Справа № 199/8563/16-к
У Х В А Л А
іменем України
08 грудня 2016 року м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю представника заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:
Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 , в порядку ст. 174 КПК України звернулася до суду з клопотанням про скасування арешту майна: будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою з кадастровим номером :02:381:0076, накладену ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 від 21 липня 2016 року.

Клопотання обґрунтовується тим, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 липня 2016 року було арештоване приналежне заявниці на праві приватної власності нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку (кадастровий номер :02:381:0076, площею 0,0753 га) за адресою АДРЕСА_1 . Дана судова справа була відкрита за клопотанням прокурора Дніпропетровської міської прокуратури № 1 Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року. У зазначеному клопотанні прокурор просив слідчого суддю розглянути його клопотання в судовому процесі в порядку ч. 2 ст. 171 КПК України без її участі, як власника нерухомого майна та земельної ділянки. Суд з цим клопотанням погодився і не повідомив заявницю про відкриття судової справи № 199/5152/16-к (1-кс/199724/16), не надав будь-яких матеріалів і не запросив її в судове засідання, приховавши від неї день, час і місце розгляду клопотання прокурора, яке було задоволене 21 липня 2016 року. Про прийняте рішення заявниці стало відомо в листопаді 2016 року. З зазначеним судовим рішенням вона не згодна і вважає, що воно підлягає скасуванню. Спірне домоволодіння було ОСОБА_5 придбане 14 серпня 2015 року у громадянина ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за 83662 гривень, на підставі оцінки. До придбання зазначеної частини домоволодіння з ОСОБА_7 заявниця знайома не була, тому що постійно проживала і проживає в АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 - мешканець міста Дніпропетровська. Хто він такий і чим займався їй відомо не було. У будь-якій змові з ним заявниця не перебувала. Через рік, 17 червня 2016 року Рішенням VII сесії Дніпропетровської міської ради № 33/10 про передачу у власність земельних ділянок громадянам м. Дніпропетровська їй була передана у власність земельна ділянка площею 0,0753 га (кадастровий № :02:381:0076) по АДРЕСА_1 . Про те, що через місяць, 21 липня 2016 року було розглянуто клопотання прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська ОСОБА_4 про арешт придбаного заявницею домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , як предмету злочину, їй стало відомо лише в листопаді 2016 року. Суд вважав, що вказане прокурором нерухоме майно є предметом кримінального правопорушення і наклав арешт на нерухоме майно та земельну ділянку. Вважаю, що суд повинен був встановити ті порушення, які були допущені органами досудового слідства при відкритті провадження. Так, відповідно до ст.ст. 214, 218 КПК України місцем проведення досудового розслідування, як реєстрації в Єдиному реєстрі, є місце скоєння злочину, яке підпадає під юрисдикцію того чи іншого району міста. Домоволодіння № 3, як і земельна ділянка, що прилягає до нього, розташовані в Бабушкінському (Шевченківському) районі міста Дніпропетровська, та знаходиться під юрисдикцією Бабушкінської районної прокуратури та Бабушкінського відділу поліції м. Дніпропетровська. Заявниці не зрозуміло, за яких підстав і в зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження Амур-Нижньодніпровським ВП і прокурором АНД прокуратури м. Дніпропетровська, в той час, як її домоволодіння не знаходилося під їх юрисдикцією і до теперішнього часу в Бабушкінський відділ поліції кримінальне провадження не передане. Явні порушення, допущені прокурором АНД району м. Дніпропетровська ОСОБА_4 і органами досудового слідства - відділом поліції АНД району м. Дніпропетровська, суд навмисно не помітив і здійснив юрисдикцію на той район міста, на який не мав права поширювати свою юрисдикцію. Допущенне судом порушення спричинили за собою інші порушення, а саме: розгляд справи з підстав ч. 2 ст. 172 КПК України під час відсутності заявниці, без повідомлення її про прийняте рішення. В той же час, суд був позбавлений можливості почути пояснення заявниці за фактом придбання зазначеного домоволодіння і її відносин з продавцем - ОСОБА_7 . Зазначає, що за ч. 10 і ч. 11 ст. 170 КПК України, не може буті арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, окрім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Тому, виходячи з зазначеної норми закону суд зобов`язаний був з`ясувати: чи є заявниця добросовісним набувачем, чи намагається вона знищити придбану нею нерухомість. Пошкодити, заховати, вона їх, звичайно, не може. Тим не менше, суд не з`ясувавши ці важливі, для вирішення питання про арешт майна, обставини, задовольнив клопотання прокурора. Судом грубо були порушені вимоги про об`єктивне, всебічне і безпосереднє дослідження всіх обставин. Суд прийняв за основу тільки клопотання прокурора, не з`ясувавши, з усією необхідною повнотою, всі обставини справи та ухвалив стосовно заявниці неправосудне рішення. При винесенні зазначеної ухвали судом були порушені вимоги ст.ст. 8, 9, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 370 КПК України. За таких обставин вважає, що має право звернутися до суду з клопотанням про скасування арешту майна. Повідомляє, що до теперішнього часу, з моменту відкриття кримінального провадження, органи досудового слідства жодного разу не викликали її до відділу поліції для з`ясування обставин. На сьогоднішній день всі терміни досудового розслідування, передбачені ст. 219 КПК України, органами досудового розслідування порушені. Підозрюваних і притягнутих до кримінальної відповідальності немає. Все викладене заявницею свідчить не тільки про порушення норм кримінального процесуального законодавства при розгляді клопотання прокурора про арешт її майна, але і про незаконність відкриття кримінального провадження в АНД районі міста Дніпропетровська, по нібито скоєному злочину в іншому районі міста - Бабушкінському, який не перебуває під юрисдикцією прокурора АНД району м. Дніпропетровська.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 підтримала в повному обсязі вимоги за клопотанням та фактичні обставини, на яких воно ґрунтується.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання, оскільки право власності на нерухоме майно було оформлене на підставі підроблених документів, арешт на нього накладений правомірно і скасуванню не підлягає.

