Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________копія:__
У Х В А Л А
Іменем України
26 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000152 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ольгополь, Чечельницького р-ну, Вінницької обл., проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Острозького районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2015 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.; вироком Острозьком районного суду Рівненської області від 28 грудня 2015 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців з іспитовим строком 1 (один) рік, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, -

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_6 (далі прокурор), на вирок колегії суддів Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року;

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ;

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_4 просить вирок колегії суддів Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року змінити та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 КК України на ст.124 КК України, призначивши покарання в рамках санкції даної статті.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 також просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_4 з ч.1 ст.115 КК України на ст.124 КК України та призначити покарання ОСОБА_4 за ст.124 КК України в межах санкції цієї статті.

У поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання ОСОБА_4 та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2015 року призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років. Строк відбування покарання вираховувати з моменту його затримання, а саме з 05 травня 2016 року, з урахуванням положень ст.72 КК України. Крім того, просить речові докази по справі, а саме штани та взуття ОСОБА_4 повернути власнику, інші речові докази знищити та стягнути з ОСОБА_10 судові витрати в сумі 2751 (дві тисячі сімсот п`ятдесят одна) грн. 25 (двадцять п`ять) коп..

Згідно вироку колегії суддів Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років. На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Острозького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2015 року та призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років. Строк відбування покарання визначено рахувати з моменту його затримання, тобто з 05 квітня 2016 року, з урахуванням положень ст.72 КК України і з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Судом також було вирішення питання щодо речових доказів та судових витрат.
В обгрунтування вимог поданої апеляційній скарги з доповненнями, обвинувачений ОСОБА_4 вказує, що вирок є незаконним та таким, який ухвалений з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема зазначає, що суд необрунтовано визнав його винним у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_11 , так як дії останнього на момент вчинення злочину, мали провокативний характер та, саме у зв`язку з цим, між ним та ОСОБА_11 виникла словесна сварка, що переросла в бійку, в ході якої, на його думку, він перевищив межі необхідної оборони, так як побоювався за своє життя та, як наслідок це призвело до смерті потерпілого ОСОБА_11 а тому, його дії слід кваліфікувати за ст.124 КК України.

Вимоги апеляційної скарги захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 частково обгрунтовує аналогічними доводами. Зокрема вказує, що ОСОБА_4 захищав себе від ударів ОСОБА_11 , що у відповідності до вимог ст.36 КК України надавало йому право на необхідну оборону, межі якої він перевищив, а тому визнавши його винним у вчиненні умисного вбивства, суд постановив необгрунтоване та незаконне рішення, яке підлягає зміні, а тому дії ОСОБА_4 слід перекваліфікувати на ст.124 КК України та призначити покарання, передбачене санкцією цієї норми закону.

Прокурор, як на підстави ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку, посилається на неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 його особи, який за місцем проживання характеризується негативно, перебуває на обліку в лікаря-нарколога, вчинив злочин, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, що призвів до смерті потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, та, у відповідності до ст.409 КПК України, з цих підстав є необхідність скасувати даний вирок в частині призначеного покарання. Разом з тим вказує, що висновки суду першої інстанції про врахування таких пом`якшуючих обставин при призначенні покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину не грунтуються на матеріалах кримінального провадження.

За вироком суду, ОСОБА_4 в ніч з 02-го на 03 квітня 2016 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , вчинив умисне вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 при наступних обставинах. Так, в ніч з 02 на 03 квітня 2016 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходились за місцем проживання ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , де спільно розпивали алкогольні напої. Там між ними на ґрунті сталих неприязних стосунків виникла сварка, яка переросла у бійку, під час якої у ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 .. Реалізовуючи свій злочинний намір, в той же період часу ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись у власному помешканні, наніс потерпілому ОСОБА_11 не менше 19-ти ударів кулаками рук та взутими ногами, заподіявши останньому тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх отримання, що призвели до масивної крововтрати, внутрішньої кровотечі та, внаслідок яких, настала смерть потерпілого ОСОБА_11 ..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_9 які підтримали, подану обвинуваченим та адвокатом ОСОБА_5 апеляційні скарги. та просили змінити вирок суду, перекваліфікувавши його дії на ст.124 КК України та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора через її безпідставність, пояснення прокурора ОСОБА_8 , яка просила ухвалити судом апеляційної інстанції новий вирок відносно ОСОБА_4 , відповідно задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, та призначити обвинуваченому більш суворе покарання, одночасно висловивши прохання про відмову у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як убачається з оскаржуваного вироку колегії суддів, суд першої інстанції у ході судового слідства та дослідження усіх зібраних у матеріалах кримінального провадження матеріалів, повно та об`єктивно дослідив їх, визнавши належними та допустимими та такими, що можуть бути покладені в основу доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Під час досудового розслідування органами досудового розслідування та в ході судового розгляду судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_4 в ніч з 02-го на 03 квітня 2016 року, знаходячись за місцем свого проживання в кв. АДРЕСА_2 , у ході спільного розпивання алкогольних напоїв з потерпілим ОСОБА_11 посварився з останнім, після чого, під час бійки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно та усвідомлюючи небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс потерпілому ОСОБА_11 не менше 19 (дев`ятнадцяти) ударів кулаками рук та взутими ногами, заподіявши йому тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх отримання, що призвели до смерті потерпілого ОСОБА_11 ..

