печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5019/17-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2017 року

Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна.

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду міста Києва зі скаргою та просив скасувати арешт та заборону користування та розпорядження земельною ділянкою, які було накладено на земельну ділянку площею 0,0743 га /кадастровий номер :82:102:0029/, що розташовані за адресою: міс то АДРЕСА_1 , що були накладені в рамках кримінального провадження номер 0000032 ухвалою Печерського районного суду міста Києва по справі номер 757/63688/16-к від 22 грудня 2016 року. Заявник посилався на таке: він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Нещодавно він дізнався про те. що ухвалою Печерського районного суду міста Києва накладено арешт на земельну ділянку із забороною користування та розпорядження земельною ділянкою в рамках кримінального провадження номер 0000032 за ч.1 ст.197-1 КК України, адже прокурором під час здійснення досудового розслідування було встановлено, що земельна ділянка є предметом кримінального правопорушення. Відповідно до диспозиції ч.1 ст.197-1 КК України складом даного кримінального правопорушення є самовільне зайняття земельної ділянки, яке завдало істотної шкоди її законному володільцю чи власнику. Відповідно до ч.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» - самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування /оренду/ або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону, є правомірними. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема. Із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене о собою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати /добросовісний набувач/, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначає заявник. будинок був ним придбаний за відплатним договором купівлі-продажу, який був укладений з дотриманням законодавства України, що регламентують дані правовідносини.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок /крім багатоквартирного/, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника /землекористувача/. При цьому власник майна - заявник не є учасником кримінального провадження. Слідством не доведено, яке доказове значення будинок та земельна ділянка мають у кримінальному провадженні, тоді, як механізм витребування майна від добросовісного набувача визначений ст. 388 ЦК України /право власника на витребування майна від добросовісного набувача/, але з часу застосування арешту майна жодних позовів до власника заявлено не було. Виходячи з норм ст.170 КПК України в редакції станом на час розгляду даного клопотання номер 1019-УШ від 18 лютого 2016 року арешт може бути накладено на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкову вартість і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої ст. 96-2 КК України, на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України, на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями /бездіяльністю/ підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється кримінальне провадження. Майно, на яке накладено арешт, як зазначено у клопотанні, не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, оскільки не є речовим доказом у кримінальному провадженні та не доведено можливість його використання як доказу, не відповідає критеріям ст. 96-2 КК України, крім цього не перебуває у власності підозрюваного або третіх осіб за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації. Не доведено наявність розумних підстав вважати, що вказана земельна ділянка та будинок набуті кримінально-протиправним шляхом за викладених у фабулі кримінального правопорушення обставин, а також те. що до ОСОБА_4 у кримінальному провадженні подано цивільний позов. У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав вимоги клопотання.

Прокурор або слідчий, який здійснює досудове розслідування у даному кримінальному провадженні до судового засідання не з,явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до ч.3 ст.306 КПК України, слідчий суддя вважає можливим розглядати клопотання за їх відсутністю.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів, 22 грудня 2016 року прокурор Київської місцевої прокуратури номер 6 звернувся до Печерського районного суду з клопотанням про накладення арешту у формі позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування нерухомим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,0743 га /кадастровий номер :82:102:0029/, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке було задоволено ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року по справі номер 757/63688/16-к. В ухвалі зазначено, що достатньо підстав вважати, що арешт відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а також, що зазначене майно є предметом вчинення злочину, розумність та співмірність обмеження права власності територіальної громади міста Києва з метою забезпечення його можливого застосування.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок номер АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 14 липня 2014 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстрами номер 5127, 5128. Вказаний житловий будинок належав продавцеві ОСОБА_6 в розмірі 1/3 частини на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2012 року по справі номер 2-4248/11 та зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об,єкти нерухомого майна в книзі д.38-121, номер запису 7209 та 2/3частин на підставі договору, посвідченого 07 жовтня 1975 року Першою Київською державною нотаріальною конторою за номером 5-ДН-7216 та який зареєстрований 14 жовтня 1975 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за номером 7209.

Відповідно до довідки Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 09 листопада 2016 року номер 6 зазначено, що земельна ділянка ділянкою площею 0,0743 га /кадастровий номер :82:102:0029/, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/ громадянину ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /кадастрова справа П-9230/.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 зазначив, що вказана земельна ділянка ніколи не виділялась та не належала ОСОБА_7 , яка є заявником у даному кримінальному провадженні. Саме ця обставина підтверджена вказаним листом департаменту земельних ресурсів, де зазначено, що документи, що посвідчують право користування /власності/ вказаною земельною ділянкою, у тому числі ОСОБА_7 станом на 31 грудня 2012 року в Департаменті земельних ресурсів не були зареєстровані. За поданням Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради /Київської міської державної адміністрації/ рішення щодо передачі вказаної земельної ділянки у користування /власність/ в тому числі ОСОБА_7 не приймались.

З матеріалів справи вбачається, що вказане домоволодіння на праві власності належить заявникові ОСОБА_4 , вказане право власності ніким не оспорюється.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок /крім багатоквартирного/, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника /землекористувача/.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні данні, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази. Враховуючи, що у ст. 98 КПК України речовими доказами визначені матеріальні об,єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об,єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом, відсутні підстави визнавати речовим доказом земельну ділянку, отриману фізичною особою на підставі закону та у порядку, передбаченому таким законом. У відповідності до п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна, однак арешт майна свідка чи потерпілого, не допускається, навіть якщо це майно було визнано речовим доказом.

Відповідно до вимог ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку. Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.2 ст.197 КПК України. Відповідно до п.2.6.2 Узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Щодо осіб, які не є підозрюваними /яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення/, обвинуваченими /особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду у порядку, передбаченому ст. 291 КПК України або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна. Враховуючи наведе, відсутні, передбачені діючим законодавством підстави для накладення арешту на майно особи, яка не є підозрюваними.

Як встановлено у судовому засіданні, арештована земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, що на праві власності належить ОСОБА_4 не є ані предметом кримінального правопорушення, ані одержана внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем вказаного домоволодіння, а також користувачем вказаної земельної ділянки.

Ст. 388 ЦК України передбачені виключні підстави витребування майна від добросовісного набувача, які у випадку придбання ним майна у визначений ст.388 ЦК України перелік не входять. Таким чином, при вирішенні питання щодо арешту майна суд не врахував правові підстави для арешту майна заявника та наслідки арешту майна для інших осіб. Як вбачається з викладеного, до заявника не може бути пред,явлений цивільний позов у кримінальному провадженні та його майно не підлягає конфіскації, з урахуванням того, що заявник не притягується до будь-якої відповідальності у вказаному кримінальному провадженні. Крім того, така форма обтяження, як визнання речовим доказом не передбачена чинним законодавством в якості підстави обтяження майна. Більш того, п.3 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» чітко та імперативно спеціально визначає на підставі якого документу здійснюється арешт майна.

З урахуванням викладеного слідчий суддя вважає клопотання підлягаючим задоволенню.

На підставі ст. ст. 84, 98, 131, 167, 170 174, 303, 304, 306, 307 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт та заборону користування та розпорядження нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,0743 га /кадастровий номер :82:102:0029/, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року у справі номер 757/63688/16-к в рамках кримінального провадження номер 0000032 від 09 грудня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя