Справа № 352/1779/16-к
Провадження № 11-кп/779/160/2017
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Тисменицького районного суду від 08 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0000506 про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,громадянки України, уродженки с.Голинь Калуського району Івано-Франківської області, мешканки АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, непрацюючої, неодруженої, має малолітню дочку, щодо якої позбавлена батьківських прав згідно рішення Калуського міськрайонного суду, раніше судимої Калуським міськрайонним судом 01.10.2010 р. за ч.1 ст.121 КК України, із застосуванням ст.69 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненої 30.08.2012 р. умовно-достроково на невідбутий строк 11 місяців 8 днів,-

визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді арешту на строк один місяць.

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 цього Кодексу, у виді арешту на строк один місяць.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_7 обрано до набрання вироком законної сили у вигляді домашнього арешту, який полягає у забороні у період з 20 год. вечора до 07 год. ранку залишати місце проживання по АДРЕСА_1 .

Вироком Тисменицького районного суду від 08 лютого 2017 року ОСОБА_7 , визнано винною у тому, що вона 11 листопада 2016 року з 20 год. до 22 год. разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_9 перебували у приміщенні житлового будинку АДРЕСА_2 разом з власником будинку ОСОБА_10 . Останній, почувши нарікання обвинуваченої на відсутність грошових коштів, з власної ініціативи вирішив позичити їй 200 грн. Для цього ОСОБА_10 разом з ОСОБА_7 зайшов у приміщення спальні, де у присутності останньої вийняв з нижньої шухляди дерев`яного комоду, де зберігав грошові кошти у розмірі 2500 грн., грошову купюру номіналом 200 грн., яку передав обвинуваченій. У подальшому всі троє вийшли з будинку, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покинули територію житлового господарства ОСОБА_10 , а останній направився до підсобного приміщення на території господарства. У той час у ОСОБА_7 виник умисел на таємне заволодіння грошовими коштами потерпілого, які знаходились у дерев`яному комоді спальні. Обвинувачена, будучи переконаною у тому, що за її діями ніхто не спостерігає, через незачинену хвіртку повернулась на подвір`я житлового будинку АДРЕСА_2 , де через незачинені вхідні двері проникла до будинку, зайшла до спальні, де з нижньої шухляди дерев`яного комоду таємно викрала грошові кошти у розмірі 2200 грн., спричинивши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на вказану суму.

На вказаний вирок прокурор Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорює доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 ,однак вважає , що вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08.02.2017 року підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Посилається на те, що згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення.

Вважає, що призначаючи покарання, Тисменицький районний суд не повною мірою врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка ніде не працює, постійного джерела доходів не має, без постійного місця реєстрації, згідно рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.01.2010 позбавлена батьківських прав, злочин вчинила з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення.

Крім цього,вважає, що судом не враховано,що злочин, який вчинила ОСОБА_7 , згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких, а також те, що вона раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину і їй було призначено реальне покарання у виді позбавлення волі. Вказує на те, що суд залишив поза увагою наявність обставини, яка обтяжує покарання у виді рецидиву злочину.

З огляду на вищенаведене,вважає, що призначаючи покарання, місцевий суд, врахувавши ряд обставин, що пом`якшують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність застосування ст.69 КК України, проте, з урахуванням всіх обставин справи, суд не навів докладних та переконливих мотивів щодо необхідності призначення ОСОБА_7 мінімального покарання у виді арешту строком на 1 місяць.

Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України із застосування ст..69 КК України у виді арешту строком 6 місяців.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримала доводи апеляційної скарги і просила вирок суду скасувати в частині призначеного судом покарання та призначити обвинуваченій більш суворе покарання;

- обвинувачена ОСОБА_7 пояснила, що розкаюється у вчиненому злочині і не заперечує з приводу поданої апеляційної скарги та призначення їй більш суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється правильність, встановлених судом першої інстанції, фактичних обставин вчиненого злочину, доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та юридична кваліфікація його дій, то ці питання відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, перегляду в апеляційному порядку не підлягають.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, в тому числі і в частині призначення покарання.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.2003 року призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Зі змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції у відповідності до вимог ст..66 КК України визнав обставинами, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування заподіяних збитків, а також позитивну характеристику обвинуваченої за місцем проживання.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що злочин, який вчинила ОСОБА_7 , згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких, а також те, що вона раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину і їй було призначено реальне покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів також вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 у відповідності до вимог ст.67 КК України необхідно прийняти як обставину ,що обтяжує покарання рецидив злочину.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляції прокурора про те, що суд призначаючи покарання не повною мірою врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, яка ніде не працює, постійного джерела доходів не має, без постійного місця реєстрації. Згідно рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.01.2010 року обвинувачена позбавлена батьківських прав, злочин вчинила з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Колегія суддів, переглядаючи вирок суду в межах вимог апеляційної скарги , вважає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції, врахувавши ряд обставин, що пом`якшують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність застосування ст.69 КК України, однак не навів переконливих мотивів щодо необхідності призначення ОСОБА_7 кримінального покарання у виді арешту строком на один місяць і призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винної і є явно несправедливим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що необхідно скасувати вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і призначити їй покарання за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді 4 місяців арешту, оскільки саме таке покарання буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченої, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст.50 КК України.

Керуючись ст.ст.370, 374, 404, 405, 407, 409, 413,414,418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок.

Вважати, що вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2017 року ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.

В решті вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_4

ОСОБА_3