Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008569 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

неодноразово судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, повернуто прокурору.

Своє рішення суд мотивував тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки не містить достовірні відомості про місце проживання обвинуваченого, що позбавляє суд можливості викликати його в судове засідання, а також у формулюванні обвинувачення не зазначено форму вини, мотив і мету ОСОБА_6 стосовно кожного кримінального правопорушення окремо, тобто обвинувачення є неконкретним. Крім того, до обвинувального акта не додано цивільний позов потерпілої, пред`явлений під час досудового розслідування, та розписку підозрюваного про отримання його копії.

_______________________________________

Справа № 11-кп/796/2066/2016
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_7
Доповідач: ОСОБА_1
Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 м. Києва ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки в ході досудового розслідування встановлено як фактичне місце проживання підозрюваного, так і зареєстроване місце проживання, і при застосуванні до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва встановлено такі саме анкетні відомості, як і ті, що вказані в обвинувальному акті. При цьому посилається на норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якими гарантовано право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, і одночасно вказує, що під час судового провадження в суді першої інстанції ОСОБА_6 порушив умови зміненого щодо нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, у зв`язку з чим прокурором заявлялися клопотання про привід, які виконано не було з об`єктивних причин, та про зупинення провадження з оголошенням розшуку обвинуваченого, у задоволенні якого суд відмовив.

На думку прокурора, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті має повністю знаходити своє відображення у формулюванні обвинувачення, за змістом обвинувачення відповідає правовій кваліфікації правопорушення, що є необхідним й достатнім для прийняття рішення по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, провівши судові дебати, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.
Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Як встановив суд першої інстанції, в обвинувальному акті не зазначено достовірні відомості про місце проживання обвинуваченого ОСОБА_6 .

Згідно з п.2 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в ухвалі суду першої інстанції, про те, що вказаним вимогам закону обвинувальний акт не відповідає, оскільки достовірних відомостей про місце проживання ОСОБА_6 не містить.
Як зазначено в обвинувальному акті, обвинувачений проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повістки про виклик до суду неодноразово надсилалися обвинуваченому за вказаною адресою, однак він у підготовче судове засідання жодного разу не прибув (а.с.20, 26, 30, 34, 58, 64).

Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 28.09.2016 року, 03.10.2016 року, 13.10.2016 року, 03.11.2016 року застосовувався привід обвинуваченого та надавалося доручення з метою встановлення його місцезнаходження (а.с.67, 75, 85, 103). З матеріалів, що надійшли на виконання ухвал, зокрема, рапортів працівників Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та пояснень ОСОБА_9 сусідки обвинуваченого вбачається, що за вказаною адресою ОСОБА_6 останнім часом не проживає, а також не проживає за місцем реєстрації (а.с.92, 110, 115-118).

Доводи прокурора про те, що нібито ухвалою слідчого судді при застосуванні запобіжного заходу встановлені анкетні дані обвинуваченого, нічим не підтверджені, і слідчий суддя не наділений повноваженнями з перевірки дійсного місця проживання підозрюваного. До того ж, в апеляційній скарзі прокурор вказує суперечливі відомості стосовно виду застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу, оскільки зазначає і про особисте зобов`язання, і про тримання під вартою, і про домашній арешт, а його посилання на положення нормативних актів, якими гарантовано право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, взагалі, є недоречними.

Також, за висновком суду, який послався на п.13 ч.1 ст.3, ст.91 КПК України, якими дається визначення терміну «обвинувачення» і визначено, які обставини підлягають доказуванню під час кримінального провадження, а також на практику Європейського суду з прав людини, висунуте ОСОБА_6 обвинувачення є неконкретним, оскільки в ньому не зазначено форму вини, мотив і мету.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення слідчий зазначає, що 12.06.2016 року, 14.06.2016 року, 16.06.2016 року ОСОБА_6 на запрошення потерпілої ОСОБА_10 приходив до неї в квартиру, де помічав гаманець і таємно викрадав звідти гроші, а 17.06.2016 року за таких самих обставин викрав з гаманця ювелірні вироби.

Однак, формулюючи обвинувачення за кожним епізодом, слідчий не вказує, що таємне викрадення чужого майна відбувалося повторно, і підсумовує, що загальний розмір завданої потерпілій майнової шкоди становить 20 200 гривень, а у правовій кваліфікації наявна кваліфікуюча ознака повторність.

Оскільки висунуте обвинувачення, взагалі, не містить даних про елементи суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, про що зазначено в ухвалі суду першої інстанції, то неможливо зрозуміти, чи вчинив ОСОБА_6 продовжуваний злочин, з огляду на відсутність вказівки на повторність і зазначення загального розміру шкоди, або він вчинив низку окремих злочинів, які не охоплювалися єдиним умислом.

А тому твердження прокурора про те, що зміст фактичних обставин кримінального правопорушення і формулювання обвинувачення є достатніми для прийняття рішення по суті і відповідають правовій кваліфікації, необґрунтовані.

Крім того, відповідно до п.п.2, 3 ч.3 ст.291 КПК України до обвинувального акта додаються, серед іншого, цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, розписка підозрюваного про отримання його копії.

А тому, з огляду на інформацію в обвинувальному акті про те, що потерпіла ОСОБА_10 пред`явила цивільний позов, відсутність вказаних документів у матеріалах кримінального провадження, як вірно визначив суд першої інстанції, є підставою для повернення обвинувального акта.

Також колегія суддів зауважує, що, обґрунтовуючи свої апеляційній вимоги істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які нібито допустив суд першої інстанції, прокурор жодного з них не навів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції навів в ухвалі ґрунтовні мотиви повернення обвинувального акта прокурору, а тому підстав для її скасування з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0008569 щодо ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, повернуто прокурору, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3