УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою процесуального прокурора заступника військового прокурора Полтавського гарнізону (процесуального керівника у провадженні) на вирок Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року.
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Котельви Полтавської області, який мешкає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим і виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.
Як убачається з матеріалів провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, перебуваючи на посаді заступника начальника загону начальника частини з ліквідації нафтогазових фонтанів аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління Міністерства надзвичайних ситуацій в Полтавській області (далі АРЗ СП УМНС в Полтавській області), зловживаючи своїм службовим становищем, заволодів майном цієї установи за таких обставин.

Будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, а саме: згідно з вимогами ст. 13 Закону України «Про аварійно-рятувальні служби», пунктами 1.7, 10, ІІІ.4, V.3 Статуту про дисципліну працівників спеціальних (воєнізованих) аварійно-рятувальних служб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2000 року № 1540, пунктами 9, 16, 17 Тимчасового порядку організації внутрішньої, гарнізонної та караульної служб МНС України, затвердженого наказом Міністра з надзвичайних ситуацій України від 31 жовтня 2008 року № 794 та п. 2 своєї посадової інструкції, затвердженої наказом АРЗ СП УМНС в Полтавській області від 28 липня 2001 року № 111, будучи старшим начальником для осіб, котрі займають нижчі посади, мав право віддавати накази (розпорядження), а підлеглі зобов`язані їх виконувати, належав до керівного складу як начальник органу управління діяльністю служби, мав право на заохочення підлеглих та накладення дисциплінарних стягнень, підпорядковувався начальнику АРЗ СП УМНС в Полтавській області та його першому заступнику, ніс відповідальність за своєчасне та якісне виконання функцій, покладених на нього, організовував і координував роботу працівників частини, контролював виконання підлеглими обов`язків згідно з посадовою інструкцією, організовував і проводив навчання з питань охорони праці, спеціальну підготовку та виховну роботу особового складу, мав право вимагати від підлеглих виконання вимог статутів, положень та інших законодавчих актів, проводити набір та надавати клопотання керівництву Загону щодо прийняття працівників на посади, розробляти посадові інструкції на особовий склад частини; крім того очолював аварійно-рятувальні та інші невідкладні роботи щодо ліквідації надзвичайних подій, які проводяться особовим складом частини, організовував і керував роботами неаварійного характеру, належною експлуатацією транспортних засобів частини, мав право давати особовому складу частини вказівки та розпорядження, тобто здійснював керівництво трудовим колективом, ділянкою певних робіт, забезпечував трудову дисципліну й організовував виробничу діяльність особового складу частини з ліквідації нафтогазових фонтанів АРЗ СП УМНС в Полтавській області. Зловживаючи своїм службовим становищем з метою незаконного збагачення третіх осіб, достовірно, знаючи про зберігання на пилорамі АРЗ СП УМНС в Полтавській області у пров. Спортивному,11б у м. Полтаві пиловнику (шп. 2 сорт d 26-34, довж. 4,5 м) у кількості 12,5 м3, поставленого ДП "Полтавське лісове господарство", згідно з договором поставки від 29 серпня 2011 року № 392 , призначеного для використання виключно у службових цілях, вирішив привласнити вказаний пиловник та використати його для будівництва будинку на АДРЕСА_2 , який на праві власності належить колишній тещі ОСОБА_6 ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_6 у першій половині червня 2012 року (точна дата не встановлена), наказав підлеглим йому за посадою столярам відділення обслуговування групи господарського забезпечення частини технічного та господарського забезпечення АРЗ СП УМНС в Полтавській області ОСОБА_8 , який був матеріально-відповідальною особою за пиловник, та ОСОБА_9 розпиляти пиловник згідно з наданою ним специфікації деревини до плану крокв.

5 липня 2012 року ОСОБА_6 приблизно 08.00 год. прибув до згаданої пилорами і, зловживаючи своїм службовим становищем, будучи невдоволеним якістю розпиляного пиловнику, викликав службовий автомобіль КрАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , водієм якого був ОСОБА_10 , й наказав підлеглим йому за посадою респіраторникам протифонтанного відділення групи з ліквідації нафтогазових фонтанів, бурових робіт та водопостачання частини з ліквідації нафтогазових фонтанів АРЗ СП УМНС в Полтавській області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також столяру ОСОБА_8 завантажити 10,12 м3 розпиляного половнику у кузов вказаного вище автомобіля.

В подальшому за вказівкою ОСОБА_6 водій ОСОБА_10 вивіз пиловник із території АРЗ СП УМНС в Полтавській області до приватної пилорами на АДРЕСА_3 . При цьому ОСОБА_10 , який віз пиловник, супроводжував ОСОБА_6 , рухаючись попереду на автомобілі AUDI A6, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є його дружина, і вказував напрямок руху.

7 липня 2012 року ОСОБА_6 , зловживаючи своїм службовим становищем, використовуючи службовий автомобіль КрАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_10 , розпорядився останньому прибути на вищевказану пилораму, де за допомогою невстановлених осіб, найманих ФОП ОСОБА_13 , завантажив на кузов автомобіля і перевіз розпиляні дошки до місця будівництва будинку на АДРЕСА_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_7 . Ці дошки ОСОБА_6 використав при будівництві даху згаданого будинку, завдавши таким чином державі в особі АРЗ СП УМНС в Полтавській області матеріальних збитків на суму 5100,48 грн.

Крім того, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про зберігання в аварійно-рятувальній частині аварійно-рятувального загону спеціального призначення Територіального управління МНС України в Полтавській області (далі АРЧ АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області) на вул. Маршала Бірюзова,26/1 у м. Полтаві, 10 червня 2013 року мініелектростанції ЕС-5000(6000) К2 GV, зловживаючи своїм службовим становищем наказав своєму підлеглому за посадою - начальнику цієї установи ОСОБА_14 , котрий був матеріально-відповідальною особою за цю мініелектростанцією, передати йому її для використання при будівництві згаданого вище будинку.

На виконання вказівки ОСОБА_6 ОСОБА_14 дав розпорядження своїм підлеглим рятувальнику-мотористу ОСОБА_15 та водію-хіміку ОСОБА_16 зняти з пожежного автомобіля КАМАЗ АЦ-40, державний номерний знак НОМЕР_4 , зазначену мініелектростанцією та завантажити її до автомобіля "Газель", який разом з ОСОБА_6 прибув до АРЧ АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області. У подальшому ОСОБА_6 вивіз мініелектростанцією до будинку АДРЕСА_2 , де використовував її при будівництві будинку тещі. Через три дні він повернув її до АРЧ АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області.

17 червня 2013 року ОСОБА_6 повторно, зловживаючи своїм службовим становищем, дав вказівку ОСОБА_14 передати йому ту саму мініелектростанцію для використання при будівництві вищезгаданого будинку.

Виконуючи наказ ОСОБА_6 як старшого за посадою, ОСОБА_14 у свою чергу надав розпорядження своїм підлеглим рятувальнику-машиністу компресора ОСОБА_17 та старшому рятувальнику-доземетристу ОСОБА_18 зняти з вищевказаного пожежного автомобіля у мініелектростанцію та завантажити її до автомобіля "Газель", який разом із ОСОБА_6 прибув до АРЧ АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області. Цю мініелектростанцію ОСОБА_6 привіз до будинку АДРЕСА_2 , де використовував її при будівництві цього будинку. Цього електрообладнання до АРЧ АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області ОСОБА_6 не повернув, безпідставно залишивши міні електростанцію її у своєму користуванні, тобто повторно заволодів чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, чим завдав державі в особі АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області матеріальної шкоди на суму 8 537 грн.

Такі дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 191 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене повторно.

Суд, визнаючи ОСОБА_6 невинуватим і виправдовуючи за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, своє рішення мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ним цього злочину, а надані суду докази не свідчать про те, що ОСОБА_6 , діючи умисно, використовуючи своє службове становище, будь-якимось чином впливав на підлеглих осіб з метою заволодіти майном АРЧ АРЗ СП ТУ МНС України в Полтавській області в інтересах третіх осіб.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року цей вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник військового прокурора Полтавського гарнізону (процесуальний прокурор у провадженні) просить скасувати ухвалені судові рішення стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилається фактично на неповноту й неправильність судового слідства, неправильну оцінку доказів судами обох інстанцій, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 , тоді як наявні у провадженні докази свідчать про протилежне. Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав в обґрунтування вироку докази, яких не було відкрито у встановлений законом спосіб стороні обвинувачення (постанова від 10 серпня 2015 року про закриття кримінального провадження № 0001580 від 28 червня 2013 року за фактом крадіжки мініелектростанції у ОСОБА_7 та товарний чек про придбання нею такої мініелектростанції), на які у своїй ухвалі послався й апеляційний суд. Крім того, зазначає про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України щодо повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, які суд першої інстанції дослідив з порушенням вимог ст. 94 КПК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора на підтримку касаційної скарги з підстав, викладених у ній, перевіривши матеріали провадження та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За нормативним визначенням заволодінням чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем визнається умисне, протиправне, безоплатне, безповоротне (назавжди) обернення (витрачання) на свою користь чи користь третіх осіб службовою особою чужого майна з використанням винною особою свого службового становища.

Особливістю такого заволодіння є те, що на відміну від привласнення чи розтрати предметом заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем може бути і майно, яке безпосередньо не було ввірене винному чи не перебувало у його віданні. У зазначений спосіб винний може заволодіти таким майном, щодо якого в силу своєї посади він наділений правомочністю управління чи розпорядження майном через інших осіб. Тобто він має певні владні повноваження та вплив на осіб, яким це майно ввірено чи перебуває в їх віданні.

Отже, для того, щоб особу визнати винною в такому злочині слід встановити не те, чи є у винного певної правомочності щодо майна, яке є предметом злочину, а факт використання ним для заволодіння чужим майном офіційно наданих йому за посадою службових повноважень.

Заволодіння чужим майном через зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчиняється шляхом активної поведінки і вважається закінченим з моменту отримання можливості розпорядитися цим майном на власний розсуд.

З огляду на зазначені матеріальні ознаки дії винної особи характеризуються корисливим мотивом та метою обернення чужого майна на користь третіх осіб, здійснюється тільки з прямим умислом, коли винна особа усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачає їх суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

У результаті такого злочину для власника цього майна виникають наслідки у вигляді тільки реальної майнової шкоди, прямих майнових збитків, які носять характер нестачі.

Як видно з матеріалів провадження, суд дослідив ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, та зібрані докази, зокрема, показання самого ОСОБА_6 , а також свідків у сукупності з іншими доказами суд об`єктивно оцінив відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Розглядаючи це провадження, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 працював на посаді заступника начальника загону начальника частини з ліквідації нафтогазових фонтанів АРЗ СП УМНС в Полтавській області, був неатестованим працівником, не мав спеціальних звань і реалізував своє право на працю шляхом укладення трудового договору в установленому законом порядку. Дані про те, що до нього у передбаченому законом порядку було доведено обсяг його посадових обов`язків, відсутні (т. 2 ас.175-176). Це в судовому засіданні підтвердив і його безпосередній керівник.

Свідок ОСОБА_14 , який хоча й був підпорядкований по службі ОСОБА_6 (з 07 червня 2013 року), в суді категорично заперечував про те, що отримував від обвинуваченого вказівки про передачу йому мініелектростанції. Натомість указував, що передавав ОСОБА_6 на його прохання, а також іншим особам це обладнання неодноразово на власний розсуд.

Свідок ОСОБА_19 (начальник групи господарського забезпечення частини технічного та господарського забезпечення АРЗ СП УМНС в Полтавській області), який також був матеріально-відповідальною особою, та свідок ОСОБА_8 (столяр цього підрозділу) не заперечували, що проводилося розпилювання половника для ОСОБА_6 , а потім йому було передано підзвітний пиловник для використання для власних потреб. Втім обидва свідки категорично заперечували про те, що це робилося за вказівкою останнього. Більше того, свідок ОСОБА_19 пояснював, що таке він робив з усного дозволу начальника АРЗ СП УМНС в Полтавській області ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_21 (начальник групи автотранспортного забезпечення частини спеціальних робіт та транспортного забезпечення АРЗ СП УМНС в Полтавській області) підтвердив, що заявки на використання автотранспорту від ОСОБА_6 він не отримував. Такі заявки він оформляє через керівника ОСОБА_20 , а водії його підрозділу самостійно без заявки використовувати автомобілі не могли.

Свідок ОСОБА_7 у суді показала, що дійсно у будівництві будинку їй допомагав саме ОСОБА_20 (її сват), а працівники АРЗ СП УМНС в Полтавській області за його розпорядженням привозили їй на будівництво воду, щебень, пісок, а також дерев`яні вироби і що за такі послуги вона розраховувалася саме з ОСОБА_20 .

Сам факт нестачі пиловника та мініелектростанції, з урахуванням показань згаданих свідків, не може свідчити про те, що цим майном в інтересах третіх осіб ОСОБА_6 як службова особа заволодів, зловживаючи своїм службовим становищем. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 3 ст. 191 КК України наявними у провадженні доказами не було підтверджено, а відтак, правильно виправдав його за недоведеністю винуватості у вчиненні цього кримінального правопорушення.
При оцінці доказів судом порушень вимог ст. 290 КПК України допущено не було. Що стосується доказів про обставини придбання свідком ОСОБА_7 мініелектростанції та її викрадення у свідка, то ці обставини хоча і досліджувалися судом, але висновків суду про невинуватість ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні не спростовують.

Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено суть апеляційної скарги та докладні мотиви прийнятого рішення.

При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути вказані підстави, на яких цю скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд такі вимоги закону виконав належним чином.

Зокрема, , обгрунтувуючи необхідністьскасування вироку суду щодо ОСОБА_22 , в апеляційній скарзі прокурор наводив доводи про те, що: суд належним чином не врахував повноважень останнього, висновків службових розслідувань, не дав належної оцінки тому, що за своїм статусом особи, які видавали ОСОБА_6 матеріальні цінності, були йому підпорядковані, і він за необхідності мав вплив на них через накладення дисциплінарних стягнень; суд дав неправильну оцінку показанням свідків працівників АРЗ СП УМНС в Полтавській області про обставин передачі ОСОБА_6 майна цієї установи (предмету злочину), а також ставив під сумнів показання свідка ОСОБА_7 в суді.

Виходячи з цього, прокурор порушував питання про скасування вироку щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
При розгляді справи апеляційний суд ретельно перевірив і проаналізував наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які стосувалися однобічності та неповноти досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушень вимог кримінального-процесуального закону і дав переконливу відповідь, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_6 .

Як убачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, порушуючи питання про скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, прокурор фактично просив дати іншу оцінку доказам, зокрема показанням свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_23 , а також інших свідків працівників АРЗ СП УМНС в Полтавській області. При цьому

не ставлячи під сумнів правильність їх викладення у вироку, просив повторно дослідити ці показання (а не допитати цих свідків) під час апеляційного розгляду.

Ухвалою (суддідоповідача) апеляційного суду від 25 грудня 2015 року за цією апеляційною скаргою прокурора було відкрито апеляційне провадження, а ухвалою від 04 січня 2016 року було призначено апеляційний розгляд. На початку розгляду жодних клопотань про дослідження доказів сторона обвинувачення не надала. Таке клопотання стороною обвинувачення було заявлено перед судовими дебатами. Оскільки це клопотання не містило передбаченого ч. 3 ст. 404 КПК України законного обґрунтування, заперечувалось іншими учасниками апеляційного розгляду, залишив його суд - без задоволення. А відтак, на думку колегії суддів, апеляційний суд не допустив порушень вимог ст. 404 КПК.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення щодо ОСОБА_6 є законними та обґрунтованими, і підстав для їх скасування, про що йдеться в касаційній скарзі, немає.

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429, статтями 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХП «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від

02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», колегія суддів
ухвалила:

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Полтавського гарнізону (процесуального прокурора у провадженні) залишити

без задоволення, вирок Київського районного суду м. Полтави від

05 листопада 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженнюне підлягає.
Повний текст ухвали оголосити о 09.30 год 22 листопада 2016 року.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2