Справа № 183/7002/16
№ 1-кп/183/1067/16
В И Р О К
іменем України
26 грудня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження № 0000726 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Могилів-Подільський Вінницької області, громадянина України, не одруженого, маючого середню освіту, солдата військової частини польова пошта НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

28 січня 2015 року на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2014 року ОСОБА_4 призвано за мобілізацією до Збройних Сил України па посаду майстра відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .
Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем та відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, 02 червня 2015 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
12 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Таким чином, 02 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину без поважних причин та незаконно перебував поза розташуванням військової частини в умовах особливого періоду, до 12 червня 2015 року, тобто тривалістю 10 діб.
13 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, повторно, самовільно без поважних причин залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , та в подальшому свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
20 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Таким чином, 13 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 , повторно, самовільно залишив військову частину без поважних причин та незаконно перебував поза розташуванням військової частини в умовах особливого періоду, до 20 червня 2015 року, тобто тривалістю 7 діб.
В подальшому, 02 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, повторно, самовільно без поважних причин залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , та в подальшому свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військовою чи цивільного управління не заявляв.
06 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Таким чином, 02 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 , повторно, самовільно залишив військову частину без поважних причин та незаконно перебував поза розташуванням військової частини в умовах особливого періоду, до 06 липня 2015 року, тобто тривалістю 4 доби.
Крім того, 13 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, повторно, самовільно без поважних причин залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , та в подальшому свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
20 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Таким чином, 13 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 , повторно, самовільно залишив військову частину без поважних причин та незаконно перебував поза розташуванням військової частини в умовах особливого періоду, до 20 липня 2015 року, тобто тривалістю 7 діб.
Своїми діями солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Від дачі показань відмовився, зазначивши, що всі обставини викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності. У скоєному злочині щиро кається.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем, доведена у повному обсязі і його умисні дії вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Суд, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином.
Однак, суд враховує той факт, що ОСОБА_4 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Крім того, обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності, участь обвинуваченого у бойових діях в зоні АТО, а також той факт, що і на даний момент обвинувачений продовжує проходити службу у лавах Збройних Сил України. А тому, суд вважає за можливе, при наявності таких пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, призначити покарання згідно із ст. 69 КК України та перейти до більш м`якого виду основного покарання, ніж передбачено санкцією ч.4 ст. 407 КК України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 295 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Призначаючи покарання як кару, суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 295 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян відповідно до ст. 53 КК України, буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України штраф у розмірі 5 015,00 грн.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1