АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001091 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима: 29 жовтня 2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки;
- за ч. 3 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю. В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 відмовлено.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

06 жовтня 2011 року, у невстановлений час, відповідно до попередньої домовленості зустрілась біля ТЦ «Квадрат», що по вул. Білоруській, 2 в м. Києві, з раніше знайомою ОСОБА_11 та вирішила шляхом обману заволодіти грошовими коштами останньої. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , вводячи в оману ОСОБА_11 , користуючись давніми відносинами, запропонувала їй свої послуги по обміну іноземної валюти на гривні за вигідним курсом. ОСОБА_11 , не підозрюючи про дійсні наміри ОСОБА_7 , будучи впевненою у правильності і добросовісності її дій, з метою обміну у національну валюту передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 1672 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 13330 грн. 35 коп. та гроші в сумі 8277 євро, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 80010 грн. 91 коп. В подальшому ОСОБА_7 з метою створення хибної уяви у ОСОБА_11 щодо добросовісності своїх дій протягом лютого 2012 року частинами повернула їй грошові кошти на загальну суму 56341 грн., а далі не виконала взятих на себе зобов`язань, розпорядившись грошовими коштами ОСОБА_12 в сумі 37000 грн. 26 коп. на власний розсуд, чим заподіяла потерпілій матеріальної шкоди.
Крім того, 06 січня 2012 року ОСОБА_7 відповідно до попередньої домовленості зустрілась із раніше знайомим ОСОБА_6 у приміщенні ресторану «Тіроль», що по вул. Прорізній, 10 в м. Києві, та достовірно знаючи, що він має у розпорядженні великі суми грошових коштів, вирішила заволодіти ними шляхом шахрайства. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 , з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_7 повідомила йому завідомо неправдиві відомості про те, що здійснить з його коштами в сумі 200000 грн. фінансові операції, в результаті яких він отримає відсотки в сумі 40000 грн. ОСОБА_6 , будучи введеним в оману, не підозрюючи про дійсні наміри ОСОБА_7 та довіряючи їй, під час зустрічі 06 січня 2012 року у невстановлений час, знаходячись на перехресті вулиць Прорізної та Б. Грінченка в м. Києві, передав їй грошові кошти в сумі 200000 грн. В подальшому ОСОБА_7 з метою створення хибної уяви у ОСОБА_6 щодо добросовісності своїх дій протягом лютого 2012 року частинами повернула йому грошові кошти на загальну суму 50000 грн., а далі не виконала взятих на себе зобов`язань, розпорядившись грошовими коштами ОСОБА_6 в сумі 150000 грн. на власний розсуд, чим заподіяла потерпілому матеріальної шкоди у великих розмірах.

Крім того, 26 березня 2012 року ОСОБА_7 відповідно до попередньої домовленості зустрілась по АДРЕСА_2 з раніше знайомим ОСОБА_13 та достовірно знаючи, що він володіє грошовими коштами у великих розмірах і має необхідність у їх обміні на іноземну валюту, вирішила заволодіти ними шляхом обману. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_14 завідомо неправдиві відомості про те, що здійснить обмін його грошових коштів на долари США за вигідним курсом, а ОСОБА_15 , будучи введений в оману та не підозрюючи про дійсні наміри ОСОБА_7 , знаходячись за вищевказаною адресою, приблизно о 15 годині 26 березня 2012 року передав їй грошові кошти в сумі 800000 грн. з метою обміну їх на долари США. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_16 , ОСОБА_7 зустрілась з ним 03 квітня 2012 року о 13 годині біля ТЦ «Променада», що по вул. Овруцькій, 18 в м. Києві, звідки вони разом прослідували у ресторан «Сорі бабцю», що по вул. П. Майбороди, 8 в м. Києві, в приміщенні якого ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення за рахунок коштів ОСОБА_16 , переконала його в тому, що має можливість здійснити обмін його грошових коштів на долари США за вигідним курсом, а тому ОСОБА_10 , будучи введений в оману та не підозрюючи про дійсні наміри ОСОБА_7 , передав їй грошові кошти в сумі 1118300 грн. Отримані від ОСОБА_10 протягом 26 березня 03 квітня 2012 року грошові кошти загальною сумою 1918300 грн. ОСОБА_7 зобов`язувалася повернути 17 квітня 2012 року у доларах США, проте своїх зобов`язань не виконала, розпорядившись ними на власний розсуд, чим заподіяла ОСОБА_10 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах.

Крім того, 19 березня 2012 року ОСОБА_7 відповідно до попередньої домовленості зустрілася біля ресторану «Фелічіта», що по просп. Миру, 13 в м. Києві, з раніше знайомою ОСОБА_17 та достовірно знаючи, що остання має у розпорядженні великі суми грошових коштів, якими сплачує банківський кредит, вирішила заволодіти ними шляхом обману. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 запропонувала ОСОБА_17 свої послуги по обміну валют за вигідним курсом, а ОСОБА_17 , будучи впевненою у правильності і добросовісності дій ОСОБА_7 , знаходячись за вищевказаною адресою, 19 березня 2012 року приблизно о 19 годині передала їй грошові кошти в сумі 800000 грн. з метою їх обміну на долари США. Далі ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_17 , відповідно до попередньої домовленості 21 березня 2012 року у невстановлений час зустрілася з ОСОБА_17 в приміщенні ресторану «Фелічіта», що по просп. Мира, 13 в м. Києві, де під приводом обміну валют отримала від неї грошові кошти в сумі 90000 грн., не маючи наміру їх повертати. Не зупиняюсь на досягнутому злочинному результаті, продовжуючи реалізовувати свій умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_17 , ОСОБА_7 відповідно до попередньої домовленості зустрілася з нею 26 березня 2012 року приблизно о 15 годині в приміщенні ресторану «Челентано», що по вул. Ревуцького, 38/1 в м. Києві, під час якої ОСОБА_17 , будучи введена в оману щодо дійсних намірів ОСОБА_7 та довіряючи їй, передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 20000 євро, що за офіційним курсом НБУ становило 211493 грн. 28 коп. Вказані грошові кошти ОСОБА_7 зобов`язувалася обміняти на долари США за вигідним курсом, проте, отримавши шляхом обману грошові кошти ОСОБА_17 , розпорядилася ними на власний розсуд.

Продовжуючи виконувати свій злочинний намір по заволодінню грошовими коштами ОСОБА_17 під приводом обміну на іноземну валюту за вигідним курсом, ОСОБА_7 зустрілася з нею 29 березня 2012 року на перехресті вулиць Інститутська та Липська в м. Києві. Будучи впевненою у правильності та добросовісності дій ОСОБА_7 та введена в оману щодо дійсних її намірів, знаходячись за вищевказаною адресою, ОСОБА_17 приблизно о 18 годині того ж дня передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 146000 грн., проте ОСОБА_7 не виконала наданих зобов`язань і розпорядилася ними на власний розсуд. В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_17 під приводом обміну валют за вигідним курсом, зустрілася з нею 03 квітня 2012 року приблизно о 13 годині по вул. П. Майбороди, 8 в м. Києві та, знаходячись у приміщенні ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », будучи введеною в оману щодо дійсних намірів ОСОБА_7 і довіряючи останній, передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 470000 грн., які ОСОБА_7 зобов`язувалась обміняти на долари США за вигідним курсом.

Таким чином, ОСОБА_7 , заволодівши протягом 19 березня 03 квітня 2012 року шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_17 на загальну суму 1717493 грн. 28 коп., не повернула їх власнику, розпорядившись на власний розсуд, чим заподіяла потерпілій матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

На вказаний вирок подані апеляційні скарги обвинуваченою ОСОБА_7 та її захисником ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 .