Даний факт ОСОБА_4 підтвердив, як у суді першої інстанції, так і в ході перегляду обвинувального вироку суду відносно нього апеляційним судом, заперечуючи, лише щодо свого умислу на умисне вбивство потерпілого.

З вироку суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 , вину в інкримінованому йому злочині не визнав та не погодився із кваліфікацією його дій органом досудового розслідування за ч.1 ст.115 КК України, що призвело до незаконного його засудження за вчинення умисного вбивства ОСОБА_11 судом першої інстанції

З показів ОСОБА_4 , які він надав у суді перпшої інстанції та доводив при розгляді його апеляційної скарги та доповненнях до неї у ході перегляду вироку, вбачається, що з потерпілим він був знайомий тривалий час, однак останнім часом у них склалися неприязні відносини та у лютому 2016 року ОСОБА_11 , навіть, його сильно побив. Своє побиття пов"язує з тим, що ОСОБА_11 проходив військову службу у колишній, на той час Югославії, а тому має бойові навички.До поліції по даному факту він, тобто ОСОБА_4 , не звертався, деякий час лікувався в Острозькій центральній районній лікарні і написав заяву, що не має ніяких претензій до ОСОБА_11 щодо заподіяння йому тілесних ушкоджень. Продовжив, що 02 квітня 2016 року він, тобто ОСОБА_4 , купив торт, шампанське вино та квіти, щоб привітати ОСОБА_12 із днем ангела, однак у цей день до нього в післяобідню пору прийшов ОСОБА_11 , якого він впустив у хату, так як, хотів дізнатися за що він його побив у лютому 2016 року. Під час розпивання алкогольних напоїв, між ними виник конфлікт, під час якого, будучи в стані сильного алкогольного сп`яніння, ОСОБА_11 перший вдарив його лівою ногою в ділянку правого плеча та голови, а потім декілька разів вдарив його ногою в нирку. Додає, що коли ОСОБА_11 наносив йому удари, він сидів за столом, після чого почав захищатися і наніс у відповідь ОСОБА_11 декілька ударів руками і взутими ногами, від одного з яких, потерпілий впав і під час падіння вдарився головою об газову плитку. Разом з тим, зі слів ОСОБА_4 , потерпілий встав і далі почав його бити, після чого він, захищаючись від ОСОБА_11 , почав наносити йому велику кількість ударів (встановлено не менше 19 (дев`ятнадцяти)) взутими ногами по тілу, навіть, коли потерпілий лежав на підлозі, після чого ОСОБА_11 знепритомнів та через деякий час помер. Про те, що ОСОБА_11 мертвий зрозумів коли прокинувся, оскільки після бійки заснув. Швидку медичну допомогу та поліцію він не викликав, так як злякався та пішов з будинку до ОСОБА_12 , якій повідомив про подію.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , покликається на те, що в останнього був відсутній умисел на вбивство ОСОБА_11 та він лише захищався, ніяким чином не бажаючи настання смерті потерпілого.

Проте, колегія суддів уважає, що заперечення ОСОБА_4 щодо умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_11 , наведені, як в апеляції із доповненнями, так і згідно його пояснень, наданих при розгляді кримінального провадження в апеляційному порядку, доводи захисника ОСОБА_5 , наведені у поданій ним апеляційній скарзі та надані пояснення адвоката ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду з приводу самозахисту ОСОБА_4 і відсутність умислу в останнього на умисне вбивство ОСОБА_11 є безпідставними та повністю спростовуються доказами у справі.

Так, згідно протоколу огляду місця події від 04 квітня 2016 року на місці вчинення злочину, а саме в будинку, де проживає ОСОБА_4 , що по АДРЕСА_1 , виявлено труп ОСОБА_11 з тілесними ушкодженнями та ознаками насильницької смерті.

