Справа №487/7742/15-к 11.01.2017

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002467

за апеляційними скаргами скарги прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6

на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 року у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч.1 ст.263 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_7
захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2016 р. ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України на нього покладені такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації у кримінально-виконавчу інспекцію.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.1 ст. 263 КК України у зв`язку із недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення та виправдано з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 373 КПК України.

Вирішено питання про судові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Прокурор ОСОБА_5 просить вирок у частині визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, скасувати. Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, та покласти на нього обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ч.1 ст. 76 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок у частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України скасувати та кримінальне провадження за обвинуваченням за ч. 2 ст. 125 КК України закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Прокурор вважає, що вирок в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. На думку апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та за наявності суперечливих доказів у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази та без належного мотивування відкинув інші докази.

Як зазначає апелянт, в основу виправдувального вироку покладені лише показання обвинуваченого ОСОБА_7 . Проте, його показання спростовуються показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

На думку апелянта, судом не враховані показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які приймали участь як поняті при обшуку, а також дані протоколу обшуку від 07.06.2015 року.

Зазначає, показання свідка ОСОБА_13 не є належним доказом, оскільки свідок під час досудового розслідування не допитувався, а був допитаний майже через рік після подій за клопотанням сторони захисту, яка під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження не заявляла про цього свідка.

Просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження з посиланням на те, що вони досліджені судом першої інстанції (дослівно) з істотними суперечностями, та дослідити: протокол обшуку, висновок вибухово-технічної експертизи, а також допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Захисник ОСОБА_6 вважає, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, є невірними.

На думку апелянта, ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, захищаючись від протиправних дій потерпілого ОСОБА_14 .

Просить врахувати, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Однак, з показань ОСОБА_14 є не зрозумілим, де під час подій знаходилися ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , та що вони могли бачити. Ці свідки усіх обставини конфлікту не бачили та не можуть пояснити, хто саме розпочав бійку, їх показання мають суперечності.

Крім того, як зазначає апелянт, судом першої інстанції безпідставно не враховані показання свідка ОСОБА_17 , і наявність у ОСОБА_7 численних тілесних ушкоджень.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_7 визнаний судом винним у тому, що 11 травня 2015 р., приблизно о 23:30, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , у нього у ході сварки з ОСОБА_14 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, виник злочинний намір, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 .
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 , ОСОБА_7 кинув у ОСОБА_14 чашкою з чаєм, однак не попав, після чого схопив скляну тарілку та розбив її об ОСОБА_14 . Потім схопив скляну банку, яку розбив о стіну та осколками скляної банки наніс декілька ударів в область плеча потерпілого ОСОБА_14 . У подальшому ОСОБА_7 побіг до кухні квартири, де взяв кухонний ніж, з яким повернувся до кімнати, де знаходився потерпілий ОСОБА_14 та почав погрожувати нанесенням потерпілому тілесних ушкоджень.
Схопивши табуретку, потерпілий ОСОБА_14 почав нею розмахувати, щоб відтіснити ОСОБА_7 до кімнати, в якій мешкав останній. Після того як ОСОБА_7 вдалось відтіснити до кімнати його мешкання, ОСОБА_14 з метою забрати ніж у ОСОБА_7 зайшов за ним до його кімнати, де схопив останнього та почав утримувати, покликавши інших мешканців, щоб допомогли забрати ніж, але ОСОБА_7 вирвався та схопив ніж, який лежав на столі поряд з ними, та наніс один удар в область грудної клітини потерпілому ОСОБА_14 .
Своїми діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді рани грудної клітини зліва, ран правого передпліччя. За ступенем тяжкості тілесні ушкодження у вигляді ран правого передпліччя, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження, у вигляді рани грудної клітини зліва, за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, та його дії кваліфіковані як умисне спричинення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 07.06.2015 р. в ході проведення обшуку його житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , у загальній кімнаті, на центральній полиці, розташованій у лівій частині шафи, серед його особистих речей, було виявлено та вилучено вибуховий пристрій - оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, який він незаконно придбав при невстановлених розслідуванням обставинах, переніс до свого приміщення, де зберігав без передбаченого законом дозволу.
Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 263 КК України як придбання, носіння та зберігання вибухового пристрою, а саме бойового припасу, без передбаченого законом дозволу.
Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України, суд першої інстанції, пославшись на показання ОСОБА_7 , який вину за ч.1 ст. 263 КК України не визнав, зазначив, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 доказами, наданими стороною обвинувачення, не спростовані, а висновки експертиз № 88 від 07.06.2015 р. та № 90 від 04.08.2015 р. не підтверджують вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