Окрім того, обвинувачена ОСОБА_7 подала клопотання про застосування до неї положень ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та положень ч. 5 ст. 72 КК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 відмовилась від своєї апеляційної скарги з доповненнями, про що подала відповідну заяву. Натомість просила задовольнити її клопотання про застосування амністії та положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Отже, колегія суддів у даному провадженні розглядає апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 і потерпілого ОСОБА_6 та клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про застосування щодо неї ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та ч. 5 ст. 72 КК України.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями захисник ОСОБА_5 просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити.

На думку апелянта вирок суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, бо за наявності підстав для ухвалення виправдувального вироку, постановив обвинувальний.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки усім наявним у провадженні доказам, обґрунтував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у шахрайських діях суперечливими показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_17 та ОСОБА_10 , які фактично були спростовані під час судового слідства, при цьому захисник стверджує, що проаналізовані судом у вироку докази, лише підтверджують існування між ОСОБА_7 та потерпілими цивільно-правових відносин, що виключає кримінальну відповідальність.

Зокрема, вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження і надання переваги судом одним доказам над іншими, захисник зазначає, що суд першої інстанції:

по епізоду відносно потерпілої ОСОБА_11 :

- безпідставно не прийняв до уваги показання обвинуваченої, яка заперечувала факт отримання від потерпілої грошей саме для подальшого їх обміну на валюту та вказувала про існування між ними цивільно-правових відносин, за якими вона брала в борг у ОСОБА_11 гроші для власних потреб під відсотки, про що й написала розписку, при цьому регулярно сплачувала ОСОБА_11 через посередництво ОСОБА_17 і відсотки, і основний борг, що фактично підтверджується показаннями потерпілої, і залишилася їй винною 45000 грн.;
- не надав належної оцінки показанням ОСОБА_11 , які є суперечливими і неправдивими, оскільки, керуючи на той час групою відділень «Укрсиббанку» і маючи подругу ОСОБА_17 , яка працювала начальником відділення «Укрсиббанку», є сумнівним та обставина, що ОСОБА_11 скористалася послугами ОСОБА_7 щодо обміну гривні на валюту;

по епізоду відносно потерпілого ОСОБА_10 :

- без належної оцінки не прийняв до уваги показання ОСОБА_7 про те, що вона взагалі не брала у ОСОБА_10 гроші, а він примусив її, застосовуючи насильство, написати розписки про начебто отримані він нього та ОСОБА_17 гроші, і зазначене фактично підтверджується: заявою ОСОБА_7 від 23 квітня 2012 року до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві про вчинення злочину; відеозаписом, на якому ОСОБА_7 під диктовку ОСОБА_10 зазначає про боргові зобов`язання; показаннями в суді ОСОБА_6 , який був свідком неправомірних дій ОСОБА_10 , і за його рекомендацією ОСОБА_7 звернулася до міліції;

- безпідставно не прийняв до уваги рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.06.2013 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, відповідно до якого ОСОБА_10 передав у борг ОСОБА_7 гроші в сумі 1918300 грн., про що ОСОБА_7 написала розписку, тобто цим рішенням підтверджується факт існування між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 цивільно-правових відносин;

- не проаналізував показання потерпілого ОСОБА_10 , які є сумнівними, бо містять суперечності щодо місця передачі ОСОБА_7 грошей;

по епізоду відносно потерпілої ОСОБА_17 :

- за відсутності інших достовірних доказів, надав перевагу показанням потерпілої ОСОБА_17 , не врахувавши при цьому, що за її ж показаннями передавала вона ОСОБА_7 як власні збереження, так і гроші, які належать іншим особам, в тому числі й ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , умов обміну валюти і механізму начебто не знала, але своїм знайомим повідомляла, що такі умови у ОСОБА_7 є вигідними; до того ж показання потерпілої ОСОБА_17 містять суперечності щодо місця, де нею передавалися гроші ОСОБА_7 ;
- безпідставно як доказ вини навів показання свідка ОСОБА_18 , який в суді повідомив, що безпосередньо не був присутнім під час передачі ОСОБА_17 грошей ОСОБА_7 ;

