Дата документу Справа № 333/3327/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/185/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/3327/16-к
Категорія: ст.186 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003123, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москви, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулись обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 /т. 2 а.п. 48-49/, в якій просять вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2016 року щодо ОСОБА_7 /т. 2 а.п. 43-44/ змінити, призначивши обвинуваченому більш м`яке покарання, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

Заявляючи такі вимоги, апелянти просять врахувати наступні обставини, які, на їх думку, не були належним чином судом з`ясовані та достатньо враховані при призначенні покарання, а саме: ОСОБА_7 повністю визнав свою вину та розкаявся у вчиненому, неодноразово просив вибачення у потерпілої; активно сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві; зобов`язався відшкодувати будь-яку шкоду (матеріальну та моральну).

Крім того, на думку апелянтів, судом при призначенні покарання взагалі не були враховані й такі обставини: що потерпілій під час досудового слідства були повернуті ланцюжок разом з кулоном, тому вона жодних претензій матеріального характеру до ОСОБА_7 не має; наявність в обвинуваченого двох малолітніх дітей, що він проживає та зареєстрований за однією адресою, тобто має сталий соціальний зв`язок; працює на ринку, хоча й не офіційно.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишений у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 постановлено обчислювати з моменту фактичного затримання - з 26.06.2016 року, в який відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахований строк його попереднього ув`язнення з 26.06.2016 року по 29.09.2016 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 25.01.2007 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 69 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік. Вирок набрав законної сили 10.02.2007 року;

- 21.07.2008 року Джанкойським р/с АР Крим за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 6 років; звільнений 17.04.2012 року з Біленковської ВК Запорізької області №99 на підставі ст. 82 КК України із заміною на виправні роботи на невідбутий строк 1 рік 11 місяців 8 днів з утриманням 10% в дохід держави. Знятий з обліку 31.01.2014 року за закінченням невідбутої частини покарання у виді виправних робіт.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримують апеляційну скаргу та просять її задовольнити, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вироком, суд визнав обвинуваченого винним та засудив за те, що 26 червня 2016 року, приблизно о 16 годині 15 хвилин, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, з прямим умислом, направленим на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись на другому поверсі в під`їзді №3 будинку АДРЕСА_2 , підійшовши до потерпілої ОСОБА_9 , наніс своєю правою ногою один удар по її лівій нозі в область голеностопу, з метою подолання опору зі сторони останньої, в ході чого, з метою реалізації умислу на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 зірвав у потерпілої ОСОБА_9 з шиї шляхом ривку золотий ланцюжок 585 проби вагою 7,17 грамів вартістю 6 453 гривень, на якій знаходився золотий кулон у виді ікони вагою 4,75 грамів 585 проби вартістю 4275 гривень, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 10 728,00 гривень, після чого покинув місце скоєння злочину.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги і встановлено під час апеляційного розгляду, зміст вироку в частині наведених фактичних обставин подій, висновків суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який він засуджений, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, не оскаржуються, у зв`язку з чим, відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів; особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, офіційно не працевлаштований, на обліку в КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» та в психіатричній лікарні не перебуває; всі обставини, у тому числі визнання вини та щире каяття, як такі, що пом`якшують покарання, обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було; і за вчинений злочин суд призначив обвинуваченому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, як необхідне і достатнє для його виправлення і попередження скоєння нових злочинів.

Вирішуючи питання призначення покарання обвинуваченому, суд не взяв до уваги посилання захисника на наявність у обвинуваченого на утриманні малолітніх дітей, оскільки наявність малолітніх дітей у обвинуваченого не перешкоджала йому вчинити тяжкий злочин. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КПК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням згідно з нормами ст. 75 КК України.

Виходячи з обставин вчинення злочину, особи обвинуваченого, який має не погашені судимості за вчинені корисливі злочини, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання по доводам апеляційної скарги і погоджується з призначеним йому покаранням, яке вважає справедливим, а також з рішенням суду про відсутність підстав для застосування до призначеного покарання норм ст. 69 КК України та норм ст. 75 КК України.

Не наведені такі підстави і в апеляційній скарзі, вимоги якої колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до обставин подій та пояснень самого обвинуваченого, викрадене у потерпілої майно було повернуто їй у зв`язку із затриманням обвинуваченого сторонніми чоловіками, а не добровільно, як зазначено в апеляційній скарзі.

Такі обставини, як визнання вини та щире каяття, було враховано судом при призначенні покарання, що вплинуло на рішення суду про призначення обвинуваченому мінімального строку покарання.

Такі обставини, як вибачення обвинуваченого перед потерпілою та відсутність з її боку претензій до обвинуваченого, то вони під час судового розгляду, у тому числі і під час апеляційного розгляду, не встановлювались і не можуть бути предметом оцінки відповідно до норм ст. 23.КПК України.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, критично ставиться до таких доводів апеляційної скарги, як наявність в обвинуваченого малолітніх дітей, і погоджується з оцінкою цих обставин судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі висновки та рішення суду в частині призначеного обвинуваченому покарання не спростовані.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вищевказаного вироку суду, при апеляційному розгляді не встановлено і про їх допущення судом під час судового розгляду в апеляційній скарзі не наведено.

Вироком суду першої інстанції у строк відбування обвинуваченим покарання на підставі ст. 72 ч. 5 КК України зарахований строк попереднього ув`язнення за період з 26.06.2016 року по 29.09.2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Виходячи з того, що ОСОБА_7 на час апеляційного розгляду тримається у місці попереднього ув`язнення, колегія суддів вважає, що на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, йому в строк відбування покарання за вироком підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення за період з 30.09.2016 року по 20.01.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2016 року по кримінальному провадженню щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання за вироком строк його попереднього ув`язнення за період з 30.09.2016 року по 20.01.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4