В обґрунтування своїх висновків в цій частині обвинувачення, суд першої інстанції врахував показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 про обставини затримання ОСОБА_7 працівниками УСБ України в Миколаївській області, яке фактично мало місце 07.06.2015 о 12:00, а не в період часу з 22:40 до 23:10, як зазначено у протоколі затримання. Судом першої інстанції встановлено, що при затриманні ОСОБА_7 та проведенні обшуку за його місцем мешкання було грубо порушено його право на захист.

Також судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які як поняті приймали участь при проведенні обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , а також свідка ОСОБА_9 , яка разом з обвинуваченим орендувала однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , та в якості свідка ОСОБА_10 власника зазначеної квартири.

З огляду на пояснення ОСОБА_7 , який стверджував, що вилучена граната йому не належить, у квартирі він постійно не проживав, а крім нього, там мешкала ОСОБА_9 , що квартира належить ОСОБА_10 , який мав доступ до квартири, враховуючи відсутність будь-яких інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , окрім висновків експертизи та даних протоколу обшуку, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_5 на підтримку поданою нею апеляційної скарги, захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку поданої захисником апеляційної скарги, заперечення учасників судового провадження на подані апеляційні скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд дійшов наступних висновків.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_6 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про невірну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та доказам, які досліджені під час судового розгляду, позбавлені підстав, з огляду на наступне.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 125 КК України не визнав та стверджував, що діяв у стані необхідної оборони, захищаючись від протиправних дій потерпілого ОСОБА_14 .

Пояснив, що між ним та ОСОБА_14 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_14 схопив його за волосся, вдарив його головою о підлогу, в результаті чого в нього лопнули барабанні перетинки та пішла кров з вух. Він відштовхнув ОСОБА_14 , а тому останній вдарився головою о кут стола. Він схопив тарілку зі столу та вдарив нею по голові ОСОБА_14 , спробував вибігти до коридору, але замок вхідних дверей був заблокований. ОСОБА_14 підхопився та побіг за ним. Він кинув скляну банку на стіну, щоб злякати ОСОБА_14 , але останній став наносити йому удари кулаками в голову, тулуб та плечі.

Потім він побіг на кухню, де взяв кухонний ніж та повернувся до своєї кімнати, закривши за собою двері на замок, а ніж поклав на стіл. Зв`язався по скайпу з ОСОБА_18 . В цей час ОСОБА_14 вибив ногою замок двері, вбіг до кімнати, схопив його за волосся, повалив на підлогу, сів на нього зверху та почав бити. ОСОБА_14 покликав своїх друзів. Він подумав, що ОСОБА_14 бажає його вбити, тому лівою рукою дотягнувся до столу та схопив ножа. До кімнати зайшов ОСОБА_15 та почав видирати ніж з руки, при цьому порізався вказівний і великий пальці його правої руки.

Стверджував, що він лежав на тулубі, тулуб був піднятий під кутом 45 градусів, оскільки його тримав за волосся ОСОБА_14 та, коли останній хитнувся в його сторону, він ( ОСОБА_7 ) зачепив потерпілого ножем, від чого пішла кров.

В суді свідок ОСОБА_17 стверджувала, що по скайпу бачила події, які відбувалися в кімнаті ОСОБА_7 . Пояснила, що ОСОБА_14 вбіг в кімнату та накинувся на ОСОБА_7 , повалив його на підлогу, схопив за волосся, сів на нього та покликав друга для того, щоб йому надали ніж. ОСОБА_7 першим схопив ніж, і вони стали пересуватися, всі були на ногах. Потім у ОСОБА_7 зіскочила рука і він поранив ОСОБА_14 .

Наведеним показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_17 надана належна оцінка, та, дослідивши докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що їх показання спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також даними протоколу огляду місця події від 12.05.2015 р., протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протоколу слідчого експерименту від 11.03.2016 р. та відеозапису до нього, а також висновками судово-медичної та судово-цитологічної експертиз.

Так, з наведених у вироку показань потерпілого ОСОБА_14 вбачається, що 11.05.2015 р. між ним та ОСОБА_7 виникла сварка через папір, який він виявив на своєму ліжку. ОСОБА_15 та ОСОБА_16 запевнили, що це не вони кинули папір. Тому він зайшов до кімнати, де мешкав ОСОБА_7 .

Спочатку він підійшов до ОСОБА_7 та закрив кришку ноутбука, на що ОСОБА_7 вдарив його рукою по обличчю. Він теж вдарив ОСОБА_7 рукою по обличчю. Почалася бійка. ОСОБА_7 виштовхав його в іншу кімнату, схопив скляну банку, розбив її о стіну. Після цього у ОСОБА_7 з`явилася кров на руках. ОСОБА_7 побіг на кухню, схопив ніж, та побіг за ним у кімнату, погрожував йому, розмахуючи ножем вперед. З метою захисту він (потерпілий) тримав перед собою табуретку. Потім ОСОБА_7 пішов до своєї кімнати, а через деякий час побачив, що ОСОБА_7 біжить на нього з ножем в руках. Тоді він схопив стілець, та знову почав заганяти ОСОБА_7 до його кімнати. Потім ОСОБА_7 знову вийшов із своєї кімнати з вішалкою в руці та став бити його, на що він підставляв руки. Далі ОСОБА_7 схопив зі столу чашку з чаєм та кинув на нього, але вона не попала, чай розлився, а він підсковзнувся та впав на підлогу. Після цього ОСОБА_7 кинув тарілку йому в голову, намагався вдарити табуреткою в голову. Коли він піднявся, ОСОБА_7 побіг в свою кімнату.

Він побіг за обвинуваченим та в кімнаті впав разом з ОСОБА_19 на підлогу. ОСОБА_7 тягнувся до ножа, а він утримував. Він покликав хлопців, щоб забрали ніж. Тоді ОСОБА_7 схопив ніж правою, а не лівою рукою, як стверджував останній, і через свою руку вдарив його ножем у грудну клітину. При цьому ОСОБА_7 знаходився на колінах, а він утримував його ззаду обома руками. Він не бив ОСОБА_7 та не тримав за волосся.

Потерпілий ОСОБА_14 заперечував пояснення ОСОБА_7 в тій частині, що у останнього була кров з вух, і що він (потерпілий) не казав своїм друзям, щоб подали йому ніж, а навпаки, просив забрати ніж, щоб нічого не трапилося.

Аналогічні пояснення надав потерпілий ОСОБА_14 під час проведення слідчого експерименту від 11.03.2016 р., що вбачається з відповідного протоколу та відеозапису, які досліджені в суді першої інстанції.

Показання потерпілого ОСОБА_14 щодо обставин злочину узгоджуються з показаннями допитаних в суді свідка ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_7 виникла сварка та бійка, в ході якої ОСОБА_7 ножем заподіяв удар потерпілому в грудну клітину.

Так, свідок ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_7 кинув в ОСОБА_14 чашку з чаєм, а останній підсковзнувся та впав. Потім ОСОБА_7 намагався вдарити тарілкою потерпілого по голові, але той підставив руку, і удар прийшовся по руці, тарілка розбилася. ОСОБА_7 кинув скляну банку в стіну, після чого порізав собі пальці. Також ОСОБА_7 вдарив потерпілого вішалкою, потім побіг на кухню, звідки прибіг з ножем до кімнати ОСОБА_14 . Потерпілий стільцем відбивався від ОСОБА_7 , а ОСОБА_7 замахнувся на потерпілого ножем. Він попередив потерпілого, і той відхилився. ОСОБА_7 пішов до своєї кімнати. Потім почув крик ОСОБА_14 , який просив забрати ніж у ОСОБА_7 . Він прибіг до кімнати і побачив, що ніж знаходився на столі, спробував забрати ніж, але ОСОБА_7 схопив його першим. ОСОБА_14 обхопив ОСОБА_7 ззаду та держав його обома руками. ОСОБА_7 правою рукою, у якій знаходився ніж, наніс удар ОСОБА_14 в область грудної клітини через свою руку.

Як вбачається з даних протоколу проведення слідчого експерименту, дослідженого судом першої інстанції, свідок ОСОБА_15 пояснив, яким чином ОСОБА_7 заподіяв удар ножем ОСОБА_14 , пояснив про механізм заподіяння цього удару, вказавши напрямок завданого удару в ліву частину груді ОСОБА_14 , вказав, що ОСОБА_7 завдав удар не лівою рукою, як стверджував останній в суді, а правою рукою через свою руку. При цьому, ніякого пошкодження пальців правої руки ОСОБА_7 ножем не було, як стверджував обвинувачений (т.1 а.с. 188-199).

В суді свідок ОСОБА_16 надав аналогічні показання, підтвердивши, що ОСОБА_7 поранив собі руку від осколків банки, яку сам розбив об стіну. ОСОБА_14 кричав йому та ОСОБА_15 , щоб вони забрали у ОСОБА_7 ніж. Коли він виходив з ванної кімнати, побачив, що ОСОБА_14 вийшов з кімнати ОСОБА_7 та тримався за бік, бо в нього було поранення та йшла кров. У ОСОБА_7 крові з вух не було. ОСОБА_14 не казав їм, щоб йому надали ніж.

Проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що їх показання послідовні, узгоджуються між собою, зокрема, щодо обставин вчиненого злочину та механізму заподіяння ОСОБА_7 удару ножем потерпілому. Відсутні підстави вважати, що показання потерпілого та цих свідків є неправдивими та суперечливими, про що зазначає в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 .

Крім того, відсутні підстави вважати, що поведінка потерпілого ОСОБА_14 була неправомірною і те, що мало місце з його сторони суспільно небезпечне посягання на законні права та інтереси ОСОБА_7 . Навпаки, ОСОБА_7 , маючи ніж, розмахуючи ним перед потерпілим, та в подальшому застосувавши ніж, заподіяв ОСОБА_14 ножове поранення. Тобто, саме дії ОСОБА_7 створювали небезпеку для потерпілого.

Тому, висловлені в апеляційній скарзі доводи захисника, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, захищаючись від протиправних дій потерпілого ОСОБА_14 , підтвердження не знайшли.

Згідно даних протоколу огляду місця події від 12.05.2015 р., в кв. АДРЕСА_5 , де мешкали ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , зафіксовані плями бурого кольору, а також знайдений та вилучений ніж кухонний з дерев`яною ручкою (т.1 а.с. 130-132), на якому згідно висновків експертизи знайдена кров людини, походження яких не виключається від потерпілого ОСОБА_14 (т.1 а.с. 137-138).

Окрім того, показання потерпілого ОСОБА_14 про застосування ОСОБА_7 ножа підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 829 від 23.06.15 р., згідно яким у ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження у вигляді рани грудної клітини зліва, ран правого передпліччя, які могли утворитися від дії якогось колючо-ріжучого предмета, не виключено клинка ножа.

За ступенем тяжкості тілесні ушкодження у вигляді ран правого передпліччя, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження, у вигляді рани грудної клітини зліва, за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.1, а.с. 134).

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи №1272/829-15г від 25.08.2015 р., рановий канал рани грудної клітини ОСОБА_14 зліва йде спереду назад, зверху вниз, зліва направо і сліпо закінчується в 8 міжреберному проміжку в товщі м`язів грудної клітки. Сила удару достатня для утворення даних тілесних ушкоджень. Утворення даних тілесних ушкоджень не виключається при обставинах, зазначених свідком ОСОБА_15 (т.1 а.с. 127-128).

Таким чином, наведені показання потерпілого та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також висновки додаткової судово-медичної експертизи спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо механізму спричинення ним тілесного ушкодження потерпілому ножем.

Тому суд правильно визнав, що не відповідають дійсності показання ОСОБА_7 про те, що він схопив ніж лівою рукою, і що, коли ОСОБА_14 хитнувся в його сторону, то він ( ОСОБА_19 ) не вдарив, а лише зачепив ножем потерпілого.

Показання потерпілого та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також висновки судово-медичної експертизи щодо характеру та локалізації виявленого у потерпілого тілесного ушкодження у вигляді рани грудної клітини зліва, характеру ранового каналу рани, його напрямку та висновків експертизи про те, що цей удар був заподіяний з достатньою силою, свідчать про навмисний характер дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Є безпідставними висловлені в апеляційній скарзі доводи захисника про неврахування наявності у ОСОБА_7 численних тілесних ушкоджень, оскільки суд першої інстанції ретельно перевірив ці доводи.

Як зазначено у висновках судово-медичної експертизи № 796-1 від 12.06.2015 р. та № 1457 від 17.09.2015 р., у ОСОБА_7 мали місце легкі тілесні ушкодження у вигляді синців та саден в області голови, верхніх і нижніх кінцівок.

Також у нього виявлені ушкодження у вигляді рубців в області голови, правої кисті, посттравматичного розриву барабанної перетинки, струсу головного мозку.

Разом з тим, згідно висновку комплексної судово-медичної експертизи №34-к від 19.04.2016 р., виставлений в медичних документах діагноз «розрив барабанної перетинки» не підтверджений об`єктивними даними, а діагноз «наслідки перенесеної ЗЧМТ (12.05.12) за даними амбулаторної картки у вигляді посттравматичної ангіодистонії з недостатністю мозкового кровообігу 1 ступеню» також не підтверджений об`єктивними даними.

Тобто, у обвинуваченого ОСОБА_7 після події 11.05.2015 р. дійсно мали місце тілесні ушкодження, які утворилися у нього після обопільної бійки між ним та ОСОБА_14 . Але, твердження про те, що ОСОБА_14 вдарив його головою, в результаті чого в нього мав місце розрив барабанної перетинки, підтвердження не знайшли. Не є слушними і доводи обвинуваченого, що він ножем поранив свої пальці на правій руці, оскільки за поясненнями потерпілого та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , обвинувачений ОСОБА_7 сам порізав руку, коли розбив скляну банку.

Та обставина, що у ОСОБА_7 були легкі тілесні ушкодження, на що посилається апелянт, не впливає на правильність висновку суду про навмисне нанесення обвинуваченим ножового поранення потерпілому у грудну клітину, чим заподіяні ОСОБА_14 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Також судом першої інстанції надана належна оцінка показанням свідка ОСОБА_17 , що спростовує доводи апелянта в цій частині. Проаналізувавши показання цього свідка, суд першої інстанції врахував, що свідок ОСОБА_17 не змогла пояснити, яким чином у ОСОБА_7 зіскочила рука і за яких обставин він застосував ніж, оскільки ці події (за показаннями свідка ОСОБА_17 ) вона спостерігала через інтернет-зв`язок по скайпу, і не бачила замаху руки. Крім того, ОСОБА_7 стверджував, що під час спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_14 він лежав на тулубі, який був піднятий під кутом 45 градусів, оскільки його тримав за волосся ОСОБА_14 . В той же час, ці показання ОСОБА_7 не узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_17 , яка пояснила, що в цей момент ОСОБА_7 , ОСОБА_14 та його друг знаходились на ногах та пересувалися у кімнаті.

Таким чином, показання обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_17 суперечать один одному, а тому судом першої інстанції її показання обгрунтовано не враховані судом при ухваленні вироку.

Що стосується вимог апелянта про повторне дослідження обставин кримінального провадження за даним епізодом обвинувачення, з посиланням на те, що судом першої інстанції надана невірна оцінка показанням потерпілого та свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та дослідженим доказам, то це клопотання апеляційним судом не задоволено.

Суд першої інстанції допитав потерпілих та свідків як за клопотанням сторони обвинувачення, так і за клопотанням захисту, ретельно навів їх показання у вироку, надав правильну оцінку цим показанням, повно та об`єктивно дослідив письмові докази, на які послався у вироку. Під час дослідження судом першої інстанції доказів не допущено порушень вимог кримінального процесуального закону. Тому відсутні підстави, передбачені ч.3 ст. 404 КПК України, для повторного дослідження обставин кримінального провадження під час апеляційного розгляду.

З огляду на наведене, з урахуванням меж висунутого обвинувачення, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України. Тому відсутні підстави для задоволення вимог захисника про скасування вироку в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України та закриття кримінального провадження в цій частині.

Висновки суду щодо визнання ОСОБА_7 невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.1 ст. 263 КК України у зв`язку із недоведеності вчинення ним кримінального правопорушення та виправдання з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, є правильними, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції прийнято рішення відповідно до вимог ч. 3 ст.373 КПК України, якою передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст. 263 КК України не ґрунтується на доказах, які б беззаперечно доводили його вину у вчиненні інкримінованого злочину, показання обвинуваченого не спростовані, а в ході судового розгляду сторона обвинувачення не довела винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обґрунтовуючи висунуте обвинувачення, сторона обвинувачення посилається на наступні докази: дані протоколу обшуку від 07.06.2015 р., показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (понятих), та висновки вибухотехнічної експертизи № 88 від 07.06.2015 р. та № 90 від 04.08.2015 р., згідно яким за місцем тимчасового проживання ОСОБА_7 в кв. АДРЕСА_4 , виявлено предмет, який є вибуховим пристроєм - бойовим припасом основного призначення, оборонною осколковою ручною гранатою Ф-1, яка придатна до використання за цільовим призначенням (т.1 а.с. 152-162, 172-181).
Однак, обвинувачений ОСОБА_7 вину не визнав та пояснив, що вилучена ручна граната Ф-1 йому не належить. Пояснив, що в кв. АДРЕСА_4 він мешкав тимчасово, та орендував квартиру у ОСОБА_10 протягом 2-3 тижнів до того, як вилучили гранату. Крім нього, у цій квартирі проживала його знайома ОСОБА_20 , а він проживав на балконі. В шафі, де знайшли гранату, зберігали свої речі він, ОСОБА_20 , а також дві знайомі дівчини. Також, у власника квартири ОСОБА_10 був доступ до квартири.
Стверджував, що фактично був затриманий 07.06.2015 р. близько 12:00 та під час його затримання та проведення обшуку не було дотримано право на захист. Перед проведенням обшуку, коли він знаходився в автомобілі біля будинку по АДРЕСА_6 , працівники УСБУ взяли у нього ключі від квартири і тамбура, а його повели на обшук через деякий час після цього. Вважає, що гранату йому підкинули саме працівники УСБУ у зв`язку з його професійною журналістською діяльністю.

Ретельно перевіривши зазначені пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки докази, які надані стороною обвинувачення, не спростовують пояснення ОСОБА_7 .
Пояснення ОСОБА_7 про те, що обвинувачений був фактично затриманий працівниками УСБ України в Миколаївській області 07.06.2015 р. близько 12 години на зупинці вул. Декабристів по пр. Леніна в м. Миколаєві, та його у супроводі працівників СБУ доставили на транспорті до будинку за місцем його тимчасового проживання, в суді першої інстанції підтвердив свідок ОСОБА_21 .
Однак, протокол затримання обвинуваченого складений лише 07.06.2015 р. з 22:40 до 23:10 (т.1 а.с. 258- 262), у якому зазначено, що 07.06.2015 о 16:50 за адресою: АДРЕСА_3 працівники УСБУ в Миколаївській області затримали ОСОБА_7 .
З матеріалів кримінального провадження слідує, що лише після складання протоколу затримання, 07.06.2015 р. о 22:50 ОСОБА_7 був наданий адвокат для забезпечення безоплатної вторинної правової допомоги і для прибуття о 23:50 до УСБ України в Миколаївській області.
Як пояснював в суді обвинувачений ОСОБА_7 , під час його фактичного затримання та проведення обшуку в квартирі він вимагав захисника, але його вимога була проігнорована, і обшук проводився без адвоката, у зв`язку з чим він відмовився приймати в ньому участь і не підписував протокол.
Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в порушення вимог ч.3 ст. 42 КПК України ОСОБА_7 не зміг використати своє право на захист, оскільки йому було відмовлено в задоволенні клопотання, а, отже, при затриманні ОСОБА_7 та проведенні обшуку допущено порушення його права на захист.
В суді першої інстанції допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які приймали участь як поняті при проведені обшуку, та пояснили, що спочатку вони піднялись на поверх, де повинен був проводитись обшук. Двері в тамбур були відкриті, хто їх відкрив, вони не знають. Потім привели ОСОБА_7 , у якого руки були зв`язані. Хто відкривав двері квартири, вони пояснити не змогли, оскільки не пам`ятали цієї обставини.
Також в суді допитаний свідок ОСОБА_13 , який пояснив, що 07.06.2015р. на вул. Декабристів в м. Миколаєві він бачив, як відбувалося затримання ОСОБА_7 , і що, коли останнього повалили на землю, із його кармана випали ключі і мобільний телефон, які були підібрані кимось із працівників правоохоронного органу.
Таким чином, з огляду на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , заслуговують на увагу твердження ОСОБА_7 про те, що перед початком обшуку до зазначеної квартири мав місце доступ сторонніх осіб.
Окрім того, з пояснень свідка ОСОБА_11 слідує, що в шафі знаходились жіночі речі, і серед них виявили гранату. Свідок ОСОБА_12 також пояснив, що гранату знайшли в шафі серед жіночих та чоловічих речей.
Згідно даним протоколу обшуку від 07.06.2015 р., в кв. АДРЕСА_4 виявлена ручна граната Ф-1 на центральній лівій полиці у шафі серед чоловічих предметів одягу зліва від вказаних дверей кімнати (т.1 а.с. 152-162).
Тобто, наведені в протоколі обшуку дані про те, що граната виявлена саме серед чоловічих речей, не відповідає дійсності та спростовується показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Судом першої інстанції також допитана свідок ОСОБА_9 , яка пояснила, що з 01 по 05 червня 2015 р. вона мешкала в однокімнатній квартирі, яку орендував ОСОБА_7 . Вона проживала в кімнаті, а ОСОБА_7 - на балконі. Ключі від квартири і тамбура були у ОСОБА_7 , а також у власника квартири. В шафі, яка знаходилась в кімнаті, знаходились як її речі, так і ОСОБА_7 . Крім того, від ОСОБА_7 їй було відомо, що до нього приходили дівчата, його друзі, які теж залишали свої речі.
В суді свідок ОСОБА_10 підтвердив, що він є власником квартири, в якій проводився обшук, і що цю квартиру він надав в оренду ОСОБА_7 приблизно за три тижні до обшуку. Ключі від квартири та тамбура знаходились як у нього, так і у ОСОБА_7 . Йому відомо, що в квартирі з ОСОБА_7 мешкала дівчина.
Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що знайдена граната нікому з них не належить.
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутні об`єктивні дані, які б беззаперечно доводили, що саме ОСОБА_7 незаконно придбав, носив та зберігав знайдену гранату, оскільки в ході досудового розслідування не проведено дактилоскопічної експертизи для встановлення ідентифікації слідів рук, і ця граната була знищена. Крім того, не встановлено даних про походження гранати, хоча бойові припаси обліковуються. Судом першої інстанції також встановлено, що у вказаній квартирі він постійно не проживав, в ній також мешкала інша особа, а власник квартири мав вільний доступ до неї.
Зазначене свідчить про те, що стороною обвинувачення не перевірялися версії причетності інших осіб до зберігання бойового припасу, а також твердження ОСОБА_7 про його непричетність до вказаного злочину.
Судом першої інстанції повно досліджені обставини кримінального провадження, усім дослідженим доказам, зокрема даним протоколу обшуку, висновку вибухово-технічної експертизи, а також показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надана правильна оцінка. Порушень норм кримінального процесуального закону при досліджені доказів не встановлено, і про будь-які порушення прокурор в апеляційній скарзі не зазначає.

Висловлена прокурором вимога про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, з посиланням на те, що вони досліджені судом першої інстанції (дослівно) з істотними суперечностями, є незрозумілою та таке формулювання не відповідає закону. В той же час, прокурор не навів передбачених ч.3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження та мотивування необхідності повторного допиту зазначених свідків, які допитані судом першої інстанції повно, без порушень вимог кримінального процесуального закону, та показанням яких надана належна оцінка. Тому в задоволенні цього клопотання апеляційним судом відмовлено.

Доводи апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, підтвердження не знайшли.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Тому відсутні підстави для скасування вироку в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України, про що просить прокурор.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст. 125 КК України призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а також даних про особу обвинуваченого. Є також правильними висновки суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та про його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 червня 2016 року у відношенні ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3