АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №635/2495/17 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/790/2154/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.81 КК України
УХВАЛА
Іменем України
31 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

представника колонії - ОСОБА_7 ,

засудженого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14.06.2017р. відносно ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Приймаючи вищевказане рішення, суд першої інстанції вказав, що з огляду на досліджені обставини, він вважає, що за час відбування покарання поведінка засудженого, ставлення його до праці, додержання ним вимог режиму, не доводять його виправлення, а тому суд не має підстав для застосування до нього положення ст. 81 КК України.

В поданій апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою його клопотання про застосування ст.81 КК України задовольнити повністю. Так, апелянт вважає, що висновки суду не підтверджуються фактичними обставинами кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого в підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який підтримав рішення районного суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ст.81 КК України встановлює умови та підстави умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Запровадження вищевказаного правового інституту, згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у згаданій Постанові Пленуму в п.17 оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з ухвали суду першої інстанції та представлених матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбуває покарання за вироком . Смілянського міського районного суду Черкаської області від 10.02.2015р. яким він засуджений за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі.

У відповідності до ст.12 КК України, ОСОБА_8 , засуджений за вчинення умисного тяжкого злочину, за який згідно ч.2, п.2 ч.3 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення може бути застосовано, якщо він відбув не менше двох третин строку покарання, та сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховується з 17.12.2014р., при цьому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.10.2016р. йому у відповідності до ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення 4 місяці 10 днів, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З приводу доведеності сумлінної поведінки та ставлення до праці як факту виправлення ОСОБА_8 , колегія суддів вважає зазначити наступне.

Матеріали про умовно-дострокове звільнення, згідно п.13 раніше вказаної Постанови Пленуму, мають відображати процес виправлення засудженого на протязі всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим дослідженню підлягають, окрім іншого, дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків тощо.

За час відбування покарання ОСОБА_8 мав два заохочення: по одному у 2016р. та 2017р (т.1 а.с.16) при цьому мав стягнення одне у 2015р. і одне у 2016р.

Крім того, з характеристиці засудженого вбачається (т.1 а.с.5), що він з 23.06.2015р. по 05.01.2016р. відбував покарання в Темнівській виправній колонії №100, де порушував режим тримання за що мав одне стягнення, характеризувався негативно, адміністрацією установи не заохочувався. Після цього, з 07.06.2015р. по 23.06.2015р. та з 07.05.2016р. по 10.06.2016р. тримався в Харківської установі виконання покарання №27 де характеризувався посередньо, режим тримання не порушував, стягнення та заохочень не мав. А з 10.06.2016р. він відбуває покарання в Темнівській виправній колонії №100. На виробництві установи працевлаштований до дільниці з обробки ливарних виробів. Поставлені завдання виконує своєчасно.

Проте, на даний час характеризується посередньо, стягнень не має, з метою стимулювання правослухняної поведінки заохочувався адміністрацією установи два рази. Намагається підтримувати рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагувати на критику у свою адресу. Дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом установи. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи.

До виконання робіт із благоустрою установи ставиться не сумлінно, не вбачає суспільній необхідності у їх виконанні. Виховні заходи, які проводяться в установі, не відвідує.

Відповідно до ст. 123 КВК України бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Фізкультура і спорт», до реалізації програми ставиться без зацікавленості.

Відповідно до ст.ст.110, 112, 113 КВК України соціально-корисні зв`язки втрачено.

Питання щодо можливого застосування ст.ст.100, 101 КВК України було розглянуто 06.07.2016 р. комісією установи було відмовлено у застосуванні даної статті як особі, яка не стає на шлях виправлення.

Застосування положення ст.82 КК України було розглянуто комісією установи 12.10.2016 р., за наслідками чого було відмовлено у застосуванні даної норми як особі, яка не стала на шлях виправлення. Крім того, питання застосування ст.81 КК України було розглянуто 21.12.2016 р., комісією установи і було відмовлено у застосуванні даної статті як особі, яка не довела свого виправлення.

На підставі вищенаведеного, адміністрація установи робить висновок, що засуджений ОСОБА_8 хоча і став на шлях виправлення, проте не довів своє виправлення, застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання щодо нього вважає недоцільним.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, адже ОСОБА_8 засуджений не вперше, з характеристики засудженого (т.1 а.с.15) вбачається, що він вже до цього двічі судимий: 21.12.2009р. Краматорським міським судом Донецької області за ч.1 ст.187 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 17.01.2014р. за відбуттям строку покарання; та 09.12.2010р. Краматорським міським судом Донецької області за ч.1 ст.309 КК України до штрафу 1020грн.

Звідси, надаючи оцінку поведінці засудженого ОСОБА_8 протягом усього часу відбування покарання, колегія суддів, дослідивши матеріали кримінального провадження приходить до переконання, що висновки районного суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так з довідки про заохочення та стягнення чітко простежується процес виправлення засудженого проте цей процес, як вірно відмічає суд першої інстанції, з урахуванням особи засудженого не свідчить про його виправлення.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції правильно не застосував до засудженого ОСОБА_8 положення ст.81 КК України то підстав для скасування судового рішення не має.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14.06.2017р. відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді