Справа № 426/4506/17
Провадження № 11-кп/782/302/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши 19 грудня 2017 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сєвєродонецьку кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Сватівського районного суду Луганської області від 18 липня 2017 року, яким
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Сватове, Луганської області, громадянку України, заміжню, не працюючу, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, маючу на утриманні двох малолітніх дітей, 2011 та 2015 років народження, з середньою освітою, раніше не судиму, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 125 КК Українидо покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень.

Звільнено ОСОБА_5 від призначеного судом покарання напідставі ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження - закрито.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 41677,12 грн, моральну шкоду - 5000,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судові витрати, в частині сплаченого судового збору.
ВСТАНОВИЛА
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винною в тому, що вона 01.05.2014 приблизно о 23.30 годині, знаходячись у парку ім. Тітова в м. Сватове Луганської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, в ході раптово виниклої сварки з побутових питань, скляною пляшкою ємкістю 0,5 літра, яка знаходилася у її правій руці, кинула у напрямок ОСОБА_7 , якого вона чітко бачила та який знаходився від останньої на відстані трьох метрів, влучивши цією пляшкою в обличчя ОСОБА_7 . Даними умисними діями ОСОБА_5 , потерпілому спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України,відмовити за необґрунтованістю у задоволенні цивільному позові ОСОБА_7 . Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На думку захисника, вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, прийняте рішення являється недостатньо мотивованим, в ньому наведені неналежні мотиви та підстави для його прийняття. Не згодна з вказаним в обвинувальному акті розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням потерпілому 62570,14 грн. З цього приводу посилається на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 91, п. 6 ч. 2 ст.242 КПК України щодо обов`язку доказування цих обставин та необхідно з цією метою призначати експертизу. Вказує, що стороною обвинувачення не доведено, а судом не встановлено наявності обов`язкових складових об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. У судовому засіданні прокурором та потерпілим не спростовані доводи обвинуваченої та захисника про правомірність дій ОСОБА_5 . Надані суду стороною обвинувачення документи, які підтверджують витрати на лікування потерпілого являються копіями, а не оригіналами. Також стороною обвинувачення не надано перелік медикаментів, які були назначені для лікування саме цього захворювання, а також їх кількість. Висновком судово-медичної експертизи від 24.07.2015 року №89 спростовується спостереження та лікування потерпілого ОСОБА_9 у стоматолога клініки «Мир» м. Харкова з приводу травми верхніх зубів, оскільки амбулаторна карта з даними спостереженнями, подальшого обстеження і лікування за період часу з 11.05.2014 по15.01.2015 на експертизу не надавалася і до суду не пред`являлася. Окрім цього, експертизу не можна взяти як доказ, тому що вона ґрунтується на припущенні часу нанесення ударного впливу пустою скляною пляшкою, яка не була визнана речовим доказом і не надавалася експерту. Суд не встановив кількість ударів, час нанесення та предмет, яким були завдані удари, які спричинили травматичні переломи двох зубів ОСОБА_7 . Зазначає, що суд першої інстанції послався на постанову судді Сватівського районного суду Луганської області від 12.01.2015, якою ОСОБА_5 була визнана винною за ст. 173 КУпАП за спричинення потерпілому тілесних ушкоджень за обставин вказаних у вироку. Проте вказана постанова не була досліджена у судовому засіданні. З вищевикладеного виходить, що обвинувачена двічі притягнута до відповідальності, що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України.
Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачена та захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги, пославшись на її доводи, пояснивши, що суд першої інстанції безпідставно закрив кримінальне провадження без згоди на це обвинуваченої, кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України;

- прокурор та потерпілий, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність та обґрунтованість вироку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої, захисника, прокурора та потерпілого, вивчивши матеріали провадження, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченої у вчинені злочину, а також кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 125 КК України є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так при судовому розгляді обвинувачена свою вину у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не визнала.

У суді першої інстанції обвинувачена не заперечувала, що при за обставин викладених у вироку між нею та потерпілим виник конфлікт. Проте вона пляшку в бік потерпілого не кидала. Напроти потерпілий висловлювався нецензурною лайкою. Порожню пляшку вона відкинула в сторону. Після чого, її підняв потерпілий та кинув в неї, утім пляшку встиг відбити її чоловік ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції ретельно перевірив ці показання обвинуваченої, вірно встановив, що вони є недостовірними, оскільки спростовуються дослідженими та перевіреними такими доказами.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_7 вказав про обставини вчиненого обвинуваченою злочину, а саме про дату, місце та механізм нанесення йому тілесних ушкоджень. Пояснив, що ОСОБА_5 кинула в нього скляну пляшку, якою розбила йому губу, надколола два зуба.

Ці показання потерпілого повністю підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були присутні під час цього конфлікту.

Будь яких даних, які ставили б під сумнів свідчення вказаних осіб, і свідчили про те, що вони обмовляють обвинувачену не встановлено.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 частково підтвердили обставини злочину, вказавши, що дійсно, з однієї сторони, - між ними, обвинуваченою та її чоловіком ОСОБА_10 , а з другої сторони потерпілим і його знайомими виник конфлікт. Вони не бачили, щоб обвинувачена кидала в потерпілого пляшку.

Окрім того, ці показання потерпілого та свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтверджені висновками судово-медичної експертизи від 07.06.2014 № 42, додаткової судово-медичної експертизи від 04.08.2014 № 103, додаткової судово-медичної експертизи від 24.07.2015 № 89.