Вирішуючи клопотання, суд виходить з наступного.

Ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_6 від 21 липня 2016 року накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою з кадастровим номером :02:381:0076, з забороною будь-яким особам відчужувати вказане майно, розпоряджатися ним та використовувати його.

Арешт було накладено за результатами розгляду клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_4 , яке обґрунтовувалося тим, що в провадженні СВ АНД ВП Дніпропетровського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 19 липня 2016 року за № 0000073, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У ході досудового розслідування встановлено, що відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 липня 2016 року, будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 1994 року належав ОСОБА_7 про що приватним нотаріусом ОСОБА_9 були внесені відповідні відомості до реєстру речових прав на нерухоме майно. 14 серпня 2015 року приватний нотаріус ОСОБА_9 , посвідчив вищевказаного правовстановлюючого документу посвідчив договір купівлі продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , серія та номер: НАО 935660/р. №1154, чим зареєстрував у реєстрі речових прав на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 . Однак, згідно інформації КП «Дніпропетровське Міжміське бюро технічної інвентаризації» від 20 липня 2016 року, встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року, право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить - 1/16 ч. гр. ОСОБА_10 , на підставі договору дарування від 10 червня 1963 року, посвідчений Першою ДДНК, за реєстром № 1-377; 02/16 ч. гр. ОСОБА_11 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 січня 1987 року, посвідчений Сьомою ДДНК, за реєстром № 2-210; 3/16 ч. гр. ОСОБА_12 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 1978 року, посвідчений Сьомою ДДНК, за реєстром № 2-7457; 5/16 ч. гр. ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 грудня 1963 року, видане Першою ДДНК, за реєстром № 3-3803; згідно реєстраційної книги 5/32 ч. гр. ОСОБА_15 , на підставі акта про денаціоналізацію від 19 жовтня 1922 року, свідоцтво про право власності від 23 жовтня 1951 року; 5/32 ч. ОСОБА_16 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 1964 року, посвідчений Першою ДДНК, за реєстром № 1-1711. Досудовим розслідуванням встановлено, що реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 проведена на підставі фіктивних документів, оскільки договір купівлі продажу від 28 червня 1994 року, на підставі якого ОСОБА_7 придбала будинок АДРЕСА_1 , у КП «Дніпропетровське Міжміське бюро технічної інвентаризації» не зареєстрований , однак до 2012 року договори купівлі продажу (інші правовстановлюючі документи) обов`язково проходили державну реєстрацію у КП «Дніпропетровське Міжміське бюро технічної інвентаризації». Оскільки договір купівлі продажу від 28 червня 1994 року у ДМБТІ не зареєстрований, а в ДМБТІ міститься інформація щодо інших власників вказаного об`єкту нерухомості є підстави вважати, що договір купівлі продажу, серія та номер: НАО 935660/р. №1154 є фіктивним. Крім того, відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 липня 2016 року встановлено, що 18 липня 2016 року, приватний нотаріус ОСОБА_17 , зареєструвала право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :02:381:0076, площа 0,0753 га., адреса: АДРЕСА_1 ) за ОСОБА_5 . Оскільки, підставою для отримання вказаної земельної ділянки стала реєстрація права власності на об`єкт нерухомості, а право власності на об`єкт нерухомості набуто поза волею власника та отримано шахрайським шляхом, а саме шляхом пред`явлення фіктивних документів то похідне право на земельну ділянку (кадастровий номер :02:381:0076, площа 0.0753 га., адреса: АДРЕСА_1 ) є незаконним. Таким чином, є достатні підстави вважати, що будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка (кадастровий номер :02:381:0076, площа 0.0753 га) за адресою: АДРЕСА_1 є предметом, набутим в результаті вчинення кримінального правопорушення, тому згідно з ч. 2 ст. 170 КК України підпадає під майно, яке підлягає арешту. З метою запобігання ризикам знищення, втрати, пошкодження даного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню іншим чином; встановлення об`єктивної істини по даному кримінальному правопорушенню, та забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), виникла необхідність в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, про що і звертаються до суду з даним клопотанням.

Судом досліджено наявні в матеріалах кримінального провадження докази та встановлено, що ОСОБА_5 14 серпня 2015 року придбала у ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. А-1, сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, 1-водоколонки.

Під час укладення договорів купівлі продажу ОСОБА_7 нотаріусу у якості правовстановлюючого документа були надано в тому числі:

- договір, який містить запис про його посвідчення 28 червня 1994 року Першою Дніпропетровською нотаріальною конторою реєстрацію в реєстрі за № 1-4258, за змістом якого ОСОБА_7 зазначений будинок придбав у ОСОБА_11 . На примірнику договору наявний штамп Дніпропетровського МБТІ про те, що право власності ОСОБА_7 на домоволодіння зареєстроване в БТІ за № 249-37;

- довідка, яка містить підпис він імені начальника інформаційно-юридичного відділу КП «ДМБТІ» ДОР ОСОБА_18 від 29 липня 2015 року, за змістом якої станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 1994 року посвідченого 1-ою ДНК за реєстром № 1-4258, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 249 за реєстровим № 37.

При цьому, у межах досудового розслідування органом досудового розслідування було витребувано:

- довідку Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області про те, що згідно відомостей з реєстру про вчинення нотаріальних дій Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, була вчинена інша дія від іншої особи. Згідно наряду (справи) відчуження нерухомого майна від 28 червня 1994 року вищевказаний договір не значиться;

- довідку КП «ДМБТІ`ДОР про те, що договір купівлі продажу від 28 червня 1994 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , посвідчений Першою ДДНК за реєстром № 1-4258 в КП «ДМБТІ`ДОР не реєструвався;

- копія реєстрової книги КП «ДМБТІ`ДОР № 249, яка велась в період з 15 липня 1969 року по 18 серпня 1969 року та яка під № 37 містить запис про осіб, відмінних від ОСОБА_7 ;

- довідка за підписом державного реєстратора КП «ДМБТІ» ДОР ОСОБА_18 від 24 листопада 2016 року, за якою довідка від 29 липня 2015 року ОСОБА_18 не підписувалася і КП «ДМБТІ» ДОР не готувалася;

- довідка КП «ДМБТІ`ДОР про те, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване - 1/16 ч. гр. ОСОБА_10 , на підставі договору дарування від 10 червня 1963 року, посвідчений Першою ДДНК, за реєстром № 1-377; 02/16 ч. гр. ОСОБА_11 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 січня 1987 року, посвідчений Сьомою ДДНК, за реєстром № 2-210; 3/16 ч. гр. ОСОБА_12 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 1978 року, посвідчений Сьомою ДДНК, за реєстром № 2-7457; 5/16 ч. гр. ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 грудня 1963 року, видане Першою ДДНК, за реєстром № 3-3803; згідно реєстраційної книги 5/32 ч. гр. ОСОБА_15 , на підставі акта про денаціоналізацію від 19 жовтня 1922 року, свідоцтво про право власності від 23 жовтня 1951 року; 5/32 ч. ОСОБА_16 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 1964 року, посвідчений Першою ДДНК, за реєстром № 1-1711.

Наведені докази поза всяким розумним сумнівом доводять наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, предметом якого є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), провулок Павлодарський, та складається з житлового будинку літ. А-1, сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, 1-водоколонки, з урахуванням вимог ст. 98 КПК України є речовими доказами, оскільки містять відомості про вчинення кримінального правопорушення і можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
За ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Суд погоджується з раніше здійсненим висновком слідчого судді, за яким правовою підставою для арешту зазначеного майна єп. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України збереження речових доказів.

За ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Для вирішення питання про арешт майна також підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Суд виходить з того, що арешт зазначеного майна ґрунтується на приписах чинного законодавства, наявності об`єктивної необхідності у формі публічного інтересу, котрий включає як інтереси держави по підтриманню публічного порядку цивільного обороту нерухомості, та і інтереси первісних власників нерухомого майна, є розумним, співмірним та пропорційним з завданням кримінального провадження і вищенаведені конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає над приватними інтересами заявниці, яка є титульним власником зазначеного майна.

Суд також погоджується з раніше здійсненим висновком слідчого судді про те, що право власності на земельну ділянку є похідним від право власності на домоволодіння і земельна ділянка «слідує» за домоволодінням.

Суд враховує доводи заявниці про те, що вона є добросовісним набувачем нерухомого майна.

Оскільки термін «добросовісний набувач» є цивільно-правовим, суд керується відповідними приписами цивільного законодавства.

Зокрема, за ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд також враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 10 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за якими відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна

В розпорядженні органу досудового розслідування на цей час відсутності докази на підтвердження факту того, що ОСОБА_5 на час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_19 знала чи могла знати про те, що останній не мав права відчужувати нерухоме майно або перебувала з останнім в змові.

З огляду на викладене, з метою вирішення клопотання про скасування арешту нерухомого майна, суд виходить з не спростованої на цей час презумпції добросовісності набувача нерухомого майна ОСОБА_5 .

Разом з тим, згідно вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Оскільки судом здійснено висновок про необхідність накладення арешту на нерухоме майно з метою збереження речових доказів, відповідні доводи заявниці судом відхиляються.
Суд також враховує посилання заявниці на ч. 11 ст. 170 КПК України, за якою заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Суд враховує, що заявницею до клопотання додана довіреність, видана останньою 10 вересня 2016 року на ім`я ОСОБА_20 за якою заявниця уповноважила останню представляти її інтереси з питань продажу за ціну та на умовах на її власний розсуд нерухомого майна, питання про зняття арешту з якого вирішує суд.
Наведені обставини доводять намір заявниці здійснити відчуження вказаного нерухомого майна, тому у суду наявні підстави для висновку про те, що незастосування арешту майна призведе до його передачі (відчуження) іншій особі (особам), що буде тягти за собою подальшу зміну такого майна новим власником (ремонт, перепланування тощо) і фактично до втрати речового доказу. Таким чином, наявні умови для обмеження розпорядження нерухомим майном, передбачені і ч. 11 ст. 170 КПК України.
Оцінюючи доводи заявниці щодо порушення територіальною юрисдикції, суд виходить з того, що за ч. 2 ст. 132 КПК України клопотання про застосування заходів кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.
За витягом із кримінального провадження, внесеного до ЄРДР під № 0000073, органом досудового розслідування, який здійснює досудове розслідування по цьому кримінальному провадженню є АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, який знаходиться в межах територіальною юрисдикції Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.
Питання юрисдикційних повноважень органу досудового розслідування виходять за межі компетенції судового контролю слідчого судді, на дійсність та допустимість доказів не впливають, тому судом не оцінюються.
Доводи заявниці щодо порушення власне слідчим суддею вимог процесуального закону під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, судом також відхиляються, оскільки виходить за межі компетенції слідчого судді та можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції, оскільки встановленню під час розгляду зазначеного клопотання підлягає наявність підстав для скасування арешту майна, а не правомірність його накладення.
Доводи заявниці щодо закінчення строку досудового розслідування ґрунтуються на хибному тлумаченні відповідних приписів КПК України і висновків суду не спростовують.
За наведених обставин, наявні всі підстави для подальшого збереження арешту майна заявниці.
При цьому, суд вважає за необхідне скасувати встановлене обмеження на використання арештованого майна, оскільки таке втручання у здійснення заявницею права власності на нерухоме майно є необґрунтовано обтяжливим, не відповідає суспільним інтересам, а достатнім для збереження речових доказів буде заборона відчужувати таке майно та розпоряджатися ним.
Керуючись ст.ст. 170-174, 309 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Клопотання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна задовольнити частково.

Скасувати заборону на використання будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою з кадастровим номером :02:381:0076, накладену ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_6 від 21 липня 2016 року (справа № 199/5121/16-к, провадження № 1-кс/175/724/16).

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 , про скасування арешту майна в іншій частині відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дні проголошення ухвали.

Слідчий суддя:

08.12.2016