Справа № 202/4506/17
Провадження № 1-кс/202/1342/2017
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 липня 2017 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , яке погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про арешт майна,
В С Т А Н О В И В :
06.07.2017 року до суду надійшло зазначене клопотання про арешт майна.
З клопотання убачається, що в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001330 від 08.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України.
Слідчий зазначає, що 07.06.2016 року до Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_5 про те, що невідома особа в невстановлений час, внесла неправдиві відомості до довідки про зняття з реєстрації осіб за адресою: АДРЕСА_1 , як до офіційного документу, шляхом підроблення в ній даних та подальшим її використанням.
Даний факт зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 08.06.2016 року за № 0001330 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що 26.02.2016 року ОСОБА_6 із використанням документів, які надають певні права, шахрайським шляхом отримала право власності на територію домоволодіння АДРЕСА_1 .
Даний факт зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.07.2017 року за № 0001351 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
06.07.2017 року матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, зареєстрованих в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 08.06.2016 року за № 0001330 та 05.07.2017 року за № 0001351 було об`єднано в одне провадження, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0001330.
Допитана в якості потерпілого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , показала, що 31.05.2016 року, близько 10:00 годині, на території домоволодіння АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_5 разом зі своєю сім`єю, проникли невідомі особи, які повідомили, що вищезазначений будинок належить новому власнику, який бажає найближчим часом в ньому оселитися, а усі мешканці цього будинку вже зняті з реєстраційного обліку і повинні звільнити будинок. На підтвердження своїх слів невідомі особи показали довідку про зняття з реєстрації обліку мешканців будинку з печаткою, проте надати її копію відмовились.
В ході досудового розслідування встановлено, що з 2010 року ОСОБА_5 займала посаду фінансового директора ТОВ «Морефрост 2004». Вищевказаному підприємству необхідні були грошові кошти, у зв`язку з чим 12.12.2011 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Морефрост 2004» була укладена рамкова угода № FW1501.226. В якості забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Морефрост 2004» за кредитним договором, 12.12.2011 року між ОСОБА_5 (іпотекодавець) та ПАТ «ПроКредит Банк» (іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки № 225302-ІДІ, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 . Як убачається з п. 2.1. цього договору, на забезпечення виконання основних зобов`язань позичальника ТОВ «Морефрост-2004» та вимог іпотекодержателя, іпотекодавець передає в іпотеку на умовах, визначених договором, предмет іпотеки, а саме домоволодіння та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , власницею яких являлась ОСОБА_5 (відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.07.2007 року та до договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.07.2007 року).
05.08.2015 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/6666/15 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Морефрост 2004» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів із наслідками (зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів). 12.08.2015 року постановою цього ж суду ТОВ «Морефрост 2004» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру у справі.
10.09.2015 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір про відступлення права вимоги та зміну сторони у зобов`язанні. Згідно з п. 1.1. цього договору, банк відступає свої права вимоги до боржника ТОВ «Морефрост 2004» в повному обсязі третій особі. В зв`язку з укладанням вищезазначеного договору про відступлення права вимоги та зміну сторони у зобов`язанні між тими ж сторонами було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 . Відповідно до п. 3 вказаного договору, первісний кредитор, як первісний іпотекодержатель передає новому кредитору права за договором іпотеки, а новий кредитор їх приймає та набуває усі права, які мав первісний іпотекодержатель. Однак з моменту порушення справи про банкрутство зміна кредитора може відбуватись лише в порядку правонаступництва (ст. 21 чинного на той час ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Таким чином укладання та виконання цих договорів порушило мораторій на задоволення вимог кредиторів встановлений судом.
Також було встановлено, що 24.12.2015 року ОСОБА_6 звернулась до державного реєстратора ОСОБА_9 із заявою про державну реєстрацію її права власності. Але вона надала неповний комплект документів та реєстрація була відкладена. Закон про державну реєстрацію передбачає вирішення питання про реєстрацію або відмову у реєстрації за первинною заявою. Будь-яка наступна заява може бути розглянута тільки після прийняття рішення реєстратором стосовно цієї первинної заяви. Ці вимоги закону були грубо порушені іншим державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , яка, діючи як державний реєстратор, 26.02.2017 року прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та без надання останньою повного комплекту документів, що підтверджують законність прав власності ОСОБА_6 , факт відсутності яких був підставою для відкладення розгляду заяви ОСОБА_6 попереднім державним реєстратором, а саме:
1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;
2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
3) звіт про оцінку предмета іпотеки.
Як зазначає потерпіла ОСОБА_5 , ОСОБА_6 для реєстрації права власності на земельну ділянку та будинок АДРЕСА_1 , надала накладну № 2095251, в якій є рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_5 про те, що вона нібито отримала вищевказані документи. Проте останній жодного кур`єрного листа (накладної) не надходило, вказані документи ОСОБА_5 не отримувала, вказаний підпис не ставила, жодний рукописний текст не писала.
Також відповідно до договору про відступлення права вимоги та зміну сторони у зобов`язанні, ОСОБА_6 повинна була сплатити на користь банку суму 885000 гривень. Сплатою цієї суми був обумовлений момент нотаріального посвідчення договору відступлення права вимоги за іпотечним договором. Але сума не була сплачена.
На момент вчинення вказаних дій в будинку АДРЕСА_1 проживали малолітні діти, права яких грубо порушені. Малолітня дитина, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вписана в паспорт ОСОБА_5 . Наявність в останньої малолітньої дитини давало ОСОБА_11 сервітутне право користування житлом як члену сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї (ухвала Верховного Суду України від 21 вересня 2011 року у справі № 6-57868св10). Також відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області в будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останній є інвалідом дитинства.
Також ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2016 року ТОВ «Морефрост 2004» було ліквідовано, а рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2017 року договір поруки № 225302-ДП2 від 12.12.2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ПроКредитБанк» припинений. Тому відповідно зобов`язання боржника припиняються.
Викладені вище обставини свідчать про незаконне заволодіння, шляхом шахрайських дій, ОСОБА_6 земельною ділянкою (кадастровий номер :04:145:0017) та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Слідчий зазначає, що незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до настання наслідків, передбачених ст. 170 КПК України.
Тому слідчий просив накласти арешт на арешт на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку (кадастровий № :04:145:0017) та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Ознайомившись з клопотанням і доданими до нього матеріалами, приходжу до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що у провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001330 від 08.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18.02.2016 року, який набрав чинності 28.02.2016 року, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б підданою необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Крім того, на майно не може бути накладено арешт з метою його конфіскації, якщо злочин, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа, не передбачає такого виду покарання.
Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що клопотання не є обґрунтованим і не підлягає задоволенню, оскільки слідчий не зазначила підстави та мету для накладення арешту на майно відповідно до положень ст. 170 КПК України, а є посилання лише на те, що у випадку незастосування заходу забезпечення кримінального у вигляді накладення арешту на нерухоме майно можуть настати наслідки передбачені ст. 170 КПК України, проте не вказано які саме.
Крім того, відповідно до узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особами, обвинувальний акт щодо яких передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
В даному випадку жодній особі у вказаному кримінальному провадженні не пред`явлено підозри та розмір, завданих кримінальним правопорушенням, збитків належним чином не визначено.
Клопотання про фіксування процесуальної дії за допомогою технічного засобу під час розгляду клопотання слідчому судді не надходило і за ініціативою слідчого судді не здійснювалося, що відповідає вимогам ст. 107 КПК України.
Керуючись ст. ст. 234-235, 309 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 , про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1