КОПІЯ: Справа № 484/294/17
Провадження № 1-КП/484/86/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська кримінальне провадження № 0000614 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ржавинці Заставнівського району Чернівецької області, громадянина України, освіта середня, неодруженого, має двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_4 , 2010 року народження, та ОСОБА_5 , 2013 року народження, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 08.02.2013 року Заставнівським РС УДМС України у Чернівецькій області, ПІН НОМЕР_2 , призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 02.03.2015 року, проходив військову службу на посаді механіка-водія протитанкового артилерійського батальйону військової частини польова пошта В НОМЕР_3 у військовому званні рядовий, в даний час звільненого з військової служби,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України.

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону «Про оборону України» визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п.1,3 ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

02.03.2015 року ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 призваний за мобілізацією для проходження військової служби.

Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта В НОМЕР_3 від 30.04.2015 року № 56 солдат ОСОБА_7 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду механіка-водія протитанкового артилерійського батальйону зазначеної військової частини.

Згідно з п.п. 1,3 ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_7 було повідомлено, і до часу самовільного залишення військової частини він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього обов`язки.

Проте, 29.05.2015 року о 17.00 годині солдат ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в порушення зазначених вище нормативно-правових актів, самовільно залишив військову частину польова пошта В НОМЕР_3 в АДРЕСА_3 та знаходився за фактичним місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби. Солдат ОСОБА_7 добровільно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_4 за вказаною вище адресою лише 20.01.2017 року і того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.

Таким чином солдат ОСОБА_7 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто злочин, відповідальність за який передбачена ст. 407 ч.4 КК України.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні, ніякі фактичні обставини справи не оспорював і пояснив, що дійсно був мобілізований, проходив службу в армії. В кінці травня 2015 року самовільно поїхав додому, щоб допомогти по господарству і не повернувся до місця служби, тому що дружині потрібна була його допомога. З`явився вже у січні 2017 року, після чого його було звільнено з військової служби. У скоєному розкаявся.

Ніхто з учасників процесу ніякі фактичні обставини справи не оспорював, тому судом не досліджувались всі докази щодо цих обставин відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України. Крім того вина ОСОБА_7 підтверджується наданими стороною обвинувачення письмовими доказами: наказом командира в/ч НОМЕР_4 № 56 від 30.04.2015 року про зарахування ОСОБА_7 до особового складу частини з 01.05.2015 року; наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 № 55 від 06.06.2015 року про службове розслідування по факту самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_7 ; актом про результати службового розслідування; наказом командира в/ч польова пошта В НОМЕР_3 № 103 від 11.07.2015 року про результати службового розслідування; обліково-послужною карткою ОСОБА_7 до військового квитка серії НОМЕР_5 .

Таким чином вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину доведена. Його дії правильно кваліфіковані за ст. 407 ч.4 КК України.

Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_7 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, а також данні про особу винного, який повністю визнав себе винним, розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, не працює, раніше не судимий, має сім`ю.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнає повне визнання своєї провини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, молодий вік.

Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання, судом не встановлено.

Враховуючи наведене, а саме данні про особу обвинуваченого, його вік, майновий та сімейний стан, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства. Покарання йому слід призначити в мінімальних межах санкції частини статті, за якою він обвинувачується, у вигляді позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд вважає недоцільним, оскільки досі ОСОБА_7 сумлінно виконував процесуальні обов`язки.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік. На підставі п.п. 1,2 ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: