Справа № 183/6598/16
№ 1-кп/183/282/17
В И Р О К
іменем України
09 жовтня 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора Кос А

в присутності обвинуваченого ОСОБА_3 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного суду судовий розгляд у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000257, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. В.Димерка Броварського району Київської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
10 березня 2015 року старшого матроса ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 та в подальшому призначено на посаду стрільця помічника гранатометника 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Матрос ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

У травні-червні 2015 року військова частини польова пошта НОМЕР_1 дислокувалася на військовому полігоні, який розташований в АДРЕСА_3 .

09 травня 2015 року солдат матрос ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , умисно, самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , а саме базовий табір зазначеної військової частини, який дислокувався на території АДРЕСА_3 в умовах особливого періоду, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

01 вересня 2016 року матрос ОСОБА_3 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі, обставини вчиненого кримінального правопорушення ним не оспрювалися, надав показання про те, що дійсно проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , що дислокувалася у Волинській області. В період дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 на території військового полігону, у нього в ІНФОРМАЦІЯ_2 народився онук, тому він, з дозволу командування військової частини, поїхав до себе додому в АДРЕСА_4 . Повертаючись 12 травня 2015 року в Дніпропетровську область поїздом, на одній зі станцій йому було спричинено тілесні ушкодження не встановленими особами, внаслідок чого він опинився в Броварській районній лікарні, де знаходився на стаціонарному лікуванні, а після лікування не повернувся до військової частини. При цьому обвинувачений повідомив суд, що на даний момент він визнаний не придатним для проходження військової служби відповідною військово-лікарською комісією.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При визначенні виду та міри покарання ОСОБА_3 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, тяжкість якого, в тому числі, обумовлена особливим періодом, що діє на території України.

Також суд враховує особу обвинуваченого, який раніше був судимий, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, за станом здоров`я у встановленому порядку визнаний таким, що не придатний до військової служби з виключенням з військового обліку.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, що пом`якшує покарання визнається щире каяття обвинуваченого.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї у вчиненні військового злочину, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності та продовжувати військову службу.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням особи обвинуваченого, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Копію вироку вручити обвинуваченому негайно.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1