1Справа № 335/6104/15-к 1-кп/335/236/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2017 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000507 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.382, ч.1 ст.172 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

15.02.2017 року до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з Апеляційного суду Запорізької області надійшло кримінальне провадження № 0000507 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.382, ч.1 ст.172 Кримінального кодексу України.

У підготовчому судовому прокурор та потерпілий вважали за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Захисник обвинуваченого та обвинувачений ОСОБА_7 просять суд повернути обвинувальний акт прокурора з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КП?К України, посилаючись на неконкретність пред`явленого обвинувачення.

Дослідивши матеріали обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування №0000507, заслухавши думку учасників кримінального провадження з приводу можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого особи на захист, передбачене ст.20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4,5 ст.28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.

Європейський суд з прав людини зазначає, що у тексті підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі "Камасінскі проти Австрії", п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі "Матточіа проти Італії", п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі "І.Н. та інші проти Австрії", п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі "Даллос проти Угорщини" п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).

Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.

Таким чином, викладення формулювання обвинувачення, як це зроблено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 не може замінити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України виклад фактичних обставин справи в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладеного в ньому формулювання обвинувачення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, узгодженого опису обставин вчинення обвинуваченим злочинів, передбачених ч.2 ст.382, ч.1 ст.172 Кримінального кодексу України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України з наступних підстав.

Диспозицією ч. 2 ст. 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20 травня 2010 року, за змістом ч. 2 ст. 382 КК України невиконання судового рішення є бездіяльністю, яка означає незастосування службовою особою передбачених законом і цим судовим актом заходів, необхідних для цього виконання, за умови, якщо на цю службову особу покладено обов`язок і вона має реальну можливість виконати цей судовий акт. При цьому невиконання може мати і характер ухилення, коли службова особа відкрито не відмовляється від виконання судового рішення, однак докладає певних зусиль, які фактично унеможливлюють це виконання.

Зміст обвинувачення, висунутого ОСОБА_5 досудовим розслідуванням за ч. 2 ст. 382 КК України, не відповідає диспозиції закону, не містить посилання на конкретне судове рішення, яке не виконане, на дату набранням ним законної сили, та не розкриває суть обвинувачення, яке, виходячи із визначених законом ознак та форми вини цього злочину, є неконкретним.

Диспозиція ч.1 ст.172 КК України бланкетна, тому повинна містити характер порушення з посиланням на конкретну норму Кодексу законів про працю України, у тому числі узгоджуватися зі змістом судового рішення, яким визнані незаконними конкретні дії обвинуваченого.

Обвинувальний акт фактично не містить формулювання обвинувачення, як за ч.2 ст.382 КК України, так і ч.1 ст.172 КК України, а містить лише викладення деяких епізодів фактичних подій без визначення ознак злочинів, що відобразилось на кваліфікації дій обвинуваченого, які також фактично в обвинувальному акті не розкриті.

Вказані обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.02.2017 року.

Отже, правова кваліфікація інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_5 діянь є неконкретною, що суттєво порушує право обвинуваченого на захист.

Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення. Водночас, складений у кримінальному провадженні обвинувальний акт не містить всіх вищевказаних фактичних обставин, що за переконанням суду позбавляє можливості ОСОБА_5 належно усвідомлювати та захищатися від обвинувачення, і це в свою чергу є грубим порушенням права на захист, яке підлягає реалізації на будь-якій стадії кримінального провадження, у тому числі під час підготовчого судового засідання.

Враховуючи, що правильність кваліфікації кримінального правопорушення встановлюється з викладу фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення, суд вважає, що зазначені вище недоліки обвинувального акту є суттєвими.

При прийнятті рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не вирішував питання про доведеність вини обвинуваченого, не вдавався до оцінки доказів, а лише проаналізував викладені фактичні обставини у співставленні із правовою кваліфікацією його дій слідчим.

При поверненні обвинувального акту прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використанні прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженостей окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.
У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні 0000507 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.382, ч.1 ст.172 Кримінального кодексу України, прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом розумного строку.

На ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 діб з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1