяне лише зі значною силою. Сам по собі факт конфлікту між обвинуваченим та потерпілим не є достатнім доказом вини обвинуваченого саме у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, особливо при наявності фактичних даних та медичних висновків та показань, які вказують на можливість отримання такого тілесного ушкодження від іншого джерела та з іншим механізмом його утворення, - це і є той розумний сумнів, який сторона обвинувачення мала б спростувати належними достатніми та допустимими доказами.

При цьому, сторона обвинувачення як на доказ, що підтверджує винуватість ОСОБА_3 у пред`явленому йому обвинуваченні посилається на протокол проведення слідчого експерименту від 03.03.2017 року, стенограму та відеозапис до нього, відповідно до яких ОСОБА_3 визнав свою вину та продемонстрував при проведенні даної слідчої дії яким чином заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

Щодо вказаного доказу, то сторона захисту вважала його недопустимим, оскільки з показів ОСОБА_20 встановлено невідповідність марки технічного засобу, яким проводилась відеофіксація даної слідчої дії, та невідповідність пристрою, на який був збережений відповідний відеозапис.

Проте суд не може погодитись з позицією сторони захисту щодо того, що допущені невідповідності при відеофіксації даної слідчої дії тягнуть за собою визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим саме з цих підстав, оскільки не встановлено обставин, що при проведенні даної слідчої дії допущені порушення, які безумовно тягнуть за собою недопустимість доказу (ст. 87 КПК України), а допущені невідповідності не порушують вимог ст.ст. 223, 240 КПК України, проте не в повній мірі відповідають вимогам ст. 104 КПК України.

При цьому, оцінюючи вказаний доказ сторони обвинувачення суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Таким чином слідчий експеримент, головним чином, полягає у проведенні відповідних дослідів чи випробувань, у відтворенні дій, обставин, тобто сутність такої слідчої дії як слідчий експеримент полягає саме в експериментальних діях, дослідженнях з метою перевірки чи об`єктивно могли відбутись події у такий спосіб чи за таких обставин, як встановлено слідством та чи вдасться відтворити події так, як встановлено слідством.
Натомість при проведенні слідчого експерименту з ОСОБА_3 будь-яких досліджень, випробувань та перевірок не проводилось, а слідчий експеримент полягав виключно у наданні ОСОБА_3 слідчому показань на місці події. За такого проведена з ОСОБА_3 слідча дія не була спрямована на перевірку отриманих слідством відомостей, шляхом відповідних досліджень та відтворень, а її дійсне спрямування закріплення в протоколі та шляхом відеофіксації отриманих під час досудового розслідування показань на той час підозрюваного ОСОБА_3 , що при цьому жодним чином не змінює суті такої слідчої дії саме як надання показань слідчому, а не слідчий експеримент в розумінні ст. 240 КПК України.
При цьому, відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Вказана норма кореспондується з загальними засадами безпосередності дослідження показань, закріплених в ст.ст. 7, 23 КПК України.
Не можна вважати, що суд, проглянувши в судовому засіданні відеозапис слідчого експерименту, - безпосередньо сприйняв та дослідив надані при такій слідчій дії покази ОСОБА_3 , оскільки при такому перегляді, по-перше, не забезпечується право на допит особи перед незалежним та неупередженим судом з можливістю ставити питання саме під час надання таких показань, по-друге, таке дослідження не є безпосереднім, а є опосередкованим та ретроспективним.
За такого суд не має достатніх та законних підстав для визнання протоколу проведення слідчого експерименту від 03.03.2017 року та відеозапису і стенограми до нього допустимим доказом та відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України не може обґрунтовувати свої висновки та рішення на них.

У суду також відсутні підстави прийняти як доказ вини ОСОБА_3 показання понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які в суді переповіли показання ОСОБА_3 , які той дав при проведенні слідчого експерименту 03.03.2017 року, оскільки, по-перше, показання понятих в цій частині є показаннями з чужих слів, які відповідно до ст. 97 КПК України можуть бути визнані допустимими доказами лише у виняткових випадках, а в даному випадку таких виняткових обставин немає, по-друге, вони безпосередньо стосуються слідчого експерименту з ОСОБА_3 , оцінка якому дана судом вище та, як і слідчий експеримент, спрямовані виключно на додаткову фіксацію показань підозрюваного, наданих ним на досудовому розслідуванні, які безумовно мають сприйматись судом безпосередньо.

