У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_5

суддів: ОСОБА_6 і ОСОБА_7

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 24 січня 2017 року заяву захисника ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року засуджено ОСОБА_4 за: частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 369 Кримінального кодексу України (далі - КК) до штрафу в розмірі 8500 грн; частиною третьою статті 190 КК до позбавлення волі на строк п'ять років; частиною другою статті 364-1 КК до штрафу в розмірі 15300 грн із позбавленням права обіймати керівні посади строком на два роки. На підставі статті 70 КК ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із позбавленням права обіймати керівні посади строком на два роки та штрафу у розмірі 15300 грн., вирок стосовно якого належить виконувати самостійно. На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладено на нього обов'язки передбачені пунктами 3, 4 частини першої статті 76 КК.

Апеляційний суд Дніпропетровської області 17 грудня 2015 року вирок місцевого суду скасував у частині призначеного ОСОБА_4 покарання і постановив новий вирок, яким призначив ОСОБА_4 покарання за частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 369 КК у виді штрафу в розмірі 8500 грн, за частиною третьою статті 190 КК у виді позбавлення волі на строк чотири роки, за частиною другою статті 364-1 КК у виді штрафу в розмірі 15300 грн із позбавленням права обіймати керівні посади строком на два роки. На підставі статті 70 КК остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки із позбавленням права обіймати керівні посади на строк два роки.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року в порядку статті 395 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року) змінено. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 369 КК (в редакції Закону України № 221-VII від 18 квітня 2013 року) до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, за частиною третьою статті 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, за частиною другою статті 364-1 КК (в редакції Закону України № 3207-VI від 07 квітня 2011 року) до покарання у виді штрафу в розмірі 900 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 15300 грн із позбавленням права обіймати керівні посади строком на два роки і на підставі статті 70 КК ˗ до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки із позбавленням права обіймати керівні посади на строк два роки. У іншій частині вирок залишено без зміни.

Захисник ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 400-12 КПК 1960 року, у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь. Просить скасувати вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4, а справу направити на новий судовий розгляд.

Зокрема захисник, посилаючись на роз'яснення, які містяться у Постановах Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» та №5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», а також на положення частини першої статті 9 та частин першої і третьої статті 62 Конституції України та ряд статей Законів України «Про міжнародні договори», «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також на рішення Європейського суду з прав людини за заявами осіб проти України та Іспанії, вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм права, передбачених статтями 190 і 369 КК.

Стверджує про відсутність у матеріалах справи доказів, які б вказували на наявність у діях ОСОБА_4 ознак злочину, передбаченого статтею 190 КК, оскільки, на його думку, майно (в тому числі і грошові кошти), передане особі правоохоронними органами для давання хабара з метою документування злочинної діяльності іншої особи, не може бути предметом злочину, передбаченого статтею 190 КК, так як особа, яка його передає, не перебуває в стані омани щодо подальшої долі цього майна (коштів), а навпаки, вводить в оману обвинуваченого щодо своїх справжніх намірів.

Зазначає, що судами не було встановлено беззаперечних доказів наявності у ОСОБА_4 умислу на заволодіння предметом хабара, а за обставин, встановлених судами, мав місце замах на вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 369 КК.

На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм права, захисник ОСОБА_3 додав до заяви копії ухвал Верховного Суду України від 03 квітня 2008 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття відповідних рішень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кримінального процесуального кодексу України (далі -КПК) процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Ураховуючи наведене та те, що заява захисником подана до Верховного Суду України у січні 2017 року, тобто на момент дії КПК 2012 року в редакції Закону України №192-VIII від 12 лютого 2015 року ˗ посилання захисника ОСОБА_3 у заяві на норми КПК 1960 року є безпідставним.

Згідно зі статтею 444 КПК, Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Статтею 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 1 частини першої цієї статті КПК передбачено, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Відповідно до вимог статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України зазначаються, зокрема, обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Тобто у заяві, серед іншого, повинно бути наведено, яка саме норма права, передбачена законом України про кримінальну відповідальність неоднаково застосована судом касаційної інстанції в двох і більше рішеннях цього суду, у чому полягає їх неоднакове правозастосування з обґрунтуванням неправильності висновків суду касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншими.

У своїй заяві захисник ОСОБА_3, не навів належного обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК.

Натомість, обґрунтовуючи свою заяву, захисник оспорює фактичні обставини справи, заперечує висновки судів щодо оцінки доказів, тобто по суті порушує питання про повторний касаційний розгляд. Однак це виходить за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України судових рішень, внаслідок чого перевірка таких тверджень буде суперечити положенням статей 444 і 445 КПК та принципу правової визначеності.

Крім того, у порушення вимог пункту 3 частини першої статті 449 КПК, захисником до заяви не додано копії вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року, законність якого, зі змісту заяви, також ставиться ним під сумнів.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана захисником заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи щодо ОСОБА_4 до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_3 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5