У х в а л а

10 травня 2017 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2., перевіривши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року щодо нього,

у с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_1 звернувся із заявою до Верховного Суду України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2017 року на підставі неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та невідповідністі судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України від 24 березня 2017 року в справі № 5-39кс(15)16. Зазначав про необґрунтованість відмови у відкритті касаційного провадження про зміну підсудності апеляційним судом у кримінальному провадженні за нововиявленими обставинами щодо нього.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 30 березня 2017 року заявникові вказано на недоліки заяви (невідповідність заяви вимогам статей 448, 449 КПК) та надано строк для їх усунення - до 29 квітня 2017 року.

На виконання ухвали судді Верховного Суду України від 30 березня 2017 року ОСОБА_1 подав доповнення до заяви про перегляд судового рішення щодо нього, яке надійшло до Верховного Суду України 24 квітня 2017 року, проте, з його змісту вбачається, що зазначені в ухвалі судді недоліки ним повністю не усунуто. Зокрема, в доповненні до заяві ОСОБА_1 повторно зазначає про те, що судом касаційної інстанції було порушено його право на оскарження ухвали апеляційного суду про визначення підсутності й не наводить належного обґрунтування в чому саме, на його думку, полягає неоднакове застосування одних і тих самих норм процесуального права з наведенням мотивів неправильності висновків суду касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншим рішенням касаційного суду.

Положення пункту 2 частини першої статті 445 КПК встановлює, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Ключовою умовою перегляду Верховним Судом України рішення касаційного суду з цієї підстави є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального закону.

Проте, у наданій заявником для порівняння ухвалі суду касаційної інстанції від 3 березня 2016 року, підставою для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції стало порушення цим судом норм кримінального процесуального закону, а саме статті 22 КПК, оскільки розгляд клопотання про визначення підсудності було розглянуто без участі ОСОБА_6, однак вона не могла прибути на слухання з поважних причин і просила про перенос розгляду клопотання. На відміну від цього рішення, касаційний суд у оспорюваному рішенні від 6 березня 2017 року висловив свою правову позицію про те, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених КПК. Оскаржуваною ухвалою апеляційного суду визначено суд першої інстанції для здійснення провадження за нововиявленими обставинами і ця ухвала не перешкоджає подальшому провадженню.

Виходячи з наведеного, в межах заявлених заявником вимог, немає даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Що стосується посилання заявника на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, як на підставу для перегляду, то слід зазначити наступне.

У заяві ОСОБА_1, яке надійшло до Верховного Суду України 27 березня 2017 року, було зазначено про те, що рішення суду касаційної інстанції щодо заявника не відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24 березня 2016 року. Однак, ОСОБА_1 у заяві, яка надійшла до Верховного Суду України 24 квітня 2017 року, на виконання ухвали судді Верховного Суду України від 30 березня 2017 року, посилається вже на іншу постанову Верховного Суду України від 11 лютого 2016 року та не зазначає в чому саме полягає, на його думку, невідповідність рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України № 5-331кс15 від 11 лютого 2016 року.

Таким чином, протягом установленого строку засуджений ОСОБА_1 зазначені в ухвалі судді недоліки повністю не усунув, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду, та у строки, визначені статтею 447 КПК.

Керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2