Що стосується наданого стороною обвинувачення висновку експерта №32 від 20.04.2017 року, то судом встановлено, що відповідні відомості про заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 до ЄРДР були внесені слідчим 01.03.2017 року о 21.41 год. (що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР), а відповідно до титульного листа висновку експерта №32 від 20.04.2017 року - експертиза була розпочата 01.03.2017 року о 20.00 год., тобто до внесення відповідних відомостей до ЄРДР, отже і постанова про призначення даної експертизи була винесена слідчим до внесення відомостей про подію до відповідного реєстру. Таким чином всупереч вимогам ч.3 ст. 214 КПК України досудове розслідування (в частині призначення та початку проведення судово-медичної експертизи) було розпочате до внесення відповідних відомостей до ЄРДР, що тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Окрім відповідальності винних наслідком такого порушення вимог КПК України при проведенні даних процесуальних та слідчих дій є відповідно до ч.1 ст. 86 КПК України визнання такого доказу (висновку експерта) недопустимим. Тому суд визнає висновок експерта №32 від 20.04.2017 року недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням вимог КПК України, як наслідок суд не має права ґрунтувати своє рішення на висновках, викладених в даному доказі відповідно до ч.3 ст. 17, ч.2 ст. 86 КПК України.

Сторона обвинувачення в обвинувальному акті окрім отриманого ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, описує заподіяння потерпілому також тілесних ушкоджень середньої тяжкості у виді перелому 3-6 ребер справа по середньо-ключичній лінії і перелому тіла грудини в середній третині та легких тілесних ушкоджень у вигляді синця і двох саден на його фоні в області зовнішнього кута лівої брови, дрібного поверхневого садна на спинці носа, дрібного поверхневого садна у виличній області та рани на слизовій оболонці нижньої губи. Відповідальність за заподіяння таких тілесних ушкоджень передбачена ст.ст. 122 ч.1, 125 КК України.
При цьому, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку обвинувачується в заподіянні ОСОБА_10 даних тілесних ушкоджень (легких тілесних та середньої тяжкості). Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

Відповідно до ст. 1 КПК України обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому, ОСОБА_3 обвинувальним актом інкриміновано вчинення лише діяння, відповідальність за яке передбачена ст. 121 КК України, діяння ж, передбачені ст.ст. 122, 125 КК України ОСОБА_3 обвинувальним актом не інкриміновані, оскільки в ньому відсутні посилання на вказані статті КК України. Більш того, діяння, передбачені ст.ст. 122 ч.1, 125 КК України відповідно до ст.477 КПК України є діяннями, що віднесені до приватного обвинувачення, провадження щодо яких згідно зі ст.ст. 26, 477 КПК України може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого.
При цьому, варто також зауважити, що визнаний потерпілим в даному кримінальному провадженні за ст. 121 КК України (яке є предметом судового розгляду) родич померлого ОСОБА_10 ОСОБА_8 відповідно до ч.6 ст. 55 КПК України може бути потерпілим виключно в даному провадженні (тобто в провадженні по розгляду діяння щодо заподіяння смерті родичу потерпілого), а в провадженнях щодо діянь, передбачених ст.ст. 122 ч.1, 125 КК України, відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим може бути виключно особа, якій такі тілесні ушкодження було завдано, і саме така особа (і ніхто інший) може ініціювати перед прокурором початок кримінального провадження в приватному обвинуваченні.
У випадку, що є предметом судового розгляду, описані вище обставини відсутні, тому в суду немає підстав вважати, що ОСОБА_3 окрім ст. 121 ч.2 КК України, обвинувачується також у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 122 ч.1, 125 КК України, а тому відповідно до меж судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, суд описані в обвинувальному акті легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження не досліджує та не оцінює.
Як вже було вказано судом, суд оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, - приходить до висновку про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_3 у заподіянні ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, у зв`язку з чим ОСОБА_3 підлягає виправданню.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, речові докази:

- кофту належить повернути володільцю ОСОБА_3 ;

- нігтьові зрізи ОСОБА_10 , змиви речовини бурого кольору належить знищити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 в пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 121 ч.2 КК України визнати невинуватим і виправдати.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 у виді домашнього арешту скасувати.

Речові докази:

- кофту повернути володільцю ОСОБА_3 ;

- нігтьові зрізи ОСОБА_10 , змиви речовини бурого кольору знищити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів.

суддя: