УХВАЛА

25 січня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина
України, проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати частині обвинувачення ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 135 КК України та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, в той же час, в частині кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України просить змінити вирок суду та перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 286 КК України.
Крім того, обвинувачений просить частково дослідити докази, допитати його, а також свідків.
В подальшому обвинувачений ОСОБА_5 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання, призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України мінімальний строк покарання, застосувати ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк.
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України та призначене покарання за ч. 2 ст. 286 КК України шість років позбавлення волі з позбавленням права керуванням транспортними засоби строком на два роки, за ч. 1 ст. 135 КК України один рік позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України три роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначене покарання у виді позбавлення волі строком на шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 100000 грн.
За доводами апеляційної скарги та доповнень до них обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що судом першої інстанції неповно проведено судовий розгляд, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, на його думку, застосовано закон, який не підлягає застосуванню.
Апелянт вважає, що суд безпідставно визнав його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки він внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) перебував в стані психологічного стресу, у зв`язку з чим не розумів як саме він повинен допомогти потерпілій та бачив, що на місці пригоди присутні очевидці, які нададуть їй допомогу. У зв`язку з перебуванням в такому стані, він проїхав далі, вїхав в паркан, після чого сам прийшов до поліції. З огляду на викладене, апелянт вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
Апелянт зазначає, що протоколи проведених процесуальних дій не відповідають вимогам КПК України, у зв`язку з чим просить визнати ці докази недопустимими, а тому висновок експерта автотехнічної експертизи, який ґрунтується на вищевказаних доказах, є не об`єктивним.
В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що з довідки про причину смерті ОСОБА_10 вбачається сумнівний причинно-наслідковий зв`язок між пошкодженнями потерпілої, отриманими нею внаслідок ДТП та причиною її смерті, а тому ці докази потребують детального дослідження.
Обвинувачений стверджує, що суд помилково прийшов до висновку про перевищення ним допустимої швидкості руху, оскільки свідки в своїх показаннях вказували приблизну, на їх думку, швидкість руху його автомобіля.
Крім того, апелянт вважає, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки він носить пістолет на підставі відповідного дозволу, а бойові припаси патрони, які були знайдені в його автомобілі, він придбав в стрілецькому клубі, відвідувачем якого він є. Він також звертає увагу, що органом досудового розслідування не надано жодних доказів незаконного придбання ним бойових припасів.
В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та правильність правової кваліфікації його дій, вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі враховано його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також часткове добровільне відшкодування потерпілій матеріальної шкоди.
Апелянт зазначає, що суд також не взяв до уваги його стан здоров`я, який згідно довідок медичних закладів є незадовільним, а також те, що він бажав відшкодувати потерпілій ОСОБА_8 матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі, проте вона відмовилась розмовляти з ним та приймати від нього будь-які гроші.
Обвинувачений ОСОБА_5 звертає увагу на те, що в суді першої інстанції він визнав свою вину у скоєному, а тому вважає за можливе застосувати до нього ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк.
В своїх запереченнях потерпіла ОСОБА_8 зазначає, що апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою, а тому не може бути задоволеною.
Вона вважає, що твердження обвинуваченого ОСОБА_5 , що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, не відповідає фактичним обставинам, оскільки обвинувачений стверджує, що він не розумів як саме може надати допомогу потерпілій, адже перебував у стані психологічного стану, в той же час він вказує на те, що бачив та усвідомлював, що очевидці нададуть потерпілій допомогу. Потерпіла звертає увагу на те, що якби ОСОБА_5 дійсно перебував в шоковому стані, то він не міг би що-небудь усвідомлювати.
Крім того, потерпіла зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 135 КК України обвинувачений повинен був надати допомогу потерпілій, коли він сам особисто поставив її в небезпечний для життя стан, а тому наявність очевидців, які могли надати ОСОБА_10 допомогу не мають будь-якого значення для зясування питання щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
На думку потерпілої, твердження обвинуваченого, що він не зникав з місця ДТП, а від шокового стану проїхав механічно та в`їхав в паркан, не відповідають дійсності, оскільки свідки пояснили, що ОСОБА_5 після вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_10 почав збільшувати швидкість, тобто тікати з місця ДТП, у зв`язку з чим свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 поїхали вслід за ним. Вищевказані свідки стверджують, що місце ДТП, де був вчинений наїзд на потерпілу та місце ДТП, на якому обвинувачений в`їхав в паркан, мають відстань більше одного кілометра.
Потерпіла звертає увагу на те, що у всіх протоколах слідчих дій вказані технічні засоби, які застосувались під час їх проведення, у зв`язку з чим їх не можна визнати недопустимими, а тому висновок автотехнічної експертизи, який ґрунтується на цих протоколах також є допустимим доказом.
В запереченнях потерпіла ОСОБА_8 зазначає, що доводи обвинуваченого про те, що він не перевищував допустиму швидкість руху не узгоджуються з показаннями свідків, а тому, на її думку, обвинувачений прагне вести суд в оману.
Крім того, потерпіла звертає увагу, що довідка про смерть ОСОБА_10 та висновок експерта № 1854/2 від 08 жовтня 2014 року прямо вказує на причинно-наслідковий зв`язок між ДТП та причиною смерті останньої, а тому доводи обвинуваченого про сумнівний характер такого зв`язку також, на її думку, не заслуговують уваги.
ОСОБА_8 зазначає, що обвинувачений ОСОБА_5 в своїй апеляційний скарзі просить одночасно перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 286 КК України на ч. 1 ст. 286 КК України та закрити провадження за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Вона звертає увагу, що такі апеляційні вимоги обвинуваченого містять протиріччя, а тому вважає, що є незрозумілим, що саме ОСОБА_5 просить в апеляційній скарзі.
В своїх запереченнях потерпіла вказує, що будь-яких підстав для повторного дослідження доказів та допиту свідків немає, про що ОСОБА_5 наполягає в апеляційній скарзі, оскільки суд першої інстанції на стадії дослідження доказів надав кожному учаснику процесу висловити думку щодо належності та допустимості доказів. З огляду на викладене, потерпіла просить апеляційний суд залишити вирок суду без змін.
В подальшому потерпіла ОСОБА_8 подала заперечення на доповнення до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , в яких зазначає, що останній під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції не визнав свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ст. 135, ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 263 КК України, а тому вважає, що доводи обвинуваченого про визнання ним вини не відповідають дійсності.
Крім того, потерпіла звертає увагу на те, що твердження обвинуваченого про те, що в нього погіршується стан здоров`я і що, на його думку, суд має визнати цю обставину як таку, що пом`якшує покарання, слід залишити поза увагою, оскільки будь-яких доказів про це в ОСОБА_5 немає, а медичні довідки, що долучені ним до матеріалів провадження вказують лише на те, що він хворів на простудні захворювання.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2014 року приблизно в 06 год. 55 хв., ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Бальзака в напрямку вул. Драйзера в м. Києві, та допустив порушення п. п. 1.5, 2.3 (б), 10.1, 12.4, 18.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), а саме перевищив допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміні, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначено інформаційно-вказівними знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і відповідною дорожньою розміткою, не зменшив швидкість руху свого автомобіля аж до його зупинки, під час зміни напрямку руху з правої смугу руху, в якій зупинився невстановлений судом автомобіль, в ліву смуги, не переконався, що на пішохідному переходу немає пішоходів, продовжив свій рух та на нерегульованому пішохідному переході біля будинку № 55-б по вул. Бальзака в м. Києві здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , в результаті чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження.
В той же день, 16 липня 2014 року приблизно в 06 год. 55 хв. ОСОБА_5 після вчиненого наїзду на пішохода ОСОБА_10 , якій були спричинені небезпечні для життя тяжкі тілесні ушкодження та не зупиняючись і не надавши допомогу останній, яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 зник з місця дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), залишивши ОСОБА_10 в небезпечному стані, внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень в подальшому вона померла в лікарні.
Крім того, ОСОБА_5 в невстановлений час та невстановленому місці незаконно придбав бойові припаси, а саме: 8 пістолетних патронів з маркуванням «S&B 9mm P.A.Blanc», які він незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу та 16 липня 2014 року в 08 год. 00 хв. по вул. Леніна, 26 в м. Києві під час огляду його автомобіля було виявлено пістолет «ПМ-Т», НОМЕР_2 , калібру 9 мм та магазин № НОМЕР_3 , споряджений пістолетними патронами з маркуванням «S&B 9mm P.A.Blanc» в кількості 8 штук, які відносяться до боєприпасів.
Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та просив її задовольнити, прокурор, потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_5 є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга та доповнення до неї не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи вирок про визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочинів, інкримінованих обвинуваченому суд, дотримуючись принципу незалежності та безсторонності, дослідив докази як сторони обвинувачення, так сторони захисту та прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Обвинуваченим на заперечується факт керування транспортним засобом автомобілем «Тойота», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та наїзд на потерпілу ОСОБА_10 16 липня 2014 року в 06 год. 55 хв. на вул. Драйзера в м. Києві. В той же час він вважає, що висновок суду про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України ґрунтується на доказах, які є недопустимими. На його думку, суд не повинен був прийняти як доказ висновок автотехнічної експертизи № 487 від 16 жовтня 2014 року, оскільки в його основу покладені дані, отримані під час слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , які проведені, на його думку, з порушенням вимог ст. 104 КПК України, а відтак вони є недопустимими доказами.
На думку колегії судді, такі доводи обвинуваченого є непереконливими.
Відповідно до ст. 104 КПК України хід і результати процесуальної дії фіксуються у протоколі. Як видно з матеріалів кримінального провадження, під час проведення досудового розслідування, за участю свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 проводились слідчі експерименти. За результатами їх проведення були складені протоколи, в яких зазначено уповноважену особу, яка їх складала, прізвище особи, з якою проводилась так слідча дія, прізвища понятих, викладений перебіг слідчої дії та є підписи всіх учасників слідчого експерименту.
Отже, зазначені протоколи відповідають вимогам ст. 104 КПК України.
Відповідно до ст. 105 КПК України додатком до протоколу є зокрема аудіо, - відеозапис процесуальної дії.
Отже, відсутність в протоколі даних про фіксацію процесуальної та прізвища особи, яка таку фіксацію здійснює, не може бути підставою для визнання доказів недопустимими.
Відтак, відсутні підстави для визнання недопустимим доказом висновок судової автотехнічної експертизи № 487 АТ від 16 жовтня 2014 року, оскільки експерту були надані на дослідження не тільки вказані вище протоколи слідчих експериментів з додатками, а всі матеріали кримінального провадження.
Колегія суддів зазначає, що безпосередньо протоколи слідчих експериментів та їх відеозапис не аналізувались судом і не викладені в обвинувальному вироку.
Крім того, якщо сторона захисту ставить під сумнів об`єктивність висновку експертизи, у неї є право заявити клопотання про проведення повторної експертизи. Проте, відповідно до журналів судових засідань таке клопотання не заявлялось.
Безпідставними також є доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про недоведеність причинно наслідкового зв`язку між його діями та смертю ОСОБА_10 . На його думку, суд неповно дослідив висновок судово медичної експертизи, медичну карту стаціонарного хворого та довідку про смерть потерпілої.
Колегія суддів не вбачає протиріч між змістом вказаних документів, оскільки в них зазначено, що потерпіла поступила в лікарню швидкої медичної допомоги 16 липня 2014 року, де перебувала у відділенні інтенсивної терапії протягом п`яти днів і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що вказано у свідоцтві про смерть, де зазначено причину смерті.
Проте, остаточне дослідження для встановлення причини смерті відбулося під час проведення судово медичної експертизи. Експертами досліджувались не тільки медичні документи, а й безпосередньо ОСОБА_10 . Обєктивність висновку експертизи сумніву у колегії суддів не викликає.
Крім того, судом безпосередньо були допитані свідки очевидці ДТП, які буди також учасниками слідчих експериментів. Оцінивши їх показання в сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть.
З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Відповідно до журналу судового засідання (т. 4 а.с. 130 136) та вироку суду, під час розгляду провадження в суді першої інстанції ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України визнав повністю.
В той же час, в апеляційній скарзі він зазначає, що у разі відсутності можливості надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, відповідальність виключається. Він вважає, що після ДТП перебував у стані психологічного стресу, а тому не розумів, як він міг допомогти потерпілій.
ОСОБА_5 зазначає, що бачив та усвідомлював, що на місці події присутні очевидці, отже, вони зможуть надати потерпілій допомогу.
Колегія суддів зазначає, що в самих доводах апелянта існують протиріччя. Стверджуючи про перебування в шоковому стані він одночасно заявляє про те, що він усвідомлював, що інші особи зможуть допомогти потерпілій. Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є непереконливими. Аналізуючи наявні докази, суд правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 після вчинення ДТП не зупинився, залишив потерпілу у небезпечному для її життя стані та зник з місця ДТП,
Колегія суддів зазначає, що його доводи про перебування у стані психологічного стресу спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що після ДТП водій автомобіля «Тойота» почав тікати. Він та водій автомобіля «Мерседес» поїхали за ним. Автомобіль «Тойота» побачили вже в с. Троєщина, з автомобіля вибігло троє чоловіків, проте водія вже не було. Отже, судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 135 КК України як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Відповідно до журналу судового засідання та вироку суду, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України не визнав, мотивуючи це тим, що вилучені у нього в автомобілі патрони він придбав у тирі і не знав, що вони є бойовими припасами.
На це він вказує і в апеляційній скарзі.
Зазначені доводи були предметом дослідження судом першої інстанції і з урахуванням ставлення обвинуваченого до висунутого в цій частині обвинувачення суд правильно дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України як незаконне придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Такий висновок суду не оскаржує сторона обвинувачення і з ним погоджується колегія суддів.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, в повній мірі дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, позитивно характеризується, працює, має на утриманні малолітню дитину, на досудовому розслідування частково відшкодував потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду.
На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства з позбавленням права керування транспортними засобами. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочини, один з яких відноситься до категорії тяжких.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а щодо інших інкримінованих йому злочинів, то обвинувачений свою вину заперечував.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.
В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначає, що висновок суду про не встановлення обставин, що пом`якшують покарання, а саме: його з`явлення зі зізнанням та щире каяття, є безпідставним.
Відповідно до показань обвинуваченого в суді першої інстанції, правил дорожнього руху він не порушував, перед пішохідним переходом стояв автомобіль, у зв`язку з чим під час перестроювання в другу смугу руху він не побачив пішохода, а побачив його вже на лобовому склі свого автомобіля, тому, на його думку, він не мав можливості запобігти наїзду.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про протилежне доводам обвинуваченого, і цьому суд у вироку дав належну оцінку.
Обвинувачений ОСОБА_5 також звертає увагу на те, що після вчинення ним наїзду на пішохода ОСОБА_10 він не тікав, більше того добровільно та самостійно прийшов до працівників поліції зі зізнанням у вчиненому, проте таке твердження обвинуваченого не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.
Як вбачається з вироку суду, вищевказана обставина була спростована показаннями свідків, які пояснили, що вони наздоганяли ОСОБА_5 , який від`їхав з місця ДТП більше кілометру, після чого в`їхав в дерево та зупинився, з місця події втік. А тому доводи обвинуваченого про добровільне зявлення до управління поліції зі зізнанням є непереконливими.
Крім того, за змістом ст. 66 КК України щире каяття ґрунтується на критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, а так само на визнанні вини, виявленні жалю з приводу вчиненого. Даних про таку оцінку обвинуваченим своїх дій у матеріалах кримінального провадження, навіть з урахуванням часткового відшкодування ним завданої шкоди, а також намагання відшкодувати заподіяну потерпілій моральну шкоду, що відбувалось уже після ухвалення вироку, немає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку про відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 частково відшкодував ним матеріальну та моральну шкоду. В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_5 повідомив, що він не відшкодував завдану потерпілій шкоду в повному обсязі, оскільки вона відмовлялась приймати будь-які гроші від нього, проте зобов`язався відшкодувати в майбутньому.
Отже, в даному кримінальному провадженні шкода не відшкодована, що свідчить про не бажання обвинуваченого усунути негативні наслідки, які він заподіяв злочинами.
ОСОБА_5 в свої апеляційній скарзі зазначає, що суд, призначаючи покарання не врахував стан його здоров`я, який значно погіршився. Колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доказів, які б підтверджували цей факт обвинуваченим та його захисником не було надано ані суду першої інстанції, ані в апеляційному суді, а ті довідки, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження свідчать про наявність наявних захворювань обвинуваченого, але аж ніяк про тяжкий стан останнього.
В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 просить при призначенні йому покарання застосувати ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання, встановивши іспитовий строк.
Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_5 на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначене остаточне покарання у виді шести років позбавлення волі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що в даному випадку застосування ст. 75 КК України є неможливим. В той же час підстав для застосування ст. 69 КК України колегія суддів також не вбачає.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання суворим, оскільки воно призначене відповідно до санкцій ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України та за правилами ст. 70 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги з доповненнями немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3