Справа №127/4051/17
Провадження №1-в/127/207/17
09 березня 2017 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря - ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №13 в м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 02.06.1997 року вироком Київського міського суду, зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України 31.07.1997 року, ухвалою колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року за ст. ст. 93 п. п. «г», «ж», , 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, про звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 152 КВК України та ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року), -
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого 02.06.1997 року вироком Київського міського суду, зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України 31.07.1997 року, ухвалою колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року за ст. ст. 93 п. п. «г», «ж», , 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання, яке мотивоване тим, що закінчився строк відбуття покарання за вироком суду та на підставі ст. 152 КВК України та ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року), він підлягає звільненню від відбування покарання.
В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав своє клопотання, просив його задовольнити з мотивів, викладених в клопотанні та звільнити його від відбування покарання.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного, яке вважає обґрунтованим та просив його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 висловився про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_4 , оскільки такий вид покарання як довічне позбавлення волі, не є строковим, а тому до ОСОБА_4 не може застосуватися положення ст. 154 КВК України про звільнення від відбування покарання.
Заслухавши клопотання засудженого, думку його захисника та прокурора, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_4 та матеріали його особової справи, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 49 КК України (в редакції 1960 року), на яку посилається засуджений ОСОБА_4 , обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в строк десять років при засуджені до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років, рахуючи з дня набрання вироком законної сили. згідно ч.3 ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року), питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі на певний строк.
Так, 02.06.1997 року вироком Київського міського суду ОСОБА_4 засуджено за ст. за ст. ст. 93 п. п. «г», «ж», , 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 31.07.1997 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_4 змінено, виключено із кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ст. ст. 19, 93 п. «а» КК України і вважати засудженим ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «г, ж», 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2 КК України (в редакції 1960 року) і за сукупністю вироків до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Відповідно до положень ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року), вирок, що набрав законної сили звертається до виконання судом, який постановив вирок, для чого суд разом зі своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає його копію тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.
Так, вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_4 набрав законної сили 31.06.1997 року та звернутий судом до виконання 11.12.1997 року, згідно розпорядження 2-70 (т.1 а.с. 20 особової справи засудженого ОСОБА_4 ), тобто в межах строків виконання обвинувального вироку суду.
Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_4 приведено у відповідність з Законом України №1483-ІІІ від 22.02.2000 року та вважати його засудженим за ст. 93 п. «г», «ж» КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п. «г», «ж», 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2 КК України на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) - до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, строк відбуття покарання ОСОБА_4 вирахувано з 20.08.1996 року.
Конституційний Суд України у рішенні від 26.01.2011 року, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві. Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Відповідно до положень статті 25-2 КК України ( в редакції 1960 року) довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року, зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України 31.07.1997 року, ухвалою колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року за яким він засуджений за ст. ст. 93 п. п. «г», «ж», , 222 ч.3, 140 ч.2, 17,215-3 ч.2, 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, оскільки таке покарання як довічне позбавлення волі не є строковим покаранням, а тому суд приходить до переконання, що в задоволенні даного клопотання слід відмовити.
Керуючись ст. 152,154 КВК України, ст. ст. 376, 537, 539 КПК України, суд
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року, по відбуттю строку покарання - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали проголошено 10.03.2017 року о 14.00 годині

Суддя: