Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
30 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000252 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розсохівське Народицького району Житомирської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника - адвоката ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 382 КК України виправданий за відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що знаючи про рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 17 червня 2013 року, яке набрало законної сили, і яким позовні вимоги ОСОБА_10 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_7 не чинити перешкоди позивачу в користуванні ним земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності, згідно державного акту на земельну ділянку серії ЯБ № 046003 від 31 серпня 2004 року для ведення особистого селянського господарства площею 885 кв.м, розташованої в АДРЕСА_2 , умисно його не виконав.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виправдовуючи ОСОБА_7 в інкримінованому злочині, суд у вироку зазначив, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 дійсно навмисно не виконав рішення суду та мав реальну можливість його виконати.

У поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор, покликаючись на безпідставне виправдання ОСОБА_7 , доводить, що досудовим розслідуванням у відповідності до норм КПК України, зібрано достатньо доказів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, які є належними і допустимими, у зв`язку з чим просить скасувати вирок, висновки якого не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, як незаконний, і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 382 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік із звільненням від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік та покладенням обовязків, передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які вважають вирок законним та обґрунтованим і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи, згідно положень ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, тлумачаться на її користь.
За вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, про що наголошується і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку.

Сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Висновок суду про виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, за відсутністю в його діях складу злочину ґрунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неналежну оцінку зібраних доказів, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 382 КК України, не можна визнати обґрунтованими.

Суб`єктивна сторона невиконання судового рішення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, характеризується виключно прямим умислом, оскільки винний, якому необхідно виконувати судове рішення, завідомо усвідомлює характер своїх обов`язків, але не виконує цього рішення за наявності можливості виконати його або перешкоджає такому виконанню.

Форми невиконання судового акта можуть бути різними: пряма і відкрита відмова від його виконання тобто висловлення в усній чи письмовій формі ( наказ, розпорядження, повідомлення) небажання його виконати. Невиконання може мати і характер ухилення, коли службова особа відкрито не відмовляється від виконання судового акту, однак вживає необхідних зусиль, що обмежує його виконання ( умисно не розпечатує пошту, не приймає судового виконавця, направляє документ не за адресою, тощо).

Судом першої інстанції в основу виправдувального вироку покладено послідовні та незмінні показання самого ОСОБА_7 , який не виконав рішення суду через неможливість його виконання.

Як під час судового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді провадження ОСОБА_7 категорично заперечив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, і ствердив, що умислу на невиконання судового рішення в нього не було, ніякої огорожі на АДРЕСА_2 в районі будинку та господарства ОСОБА_10 не будував, у зв`язку з чим рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 17 червня 2013 року з об`єктивних та суб`єктивних причин не можна виконати, оскільки є не зрозумілим, яким чином він перешкоджає ОСОБА_10 користуватись його земельною ділянкою. Вказав, що у виконанні судового рішення він державній виконавчій службі не відмовляв, якою рішення примусово не виконувалося через його незрозумілість з подальшими заявами до суду про його роз`яснення.

Показання ОСОБА_7 обєктивно узгоджуються з показами свідка ОСОБА_11 державного виконавця, який, як під час судового слідства, так і при апеляційному розгляді вказав, що в нього на виконанні знаходиться виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 1701/2484/12, виданого 26 грудня 2013 року Березнівським районним судом Рівненської області, яким зобов`язано ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_10 в користуванні земельною ділянкою та знести самочинно збудовану огорожу, що перекриває проїзд до земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_2 . У зв`язку з невиконанням судового рішення ОСОБА_7 , працівником ВДВС було складено акти, проведені всі можливі виконавчі дії, однак боржником і надалі рішення не виконувалося, а тому, було скеровано до правоохоронних органів подання для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності. Разом з тим ствердив, що під час виконання рішення виникли певні труднощі, у зв`язку з чим був змушений звертатися до суду із заявами про роз`яснення судового рішення та встановлення способу і порядку його виконання, проте йому було відмовлено, оскільки у даному випадку фактично порушується питання про зміну рішення, що не ґрунтується на вимогах закону. Вказав, що в рішенні, яке не виконується ОСОБА_7 , чітко не вказано, яку саме огорожу на АДРЕСА_2 потрібно знести обвинуваченому, як і не зазначено, на його думку, ширини проїзду.

Свідок ОСОБА_10 , допитаний в апеляційному порядку, вказав, що являється позивачем у справі, в якій було прийнято рішення про зобов`язання ОСОБА_7 знести самочинно збудовану огорожу, що перекриває проїзд до його земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_2 , і якою користується на підставі державних актів. Підтвердив, що виконавча служба зверталася про механізм виконання судового рішення, оскільки огорожа розташована з АДРЕСА_1 , де проживає він та існує заїзд. Причини невиконання ОСОБА_7 рішення суду йому не відомі, до цього часу рішення державними виконавцями не виконано.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, державним виконавцем ОСОБА_11 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа про примусове виконання рішення Березнівського районного суду від 17 червня 2013 року.

Під час виконавчого провадження державний виконавець неодноразово звертався до суду із заявами про роз`яснення суті рішення у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення самовільно збудованої огорожі, а також подавалися заяви про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, оскільки огорожу ОСОБА_7 збудував по спільній межі його земельної ділянки та ОСОБА_10 із провулку І. Мазепи, а не з АДРЕСА_2 .

Ухвалами Березнівського районного суду було відмовлено в задоволенні заяв державного виконавця, як про роз`яснення рішення, так і про встановлення способу та порядку його виконання, що унеможливлює подальше виконання рішення суду в частині знесення самовільно збудованої огорожі.

Зокрема, із змісту ухвали Березнівського районного суду від 17 липня 2015 року про роз`яснення рішення слідує, що окремо взята огорожа, збудована самовільно, адреси не має, вказана огорожа перекриває проїзд до земельної ділянки, яка належить ОСОБА_10 та яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Вимога заявника про встановлення обов`язку ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_10 шляхом знесення самочинно збудованої огорожі за адресою АДРЕСА_1 є зміною суті рішення суду.

Вказані ухвали, які мають преюдиційне значення, набрали законної сили і не оскаржувалися ніким з учасників судового провадження.

Інших дій державними виконавцями щодо виконання вказаного рішення суду не проводилося, натомість, на ОСОБА_7 було скеровано подання до Березнівського РВ УМВС України в Рівненській області про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України.

Згідно рішення Європейського суду Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 року, розслідування кримінального провадження повинно бути ефективним, вирок суду повинен бути вмотивованим та обґрунтованим, а суд повинен провести особливо ретельний аналіз всіх зібраних доказів органом досудового розслідування з урахуванням матеріалів, поданих учасниками судового провадження.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, дав належну оцінку зібраним у справі доказам, та обгрунтовано виправдав ОСОБА_7 у пред`явленому йому за ч.1 ст. 382 КК України обвинуваченні, оскільки в його діях відсутній умисел на невиконання рішення суду, а тому підстав для скасування вироку не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3