Згідно з даними висновками експертиз у потерпілого ОСОБА_7 встановлені тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та незначну втрату загальної працездатності до 10%. Зазначені тілесні ушкодження можливо спричинені в строк і при обставинах, вказаних потерпілим, тобто від ударного впливу пустою скляною пляшкою, що підтверджується відповідним характером, локалізацією та морфологічними ознаками давності ушкоджень, а також даними представленої медичної документації та матеріалів справи.
З дослідницької та мотивувальної частини цих експертиз вбачається, що їх проведено повно, з усебічним дослідженням усіх обставин кримінального провадження, висновки яких не суперечать одна одній.
Підстав сумніватися у достовірності вказаних висновків судом не встановлено.
За таких обставин до показань свідка ОСОБА_10 , який приходиться чоловіком обвинуваченої, та заперечував вчинення її дружиною цього злочину, необхідно відноситись критично, оскільки вони є недостовірними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, допитавши у судовому засіданні обвинувачену, потерпілого, свідків, безпосередньо дослідивши надані сторонами докази, ретельно їх проаналізувавши, давши їм належну оцінку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.

При цьому суд першої інстанції у вироку навів переконливі мотиви на спростування позиції обвинуваченої щодо її невинуватості у вчинені злочину.

Отже доводи апеляційної скарги щодо не спростованих доводів обвинуваченої та захисника про правомірність дій ОСОБА_5 є безпідставними.
Посилання в апеляційній скарзі, що висновком додаткової судово-медичної експертизи від 24.07.2015 року №89 спростовується спостереження та лікування потерпілого ОСОБА_9 у стоматолога клініки «Мир» м. Харкова з приводу травми верхніх зубів є необґрунтованими. Дана експертиза проведена з метою встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. Не надання на експертизу амбулаторної карти не спростовує перебування потерпілого в цій стоматологічній клініці.
При цьому з дослідницької частини експертизи вбачається, що експерту було достатньо матеріалів для виконання покладених на нього обов`язків і надання відповідних висновків.
Не надання експерту предмету, яким були спричинені тілесні ушкодження потерпілому, не спростовують висновки експертизи.

У мотивувальній частині вироку зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Отже посилання в апеляційної скарги, що суд не встановив кількість ударів, час нанесення та предмет, яким були завдані удари, які спричинили травматичні переломи двох зубів ОСОБА_7 є безпідставними.

Судом першої інстанції безпосередньо були досліджені докази, що підтверджується журналом судового засідання та записом судового засідання, зробленого за допомогою технічного засобу, зокрема була досліджена постанова судді Сватівського районного суду Луганської області від 12.01.2015, якою ОСОБА_5 була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП.

Колегією суддів не встановлено порушення вимог ч. 1 ст. 61 Конституції України, через те що ОСОБА_5 не було двічі притягнута до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Обвинувачену було притягнуто до юридичної відповідальності різних видів адміністративної та кримінальної, що виключає порушення вказаної конституційної норми.

Щодо посилання в апеляційній скарзі захисника на неправильне вирішення цивільного позову потерпілого, то колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього кодексу. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також ураховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, котра завдала моральної шкоди, а також інші обставини, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Розв`язуючи цивільний позов потерпілого, суд першої інстанції, у відповідності до наведених вимог, а також положенням статей 370, 374 КПК України, дав у вироку оцінку усім запереченням обвинуваченої в частині обґрунтованості позовних вимог, зокрема з приводу недостатності та неналежності доказів для стягнення сум витрачених коштів на лікування, а також розміру моральної шкоди.

Задовольняючи частково цивільний позов потерпілої, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріальні збитки в сумі 41677,12 грн. на лікування та придбання медичних препаратів підлягають відшкодуванню обвинуваченою, оскільки вони заподіяні злочином.

Також суд привів обґрунтовані мотиви щодо часткового відшкодування моральної шкоди, яка заявлена потерпілим, зокрема врахувавши характер кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини обвинуваченої, а також характер душевних страждань потерпілого, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Документи, якими підтверджується позовні вимоги потерпілого, були відкриті згідно з вимогами ст. 290 КПК України. Також відсутнє порушення ч. 3 ст. 99 КПК України, оскільки потерпілим суду були надані оригінали цих документів.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, яка позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей, 2011 та 2015 років народження, злочин вчинила вперше, зважив на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, призначив обвинуваченій покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу, яке є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Проте, згідно з ч. 2 ст. 53 КК України розмір штрафу визначається судом в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Однак суд при ухваленні вироку визначив обвинуваченій розмір штрафу в грошовій сумі 850 грн, без зазначення певної кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір якого встановлено законодавством України на час постановлення вироку, що не відповідає нормам матеріального закону та суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладену в рішенні у справі № 5-154кс15 від 01.10.2015.
Отже, призначивши обвинуваченій покарання у виді штрафу, але без зазначення його розміру відповідно до певної кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим вказане судове рішення, на підставі ч. 2 ст. 404 КПК України, підлягає зміні.
Призначивши покарання обвинуваченій, яка не визнавала вину, не надавала згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, суд першої інстанції правильно, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнив її від покарання.

Проте суд першої інстанції помилково на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності, на що обґрунтовано вказала захисник.

Суд першої інстанції не виконав вимоги, передбачені ст. 285 КПК України, не приймав рішення про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності, що є обов`язковою підставою для застосування п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного зазначення у резолютивній частині вироку посилання на закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності необхідно виключити.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Сватівського районного суду Луганської області від 18 липня 2017 рокущодо ОСОБА_5 змінити.

Вважати призначене покарання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Виключити зазначення у резолютивній частині вироку посилання на закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3