Провадження № 1-кс/761/6918/2017
03 квітня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно,
До Шевченківського районного суду м. Києва звернулась старший слідчий Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 з погодженим прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_4 клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні за № 120 171 001 000 034 12 за ч. 2 ст. 190 КК України.
На обґрунтування клопотання зазначено, що Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, у якому встановлено, що 21.03.2017 ОСОБА_5 , діючи потворно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , під приводом здачі квартири в довгострокову оренду, шляхом обману, незаконно заволоділи коштами ОСОБА_7 у сумі 3900 грн.
Під час огляду ОСОБА_5 останній добровільно надав працівникам поліції такі речі: картку «Приват Банку» № НОМЕР_1 ; картку «Правекс Банк» № НОМЕР_2 ; сім-картку оператора мобільного зв`язку «Life»; флеш картку синього кольору на 16 ГБ; мобільний телефон чорного кольору «Леново», ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 .
Постановою слідчого від 24.03.2017 перелічені вище речі визнані речовими доказами.
Враховуючи наведене, та те, що речі є тимчасово вилученим майном, слідчий просила накласти на такі речі та документи арешт.
У судовому засіданні слідчий клопотання підтримала та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведене положення Конституції покладене в основу однією з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається тільки тимчасове вилучення майна.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що найважливіша вимога ст. 1 вказаного Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. Тобто, відповідати вимогам діючих у відповідній державі законів та міжнародним актам.
Частиною 1 статті 7 КПК визначено, що зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься законність.
Вказана засада кримінального провадження у силу статті 9 КПК полягає у обов`язку слідчого, прокурора, слідчого судді під час кримінального провадження неухильно дотримуватися вимог, зокрема, Кримінального процесуального кодексу України.
У силу ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватись та розпоряджатись певним майном до вирішення питання про його арешт або його повернення.
Частиною 2 статті 168 КПК визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватись під час огляду, що у силу ч. 5 ст. 171 КПК покладає на слідчого обов`язок звернутись до слідчого судді з клопотанням про накладення на таке майно арешту не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна.
З наведеного витікає, що законним арешт майна є у разі його застосування у порядку та строки, передбачені Кримінальним процесуальним законом. Недотримання наведених вище норм та утримання стороною обвинувачення майна, яке є тимчасово вилученим, покладає на останню обов`язок вирішити питання повернення такого майна.
Водночас, слідчий з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна звернулась лише 30.03.2017, тобто з суттєвим порушенням встановленого ст. 171 КПК строку.
Крім того, розглядаючи питання щодо поновлення вказаного строку, слідчий суддя звертає увагу, що слідчим не наведені обставини, які б давали підстави для висновку, що строк звернення з клопотанням пропущений з поважних причин.
Таким чином, недотримання слідчим строку звернення з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, відсутність підстав для поновлення такого строку, унеможливлює застосування до тимчасово вилученого майна арешту.
У силу п.18 ст. 3 КПК на слідчого суддю покладений обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Отже, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання вимог закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та законних інтересів осіб.
Як встановлено слідчим суддею, стороною обвинувачення строк накладення арешту порушений, майно безпідставно утримується слідчим, тобто власнику станом на момент розгляду клопотання не повернуте.
Керуючись вимогами ст. 41 Конституції України, ст. 9, 16, 18, 167, 170, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
У задоволенні клопотання старшого слідчого Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 про поновлення строку подання клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно та про накладення арешту на картку «Приват Банку» № НОМЕР_1 ; картку «Правекс Банк» № НОМЕР_2 ; сім-картку оператора мобільного зв`язку «Life»; флеш картку синього кольору на 16 ГБ; мобільний телефон чорного кольору «Леново», ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 , відмовити.
На ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва.
Слідчий суддя ОСОБА_1