Номер провадження: 11-кп/785/171/17
Номер справи місцевого суду: 522/1616/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.02.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000043 від 19 січня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Севастополь, АР Крим, українець, громадянин України, з неповною середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз 14 листопада 2012 року Нахімовським районним судом м. Севастополя за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці 17 днів,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Приморського районного суду м.Одеси від 17 березня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднано до покарання за цим вироком невідбуте покарання за попереднім вироком Нахімовського районного суду м.Севастополя від 14 листопада 2012 року у виді 1 місяця позбавлення волі та остаточно визначено до відбуття покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком суду встановлено, що 18 січня 2016 року приблизно о 22 годині, раніше судимий за злочини проти власності ОСОБА_7 , знаходячись на проспекті Шевченко, біля входу в парк «Перемоги», зі сторони провулку Шампанського, в місті Одесі, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя, відкрито заволодів майном ОСОБА_8 на загальну суму 2765 гривень.

Далі ОСОБА_7 втік в сторону парка «Перемоги», де міг розпорядитися майном ОСОБА_8 на власний розсуд. Однак, через нетривалий час, ОСОБА_7 був затриманий громадянином ОСОБА_9 в парку «Перемоги» та потім переданий працівникам поліції.

Не погодившись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить змінити вирок та призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він повністю визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину та щиро розкаявся у вчиненому. Крім того, зазначає, що має на утриманні малолітню доньку та пристарілу матір, які знаходяться на його утриманні та проживають на тимчасового окупованій території АР Крим.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 просить зарахувати йому у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення із застосуванням ч.5 ст.72 КК України.

Апеляційну скаргу просив розглянути без його участі, в зв`язку з чим в судове засідання апеляційного суду не викликався.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, а його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене повторно.

Разом з цим, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд при призначенні ОСОБА_10 покарання, відповідно до ст.65 КК України та рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, в якості обставин пом`якшуючих покарання врахував - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому більш м`якого покарання із застосуванням ст.69 КК України, оскільки останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності в тому числі і за злочини проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий умисний злочин. Така поведінка обвинуваченого свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого та його явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Щодо пом`якшуючих покарання обставин, на які обвинувачений посилається в апеляційній скарзі, то вони не були підтвердженні будь-якими належними та допустимими доказами, а суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 мінімальне показання, передбачене санкцією ч.2 ст.186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Разом з цим, доводи обвинуваченого про необхідність зарахувати йому строк попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України, апеляційний суд визнає обґрунтованими.

Суд першої інстанції в резолютивній частині вироку зарахував ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з моменту його фактичного затримання 19 січня 2016 року по дату постановлення вироку включно 17 березня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, внесені зміни до ч.5 ст.72КК України та передбачено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В рамках даного кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000043 від 19 січня 2016 року ОСОБА_7 був затриманий 19 січня 2016 року. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 21 січня 2016 року до нього був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який діє по теперішній час. Таким чином строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 розпочався з 19 січня 2016 року з моменту його фактичного затримання.

Разом з цим попереднє ув`язнення у розумінні положень ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.532 КПК України вирок суду, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно частини 4 цієї ж статті судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, Верховного Суду України набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Оскаржений вирок Приморського районного суду м.Одеси від 17 березня 2016 року стосовно ОСОБА_7 набирає законної сили з моменту постановлення апеляційним судом даної ухвали, тобто з 23 лютого 2017 року.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 перебував в режимі попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження з 19 січня 2016 року (дата фактичного затримання) по 23 лютого 2017 року (дата набрання вироком суду першої інстанції законної сили).

Саме цей термін попереднього ув`язнення має бути перерахований судом за правилами ч.5 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково, а оскаржуваний вирок змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення обвинуваченому у строк відбуття покарання.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м.Одеси від 17 березня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.186 КК України змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 січня 2016 року до набранням вироком законної сили, тобто до 23 лютого 2017 року, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4