Також суд першої інстанції дослідив висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 №49 від 25 травня 2016 року, згідно якого у потерпілого ОСОБА_11 було виявлено тілесні ушкодження, симптомокомплекс яких, зокрема розриви м`яких тканин печінки, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх отримання, що призвели до масивної крововтрати, внутрішньої кровотечі та внаслідок яких, настала смерть потерпілого ОСОБА_11 ..

Вищевказані тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_11 виникли не менше, як від 19 (дев`ятнадцяти) травматичних дій (ударів) тупих предметів, прижиттєво, незадовго до настання смерті.

Диспозиція ст.124 КК України, встановлює відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Частина перша ж, ст.115 КК України, встановлює відповідальність за умисне вбивство, тобто протиправне, умисне заподіяння смерті іншій людині.

Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті і бажає її настання, або з непрямим умислом коли винний хоча не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання, що слідує з положень ст.24 КК України.

Закріплене в ст.36 КК України, право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст.27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно-небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Таким чином, ст.36 КК України передбачає право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Доказів, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_11 вчинив суспільно небезпечне діяння щодо ОСОБА_4 , у зв"язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони, у матеріалах справи нема. Не навели таких в своїх апеляційних скаргах обвинувачений і його захисник. Ті протизаконні дії, які за твердженням ОСОБА_4 , нібито вчинив потерпілий ОСОБА_11 , за своїм характером і об"єктивними проявами, не можуть розцінюватись як такі, що досягли ступеня суспільної небезпечності і викликали у ОСОБА_4 стан необхідної оборони.

Навпаки, така велика кількість тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_11 , їх цілеспрямованість, локалізація в життєво-важливі органи грудної клітки, в область печінки та сила ударів, які були достатніми для настання смерті, свідчить про наявність умислу у обвинуваченого ОСОБА_4 на вбивство потерпілого.

За роз`ясненнями, які надав Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Вказаних роз`яснень при ухваленні вироку, колегія суддів суду першої інстанції дотрималась у повному обсязі.

Як підтвердив обвинувачений в суді першої інстанції, він наносив ОСОБА_11 численні удари взутими ногами та руками по тулубу в область грудей, по голові, тобто у життєво-важливі органи, що ніяк не може свідчити про його самозахист від дій ОСОБА_11 .

Із технічного запису судового засідання вбачається, що усі свідки по кримінальному провадженню давали показання, що в обвинуваченого з потерпілим були неприязні відносини досить тривалий час.

Важливим фактором, який також враховує колегія суддів є те, що ОСОБА_4 втік з місця події після вбивства ОСОБА_13 , не надавши першої допомоги потерпілому, не викликав швидку медичну допомогу, сповістивши лише ОСОБА_12 , що він набив потерпілого.

Суд першої інстанції ретельно дослідив висновок експертизи трупа потерпілого та висновки інших експертиз, які належно аргументовані з наукової точки зору, не суперечать іншим доказам у справі, є взаємоузгодженими з показаннями свідків та підтверджують винуватість ОСОБА_4 у скоєнні умисного вбивства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_4 в частині, що він нібито оборонявся від потерпілого ОСОБА_11 і наміру його вбивати не мав, та правильно не взяв їх до уваги, навівши при цьому у вироку мотиви такого рішення. При цьому суд дослідив всі представлені стороною обвинувачення докази, дав їм правильну оцінку та вірно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч.1 ст.115 КК України.

А тому, покликання обвинуваченого та адвоката ОСОБА_5 в апеляційних скаргах про те, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ст.124 КК України є безпідставними та не ґрунтуються на доказах у справі та законі.

Що стосується апеляційної скарги прокурора, то колегія суддів ураховує наступне.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , як убачається з вироку колегії суддів, призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, яке відповідає характеру тяжкості вчиненого злочину і даним про особу обвинуваченого. Обране судом покарання в межах ч.1 ст.115 КК України є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання ОСОБА_4 є безпідставні, суд першої інстанції врахував при призначенні покарання всі обставини, на які покликається прокурор в апеляційній скарзі, зокрема й обтяжуючі, а саме рецидив злочинів та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При перевірці матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції не було виявлено допущення істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування чи зміну вироку.

Пунктом першим ч.1 ст.407 КПК України, суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції, надано право залишити вирок без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 41 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок колегії суддів Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст.115 КК України залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_4 та захисника-адвоката ОСОБА_5 без задоволення.
Зарахувати ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення у строк відбування призначеного покарання з 05 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_4 - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1