Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України
22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0003581 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 185 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 70 КК України, суд визначив ОСОБА_7 остаточне покарання, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та поклавши на нього обов`язки передбачені законом.
Цим же вироком, суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.
ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за злочини проти власності, які було вчинено за наступних обставин.

23 травня 2014 року приблизно о 22 годині 15 хвилин, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 помітив біля східців раніше незнайомого чоловіка, у якого через плече на шлейці був портфель та у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме вищевказаного портфеля.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих спонукань з метою таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_7 підійшов до сплячого ОСОБА_9 , який знаходився на східцях та, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, відстебнув шлейку портфеля, яка залишилась на плечі ОСОБА_9 , після чого заволодів портфелем з особистими речами потерпілого, завдавши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 293 гривні.

Крім цього, 02 липня 2014 року приблизно о 01 годині 00 хвилин, у ОСОБА_7 , який перебував біля будинку АДРЕСА_4 , виник умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у інше приміщення. ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел на повторне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до іншого приміщення.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих спонукань, з метою таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у інше приміщення, ОСОБА_7 зайшов до під`їзду будинку АДРЕСА_4 , піднявся на 2 -й поверх зазначеного будинку та підійшов до дверей тамбуру квартир АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , де, шляхом підбору ключів, відчинив вказані двері та проник до приміщення. Перебуваючи в приміщені тамбуру, ОСОБА_7 таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_10 , а саме токарські інструменти та приладдя, які детально перераховані у вироку суду на загальну суму 7637 гривні 70 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 25.03.2015 щодо ОСОБА_7 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки та, на підставі ст. 70 КК України, остаточно призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування поданої скарги прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що вирок суду в частині призначеного покарання є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Зокрема, як вважає прокурор, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не врахував, що згідно з характеризуючими матеріалами, які досліджені в судовому засіданні, ОСОБА_7 є суспільно-небезпечним і його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства.

На це вказує те, що він: перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з 11.08.2003 року з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання каннабиноїдів синдром залежності; раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, а також наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме рецидив злочину.

За таких обставин прокурор вважає, що, за умови звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, мета покарання не може бути досягнута, оскільки його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України, лише спонукатиме останнього до вчинення нових умисних злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних речовин або умисних корисливих злочинів проти приватної власності.

Отже, оскільки призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості, на думку прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченому повинно бути призначене реальне покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), а також крадіжці, вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у інше приміщення, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 і 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, які, під час судового розгляду, ніким не оспорювались, а тому, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, докази щодо цих обставин судом не досліджувались, оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, проти цього не заперечували.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій, які інкриміновані ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги, а саме в частині призначеного судом покарання.
Обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 міру покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, виходячи з вимог ст. 65 КК України, врахував, що злочини, передбачені ч. 1 та ч. 3 ст. 185 КК України відносяться до категорії злочинів відповідно середньої тяжкості та тяжких злочинів, особу винного, який, згідно ст. 89 КК України, раніше не судимий, працюючий, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2007 року народження, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога.
Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття обвинуваченого. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Приймаючи до уваги вказані обставини суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність засудження ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі.
Разом з тим, з урахуванням вищенаведеного, а також того, що обвинувачений вину свою визнав, його поведінка в суді свідчить про щире каяття, тяжких наслідків від його дій не настало, має постійне місце проживання та реєстрації, працюючий, потерпілі претензій до нього не мають, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_7 може бути виправлений та перевихований без ізоляції від суспільства та визнав за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
У зв`язку з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання за вчинення інкримінованих йому злочинів, судом першої інстанції були дотримані вимоги ст. 65 КК України, а призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі винного та обставинам, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Більш того, обставини, якими прокурор обґрунтовує невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, внаслідок його м`якості, не можуть бути визнані обґрунтованими з огляду на таке.

По-перше, всупереч доводам апеляційної скарги, досліджені під час судового розгляду документи, які характеризують особу обвинуваченого не дають достатніх підстав для висновку про високу суспільну небезпечність ОСОБА_7 , оскільки вони таких даних не містять, а в апеляційній скарзі про наявність таких даних не зазначається.

По-друге, перебування ОСОБА_7 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не може вказувати на те, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства, оскільки з часу вчинення злочинів, за які його засуджено, минуло більше двох років і за цей час обвинувачений своєю поведінкою та способом життя довів здатність його виправлення без відбування покарання, про що свідчать наведені у вироку обставини, а також позитивна характеристика з постійного місця роботи, яку обвинувачений надав у суді апеляційної інстанції.

По-третє, попередні судимості ОСОБА_7 погашені в установленому законом порядку, а тому вони не можуть мати правове значення у разі вчинення ним нового злочину.

Що ж стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що судом при призначенні покарання не було враховано наявності обставини, що обтяжує покарання, а саме рецидиву злочину, то воно взагалі є безпідставним, оскільки, як прямо зазначено в обвинувальному акті, який визначає межі судового розгляду, під час досудового розслідування не було виявлено обставин, які, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання.

З огляду на це, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, оскільки обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання дозволяли суду зробити такий висновок, який не тільки не суперечить, а навпаки відповідає вимогам ст. 75 КК України, яка дозволяє суду прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання, у разі призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, з урахуванням обставин, наведених в законі.

За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення, оскільки в ній не наведено достатніх підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, яким ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбаченого ч.ч. 1, 3 ст. 185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1718/2016

Категорія: ч.ч. 1,3 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1