Справа №577/2254/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/1076/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2016 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження №577/2254/16-к за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 03.07.2013р. за ч.3 ст.185, ч.2 ст.185, ст.395, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі; 02 лютого 2016 року звільнений умовно- достроково на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року на невідбутий строк 3 місяці 22 дні,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2016 року, в якій він, не погоджуючись з встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження, викладеними судом у вироку, просить пом`якшити йому покарання.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді 1 місяця позбавлення волі і остаточно призначено 4 роки 1 місяць позбавлення волі.

Запобіжний захід залишено попередній - тримання під вартою до вступу вироку у законну силу, але не більше ніж до 25 грудня 2016 року до 24 години.

Строк відбуття покарання постановлено рахувати з 16 травня 2016 року до 27 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 765грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 263.88грн. витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що ОСОБА_8 не може бути потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, оскільки в матеріалах провадження відсутні документи, які б свідчили, що він є власником або законним користувачем господарства по АДРЕСА_2 , а викрадене майно належить саме потерпілому ОСОБА_8 . При цьому, вказує, що він викрав майно з господарства, розташованого за адресою АДРЕСА_3 , а не з господарства по АДРЕСА_2 . З огляду на це, вважає, що судом не доведено його причетність до інкримінованого злочину, вчиненому за наведених у вироку обставин. Не погоджується обвинувачений і з висновком судово-товарознавчої експертизи, яка на його думку, була проведена без безпосереднього дослідження викраденого майна, а саме майно, як речовий доказ по справі, не вилучалося з пункту прийому металобрухту. Зауважує на тому, що відсутні докази в підтвердження його причетності до крадіжки, оскільки ані слідів взуття, ні відбитків пальців за місцем вчинення злочину органами досудового розслідування здобуто не було. Вважає, що обраний стосовно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, про зміну якого на особисте зобов`язання він неодноразово звертався із відповідним клопотанням до суду, позбавив його можливості підтвердити наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_8 та витрати за проведення експертизи, а також отримати довідки про свою хворобу та хворобу сестри і матері, які потребують його догляду. Вказує, що суд, призначаючи покарання безпідставно врахував спосіб його життя та перебування на обліку у лікаря-нарколога.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, вирок суду вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 07 квітня 2016 року близько 17 год. шляхом виймання скла через віконний отвір проник до будинку господарства ОСОБА_8 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , звідки повторно таємно викрав майно на загальну суму 765 гривень, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на вказану суму.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення та вимоги апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу в частині пом`якшення покарання, думку прокурора про законність вироку суду першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.3 ст.185 КК України є вірними та ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та які відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, сам обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує факт проникнення до господарства, яким користується його брат, потерпілий ОСОБА_8 та викрадення з нього майна, перелік якого зазначений в обвинувальному акті та вироку, хоча і вказує, що це будинок АДРЕСА_4 , та, на його думку, потерпілий повинен довести право власності на викрадене ним майно та домоволодіння.

Проте, потерпілий ОСОБА_8 у суді першої інстанції пояснив, що він успадкував будинок по АДРЕСА_2 , та протягом останніх років приїздить туди 1-2 рази на тиждень. Про крадіжку майна йому сказала сусідка, що бачила ОСОБА_6 , який перетинав паркан з мішками.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що на початку квітня 2016 року ОСОБА_6 приносив на металобрухт алюмінієві сковорідки, каструлі, які були у вжитку, він купив ці речі в якості металобрухту. Працівники поліції приходили з ОСОБА_6 і він його впізнав, експерт оцінював наявні речі.

Сам обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що до господарства, яким користується його брат ОСОБА_8 проник з метою перевірити, чи немає там його майна, і звідти викрав майно, щоб здати на металобрухт через скрутне матеріальне становище.

Наведені покази обвинуваченого, потерпілого та свідка цілком узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні та покладеними в основу вироку суду першої інстанції:

- протоколами огляду місця події від 11 квітня 2016 року (т.2 а.к.п.9-14); від 04 травня 2016 року (т.2 а.к.п.33-36);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_6 від 13 травня 2016 року (т.2 а.к.п.48-49).

Наведені докази в їх сукупності свідчать про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 було достовірно відомо, що господарством, до якого він проник, користується потерпілий ОСОБА_8 і, що майно він викрав саме із цього господарства.

Доводи ж апелянта про те, що ОСОБА_8 не є потерпілим, оскільки в матеріалах провадження відсутні документи, які б свідчили, що він є власником або законним користувачем господарства по АДРЕСА_2 , а також, що викрадене майно належить саме потерпілому ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, є необгрунтованими.

Так, в ході прослуховування носія технічної інформації, на якому фіксувався перебіг судового засідання 15 серпня 2016 року, вбачається, що судом першої інстанції під час допиту потерпілого ОСОБА_8 встановлено, що господарство за адресою АДРЕСА_2 , належало його батькам. На даний час він користується і доглядає за даним господарством і майном, що в ньому знаходиться, що також підтверджується довідкою виданою Мельнянською сільською Радою від 19 жовтня 2016 року (т.1 а.к.п.54), з якої вбачається, що ОСОБА_8 користується будинком в АДРЕСА_2 . За вказаних підстав, відповідно до вимог ст.55 КПК України, ОСОБА_8 обґрунтовано визнаний потерпілим по справі.

Отже, твердження обвинуваченого про викрадення майна з господарства по АДРЕСА_3 , а не по АДРЕСА_2 , на думку колегії суддів, є безпідставним та такими, що спростовуються вищевикладеним.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав не погоджуватися із вартістю викраденого майна, встановленою висновком судово-товарознавчої експертизи (т.2 а.к.п.23-29). Висновок експерта від 05 травня 2016 року за №1776 ґрунтується на визначенні середньої ринкової вартості із урахуванням зносу на момент дослідження. Даний висновок експерта в повному обсязі відповідає вимогам ст.102 КПК України, заяв про недостатність знань, чи недостатність наданих матеріалів для проведення експертизи від експерта не надходило. Все зазначене свідчить про безпідставність доводів апелянта в цій частині. Таким чином, суд цілком обґрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого 765грн. у відшкодування завданої майнової шкоди, задовольнивши цивільний позов ОСОБА_8 .

Не є переконливими твердження обвинуваченого про відсутність у справі прямих доказів на підтвердження його вини, зокрема слідів взуття, відбитків пальців. На думку колегії суддів, стороною обвинувачення надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження встановлених судом обставин та встановлення вини ОСОБА_6 . Крім того, сам обвинувачений підтвердив факт здійснення ним крадіжки майна.

Що стосується доводів апелянта з приводу того, що застосований до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою позбавив його можливості підтвердити наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема отримати довідки про свою хворобу та хворобу сестри і матері, які потребують його догляду, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 не був позбавлений можливості в їх отриманні як особисто сам, так і через свого адвоката, який здійснював його захист під час досудового та судового слідства. Питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішувалося судом першої інстанції з дотриманням вимог КПК України, при цьому вирішувалося і клопотання ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, у якому йому було відмовлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо неможливості добровільно відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_8 та витрати за проведення експертизи у зв`язку із його перебуванням під вартою, колегія суддів розцінює, як обраний ним спосіб захисту для пом`якшення призначеного йому покарання.

Отже, колегія суддів вважає правильними висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України за обставин, наведених у вироку та обґрунтованості суми задоволеного на користь потерпілого цивільного позову.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не в повній мірі врахував фактичне визнання ОСОБА_6 вини, а також невелику вартість та незначну цінність викраденого ним майна.

За таких підстав, колегія суддів вважає за можливе пом`якшити покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а тому його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону при досудовому розслідуванні кримінального провадження та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення, не встановлено.

24 грудня 2015 року набрала чинності нова редакція ч.5 ст.72 КК України, згідно якої зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На підставі ч.3 Прикінцевих положень Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015р., колегія суддів вважає за необхідне застосувати даний Закон до ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст.376,404,405,407,409,414,418,419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_6 змінити, пом`якшивши йому покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до цього покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2013 року у виді 1 місяця позбавлення волі і остаточно визначити до відбування 3 роки 1 місяць позбавлення волі.

Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк тримання під вартою з 28 жовтня 2016 року по 22 грудня 2016 року включно з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі згідно вимог ч.5 ст.72 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для засудженого, який утримується під вартою з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4