Ухвала
іменем україни
13 грудня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегіїсуддів:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю: захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000609, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця м. Кемерового Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК судимості не має;

засудженого за вчинення кримінальногоправопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,
установив:
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження закрити через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості останнього. За твердженням захисника, вирок не відповідає вимогам ст. 370, 374 вказаного Кодексу, ґрунтується на недостовірних та недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки. Крім того, скаржник зазначає про неповноту дослідження всіх обставин кримінального правопорушення, залишення поза увагою суду можливості заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень іншою особою або за інших обставин, а також про настання її смерті через некваліфіковане надання медичної допомоги. Водночас захисник указує на надмірну суворість призначеного засудженому покарання. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною, оскільки цей суд не зважив на допущені порушення і не усунув їх.
У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду,невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження,просить скасувати ухвалені щодо нього судові рішення і закрити кримінальне провадження, або перекваліфікувати вчинене ним діяння з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 122 КК. Аргументуючи заявлену вимогу, засуджений наголошує на тому, що потерпілу ОСОБА_8 було доставлено до медичного закладу у стані середньої важкості, і вона померла не у зв`язку із заподіянням їй тяжких тілесних ушкоджень, а внаслідок неналежного надання медичної допомоги.
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Судом вирішено цивільний позов, а також питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої, за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_6 у період 25 26 лютого 2015 року у квартирі будинку АДРЕСА_1 під час конфлікту на побутовому ґрунті умисно завдав ОСОБА_8 ударів табуреткою по голові, тулубу та кінцівках, спричинивши їй різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у тому числі небезпечних для життя в момент заподіяння, а саме травми живота у вигляді розриву брижі нижнього відділу тонкої кишки, яка ускладнилася некрозом її стінки та гнійним перитонітом, розриву капсули селезінки, крововиливів у брижу кишки в середній третині черевної порожнини, що призвели до смерті потерпілої.

Апеляційний суд Львівської області, частково задовольнивши апеляційні скарги засудженого та його захисника, ухвалою від 19 травня 2016 року виключив із мотивувальної частини вироку посилання суду на показання свідка ОСОБА_9 як на доказ винуватості ОСОБА_6 . Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК до строку відбування покарання суд зарахував строк попереднього ув`язнення. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника, котрі підтримуючи касаційні скарги, просили скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження, думку прокурора, який заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду чи невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

За змістом касаційних скарг у них засуджений та його захисник заперечують повноту судового розгляду, достовірність окремих доказів, покладених в основу вироку, звідси, й правильність установлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, тоді як у силу ст. 433 КПК їх перевірку до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 щодо відомих їм обставин за яких ОСОБА_8 було заподіяно тілесних ушкоджень, свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо обставин проведення слідчих дій, судово-медичного експерта ОСОБА_18 , який роз`яснив і підтвердив складений ним висновок від 06 квітня 2015 року № 22/15; висновків експертів від 23 червня 2015 року № 10/243, від 30 квітня 2015 року № 489/2015-ім, від 14 травня 2015 року № 172/2015ц; фактичних даних, що містяться у медичній картці стаціонарного хворого ОСОБА_8 , у протоколах огляду трупа та місця події; показань самого засудженого, котрий не заперечував факту завдання ним ударів в обличчя та груди ОСОБА_8 , а також на підставі інших досліджених доказів, зміст яких детально відображено у вироку, з урахуванням змін, внесених до нього апеляційним судом.
Посилаючись на розглянутий у ході судового слідства висновок судово-медичного експерта від 06 квітня 2015 року № 22/15, місцевий суд установив причину смерті ОСОБА_8 та ступінь тяжкості заподіяних їй тілесних ушкоджень. На підставі об`єктивних досліджень згаданий суд з`ясував, що ОСОБА_8 було завдано неодноразових ударів тупими предметами, у тому числі табуреткою, в ділянку передньої черевної стінки, а причиною її смерті є тупа травма живота у вигляді розриву брижі тонкої кишки, крововиливів у брижу тонкої кишки, розриву капсули селезінки, ускладнених некрозом стінки тонкої кишки, дифузним гнійно-фіброзним перитонітом, порушенням кишкової прохідності, некротичним езофагітом, запаленням легенів, набряком легенів та головного мозку.
Узявши до уваги викладені у висновку даніщодо локалізації, характеру й механізму утворення тяжких тілесних ушкоджень, виявлених при дослідженні трупа ОСОБА_8 , зваживши на відповідні роз`яснення експерта ОСОБА_18 , який наполягав на зазначених вище механізмі заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень та причині її смерті, зіставивши між собою всі докази, суд установив наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_6 та настанням смерті ОСОБА_8 . Разом із цим суд, дотримуючись засад змагальності, належним чином перевірив висунуті ОСОБА_6 на свій захист різні версії щодо обставин подій, у тому числі про отримання ОСОБА_8 небезпечних для життя тілесних ушкоджень від падіння, та щодо настання смерті через некваліфіковані дії лікарів, і вмотивовано спростував у вироку всі доводи сторони захисту.

Відповідно до наявного у справі висновку згаданої судово-медичної експертизи саме травма живота призвела до смерті ОСОБА_8 , а виявлені у неї тілесні ушкодження в ділянці живота могли бути заподіяні 25 26 лютого 2015 року. Згідно з відомостями, відображеними у медичній картці стаціонарного хворого, ОСОБА_8 28 лютого 2015 року госпіталізовано з клінічним діагнозом: тупа травма живота, розрив брижі тонкої кишки, некроз сегмента цієї кишки, тобто з такими тяжкими тілесними ушкодженнями, які згідно з експертним висновком перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з її смертю. При цьому запис у медичній картці щодо оцінки важкості загального стану особи при її зверненні до медичного закладу є медичним визначенням стану хворого і не є тотожним юридичному поняттю визначення тяжкості тілесних ушкоджень, яке встановлюється експертом при проведенні судово-медичних досліджень. Тому всупереч посиланням у касаційних скаргах, указаний лікарем приймального відділення стан середньої важкості ОСОБА_8 не виключає факту заподіяння їй ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень та настання від них смерті потерпілої.
Як видно зі справи, докази, покладені в основу вироку, з урахуванням змін, внесених апеляційним судом, було отримано у порядку, визначеному процесуальним законом, вони є належними та допустимими. Переконливих аргументів, які би свідчили про зворотне, а також про упередженість суду при дослідженні всіх обставин кримінального провадження та при оцінці доказів, стороною захисту не наведено.
Водночас як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд з`ясував у ході слідства всі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .

Отже, суд із додержанням норм процесуального права встановив фактичні обставини кримінального провадження, відповідно до яких вчинене ОСОБА_6 діяння обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ч. 2 ст. 121 КК. Правових підстав для перекваліфікації цього діяння на ч. 1 ст. 122 КК, про що йдеться у скарзі засудженого, у колегії суддів немає.
З огляду на викладене доводи захисника у скарзі щодо неналежної оцінки судом зібраних доказів, недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та посилання обох скаржників на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є неспроможними.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране у межах санкції статті покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, як про це зауважує захисник у поданій касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Крім того, наведені стороною захисту в касаційних скаргах доводи з питань необґрунтованості засудження ОСОБА_6 за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілої, за змістом та суттю є майже аналогічними доводам, викладеним в апеляційних скаргах, на які суд апеляційної інстанції дав вичерпні відповіді, аргументовано визнавши їх безпідставними, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК є підставами для скасування судових рішень, у тому числі із закриттям кримінального провадження, колегією суддів під час касаційного провадження у справі не встановлено.
Таким чином, зважаючи на доводи та вимоги у касаційних скаргах, їх слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_19 ОСОБА_2 ОСОБА_3