Справа № 761/3172/17
Провадження № 1-кс/761/2147/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2017 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , слідчого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна звернувся гр. ОСОБА_3 , який на обґрунтування свого прохання зазначив, що ухвалою слідчого судді від 04.08.2015 накладений арешт на його квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою для застосування зазначеного заходу у кримінальному провадженні № 120 151 001 000 066 10 за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння квартирою ОСОБА_7 стало те, що на момент звернення слідчого з відповідним клопотанням не був вирішений спір про право власності на вказану квартиру у порядку цивільного судочинства.

Як вказав заявник, право власності на зазначену квартиру ОСОБА_3 набув на підставі договору іпотеки від 15.04.2014 та договору про відступлення прав за іпотечним договором від 23.03.2015.

Гр. ОСОБА_7 зверталась до суду з позовом про визнання вказаних договорів недійсними, однак рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2016, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2016 залишене без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Оскільки спір про право власності на квартиру вирішений у порядку цивільного судочинства, заявник вважав, що відпала необхідність у подальшому застосуванні арешту.

У судовому засіданні представник заявника адвокат ОСОБА_4 клопотання підтримала, просила його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Потерпіла у кримінальному провадженні № 120 151 001 000 066 10 ОСОБА_7 , її представник ОСОБА_8 просили відмовити у скасуванні арешту, оскільки, на їх переконання, квартира перейшла у власність ОСОБА_3 шляхом обману. У силу цієї обставини, відповідно до ст. 98 КПК України квартира є речовим доказом.

Прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 , слідчий Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 також заперечували проти скасування арешту, посилаючись на те, що досудове розслідування у названому кримінальному провадженні триває, на день розгляду клопотання не встановлені всі обставини, які підлягають з`ясуванню під час слідства. Скасування арешту дасть можливість подальшого відчуження квартири, що ускладнить або взагалі унеможливить відновлення прав потерпілої.

Слідчий суддя, заслухавши доводи учасників кримінального провадження, дослідивши надані ними документи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК, чинними на момент прийняття такого рішення.

Рішення слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/21593/15-к (провадження № 1-кс/761/10152/2015) про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ухвалене 04.08.2015.

Чинною на той час редакцією ч. 2 ст. 170 КПК передбачалося, що накладання арешту на майно можливе у разі, якщо є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК.
Пунктом 4 частини 2 статті 167 КПК визначені критерії, яким має відповідати майно для накладення арешту на нього. До таких критеріїв належить наявність у майна (речей, предметів, документів тощо) ознак, які дають підстави вважати, що воно одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Вищезазначене рішення слідчого судді ґрунтується не лише на тому, що на час розгляду відповідного клопотання слідчого не вирішений спір про право власності на квартиру, а також на тому, що на той час існували достатні підстави вважати, що право власності на піддане арешту нерухоме майно отримане внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з витягом до ЄРДР 06.06.2015 за № 120 151 001 000 066 10 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст.190 КК України у зв`язку з тим, що 16.05.2015 невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою за адресою АДРЕСА_2 , яка належить гр. ОСОБА_7 .

Наведене свідчить, що, можливо, вказана квартира вибула з власності потерпілої через вчинення щодо останньої злочинних дій. При цьому квартира набула ознак такої, що одержана внаслідок вчинення злочину.

На момент розгляду клопотання про скасування арешту стаття 170 КПК зазнала суттєвих змін. Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину.

Завданням арешту майна є, зокрема, запобігання можливості його використання, перетворення, передачі, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, у такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Слідчий суддя, вирішуючи питання, чи має майно, щодо якого ініційоване скасування арешту, речовим доказом, враховує, що це майно містить ознаки, передбачені ст. 98 КПК, оскільки до речових доказів кримінально-процесуальний закон відносить, серед іншого, цінності, набуті кримінально протиправним шляхом.

Таким чином, і на час розгляду клопотання піддане арешту майно відповідає вимогам, визначеним ч. 2, 3 ст. 170 КПК.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК арешт майна може бути скасований за клопотанням, з-поміж інших, власника майна, за умови, що останній доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладений необґрунтовано.

Виходячи з вказаної процесуальної норми, на заявника покладається обов`язок довести наявність тих обставин, які можуть стати підставою для скасування арешту.

Отже, власник майна повинен навести докази того, що на даній стадії розслідування втратив свою актуальність вищезазначений захід забезпечення або ж під час його застосування таке рішення прийняте без урахування певних суттєвих обставин.

Попри зазначене, ініціатором клопотання не наведено переконливих доводів стосовно існування визначених законом факторів для скасування арешту.

З приводу посилання заявника на рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 слідчий суддя відмічає, що у силу ст. 90 КПК преюдиціальне значення мають рішення національного сулу лише у частині встановлення порушення прав людини та основоположних свобод і виключно під час вирішення питання про допустимість доказів.

Слідчий суддя частково погоджується з аргументацією заявника щодо порушення рішенням про накладення арешту на майно його права власності.

У той же час, право власності не є абсолютним, ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

У даному випадку обмеження права власності гр. ОСОБА_3 відбулося на підставі судового рішення, тобто у спосіб, передбачений законом.

Сукупність наведених фактів, їх правова оцінка приводять до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування арешту майна.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 5, 167, 174, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту квартири АДРЕСА_1 , який накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2015 (справа №761/21593/15-к, провадження 1-кс/761/10152/2015) відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1