Ухвала
іменем україни

11 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001257, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року про обвинувачення

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

уродженця с. П`ятківка Бершадського району Вінницької області,

жителя АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 368 КК України та виправдано у звязку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі із доповненням прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_9 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на однобічність і неповноту судового слідства, неналежну оцінку доказів судом, безпідставне визнання недопустимими окремих доказів. Вказує на те, що судом не вмотивовано рішення, чому він взяв до уваги одні докази та відкинув інші, а судом апеляційної інстанції залишено поза увагою наведені порушення та безпідставно залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, якийвказував на незаконність вироку про виправдання ОСОБА_10 . Звертає увагу, що суд першої інстанції припустився суперечності під час зазначення у мотивувальній та резолютивній частинах вироку підстави виправдання ОСОБА_9 , на що не звернув уваги апеляційний суд. Прокурор просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник виправданого ОСОБА_7 просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_9 без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Досудовим слідством ОСОБА_6 обвинувачувався в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища за таких обставин.

ОСОБА_6 , будучи службовою особою, обіймаючи посаду старшого державного виконавцявідділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, 06 жовтня 2014 року, діючи умисно в особистих інтересах, одержав для себе від боржника по виконавчому провадженню № 44372315 ОСОБА_11 неправомірну вигоду у сумі 400 доларів США, що відповідно до встановленого курсу Національного Банку України на момент вчинення кримінального правопорушення складало 5179,6196 гривень за невжиття заходів щодо тимчасового обмеження ОСОБА_11 у праві виїзду за межі України, тобто за не вчинення ним в інтересах ОСОБА_11 будь-якої дії з використанням наданого йому службового становища.

За результатами розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 у звязку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думку виправданого і його захисника про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов правильного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме одержання ним як державним виконавцем для себе неправомірної вигодивід боржника по виконавчому провадженню ОСОБА_11 за невжиття заходів тимчасового обмеження останнього у праві виїзду за межі України.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд мотивував своє рішення належним чином, пославшись на те, що стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів, які б підтверджували одержання ним як службовою особою неправомірної вигоди для себе за невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії із використанням наданого їй службового становища. З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

З таким рішенням погодився суд апеляційної інстанції, колегія суддів також визнає його обґрунтованим.

Під час судових засідань у судахпершої та апеляційної інстанцій ОСОБА_12 категорично заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та пояснив про обставини, за яких ОСОБА_11 попросив видати йому довідку про відсутність у нього обмежень щодо виїзду за кордон, на що він погодився, попередивши ОСОБА_11 , що така довідка ніякої юридичної сили не має. Детально пояснив, як вінразом із ОСОБА_13 на автомобілі, що перебуває у його ( ОСОБА_9 ) користуванні, відїхали від виконавчої служби, однак він був змушений зупинитися та вийти для з`ясування деяких обставин до іншого автомобіля, залишивши ОСОБА_14 в салоні. В цей час до нього підійшов слідчий та повідомив, що він підозрюється в отриманні хабара, у зв`язку з чим буде проведено його особистий обшук та обшук автомобіля. Відкривши передні дверцята автомобіля з боку пасажира, виявив, що ОСОБА_14 в салоні не було, а на передньому пасажирському сидінні знаходилися 400 доларів США, про походження яких йому нічого не відомо. Зазначив, що заяву про дозвіл на проведення огляду автомобіля він писав у приміщенні СУ ГУ МВС України в м. Києві вже після проведення обшуку.

Законом України «Про виконавче провадження» видача довідок державними виконавцями не передбачена.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили суду, що відділ державної виконавчої служби не видає довідок, а лише розглядає звернення громадян.

Таким чином,висновок суду про те, що надана ОСОБА_17 . Підлісно ОСОБА_18 довідка про відсутність обмежень для виїзду за кордон, не має юридичної сили, що свідчить про відсутністьскладової об`єктивної сторони кримінального правопорушення вчинення службовою особою дії, яку вона повинна була виконати з використанням службового становища, є обґрунтованим.

Суд дав правильну оцінку показанням свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , зазначивши, що такі не підтверджують факту отримання неправомірної вигоди ОСОБА_17 , а свідчать лише про виявлення у автомобілі, яким він користувався грошових коштів у сумі 400 доларів США та подальшого їх вилучення.

Обґрунтовано суд взяв до увагивисновок експерта від 24.10.2014 року № 961х,згідно з яким на серветках волокнистого матеріалу, якими було зроблено змиви з рук ОСОБА_6 , сліди спеціальної хімічної речовини в межах чутливості використаних методів дослідження не виявлено.

Суд першої інстанції визнав недопустимими протокол про результати аудіо-, відео контролю за особою від 18.10.2014 року; карту пам`яті № 169н/т ізвідеозаписом розмови ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від 03.10.2014 року; карту пам`яті із відеозаписом від 03.10.2014 року про проведення огляду автомобіля, яким користувався виправданий, а також заяву ОСОБА_6 від 06.10.2014 року про надання дозволу на проведення огляду вказаного автомобіля, оскільки вони отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, всупереч вимогам ст. 260, ч. 2 ст. 246 КПК України. Свої висновки щодо кожного окремого доказу суд мотивував належним чином і колегія суддів визнає такі висновки обґрунтованими.

Докази винуватості ОСОБА_6 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірено судовими інстанціями і згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи, викладені у доповненні до касаційної скарги прокурора, про те, що суд апеляційної інстанції необгрунтовано дійшов висновку про те, що у матеріалах провадження відсутні докази надання Апеляційним судом міста Києва дозволу на здійснення оперативно-розшукових засобів, пов`язаних з тимчасовим обмеженням прав і свобод ОСОБА_6 , як того вимагає норма закону, не ґрунтуються на законі. Так, на час розгляду кримінального провадження гриф секретності з ухвали Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2014 року, на підставі якої 18 жовтня 2014 року проводилися негласні слідчі дії, а саме аудіо-, відео контроль за особою ОСОБА_6 , скасовано не було.

Також судом правильно зазначено, щостороною обвинувачення не спростовано доводів ОСОБА_6 про те, що заяву від 06 жовтня 2014 року про надання дозволу на огляд автомобіля, яким він користувався, було відібрано у нього під тиском у приміщенні СУ ГУ МВС України, а не на місці проведення слідчої дії.

Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційноїінстанцій про те, що доказиу даному кримінальному провадженні, як кожний окремо, так і в сукупності, не свідчать про безсумнівну причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, а отже всі сумніви тлумачаться на його користь.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, дослідив показання обвинуваченого, свідків, письмові докази, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих і достатніх доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди вмотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Межа, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, про що зазначено у рішенні, прийнятому у справі «Руіс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року.

При розгляді справи апеляційний суд, згрупувавши наведені в апеляції прокурора доводи, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, за основними напрямками порушених питань, які стосувались однобічності й неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушень вимог кримінального процесуального закону, а також обґрунтованості виправдання ОСОБА_6 , навів у своєму рішенні суть зазначених доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_6 та відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3