по епізоду відносно потерпілого ОСОБА_6 :

- дійшов помилкового висновку про відсутність цивільно-правових відносин між потерпілим та обвинуваченою, не дивлячись на те, що ці обставини були повністю підтверджені як показаннями ОСОБА_7 , так і показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який в суді фактично не підтримав обвинувачення ОСОБА_7 та вказав, що немає до неї ніяких матеріальних претензій.
Як на неповноту судового розгляду, захисник посилається в апеляційній скарзі на те, що суд невмотивовано відхилив майже всі клопотання обвинуваченої і захисника, що стало перешкодою для встановлення фактичних обставин провадження. Зокрема, щодо витребування з податкової інспекції декларацій про доходи ОСОБА_10 та зобов`язання потерпілого надати документи для підтвердження існування у нього коштів в сумі 1918300 грн.; щодо запиту до НБУ для надання інформації про офіційний курс валют, який був встановлений на час передачі потерпілими коштів ОСОБА_7 начебто для обміну, з метою перевірки показань потерпілих в частині мети надання ОСОБА_7 своїх грошей; щодо призначення судової почеркознавчої експертизи з метою перевірки показань ОСОБА_7 про факт неотримання нею грошей від ОСОБА_10 і ОСОБА_17 та написання розписок про начебто їх отримання під примусом, із застосуванням щодо неї фізичного насильства.

Не звернув увагу суд, як зазначає захисник, і це свідчить про його упередженість, на ту обставину, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 містив недоліки, а саме, неспівпадання дат його складання та затвердження, що було підставою для повернення обвинувального акта прокурору ще під час підготовчого судового засідання, а під час судового розгляду, задовольнивши клопотання прокурора і надавши йому час для зміни обвинувачення, прийняв від прокурора обвинувальний акт від 20.05.2015, який не відрізняється від попереднього акта від 09.11.2013, тобто прокурором не були дотримані вимоги ч. 2 ст. 337, ч.1, 2 ст. 338 КПК України.

Крім того, на думку апелянта, пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення є неконкретним, а вирок суду таким, що не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки як орган досудового розслідування, так і суд першої інстанції не встановили яким способом чи способами, передбаченими ст. 190 КК України, відбулося заволодіння грошовими коштами потерпілих у кожному конкретному випадку, тобто шляхом обману чи шляхом зловживання довірою.

На обґрунтування своїх вимог щодо невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченої, захисник зазначає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не було враховано загальних засад, визначених ст. 65 КК України, що призвело до порушення реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також проігноровано положення ст. 66 КК України, бо не враховано всіх пом`якшуючих обставин, зокрема, статус ОСОБА_7 , як особи потерпілої від наслідків Чорнобильської катастрофи, те, що ОСОБА_7 працювала все своє свідоме життя, має сім`ю, постійне місце проживання та позитивні характеристики, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Крім того, суд не врахував вік ОСОБА_7 та позитивні соціальні зв`язки, відсутність ризиків скоєння кримінального правопорушення в майбутньому, тривале перебування її під вартою в умовах СІЗО.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині визнання ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, і закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки він в суді не підтвердив факт незаконного заволодіння ОСОБА_7 його грошима шляхом обману, навпаки показав про те, що саме він був ініціатором передачі коштів, ОСОБА_7 періодично повертала йому гроші, претензій до неї він не має, а в міліцію звернувся лише тому, що ОСОБА_7 не виходила з ним на зв`язок. Проте суд безпідставно не прийняв до уваги його показання і не перевірив його повідомлення про те, що ОСОБА_10 відносно ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, бо вимагав від неї передачі грошових коштів в особливо великих розмірах із погрозою і застосуванням насильства, обмежуючи при цьому її свободу.

Звертає увагу апелянт на те, що він не приймав участі у підготовчих засіданнях 06.11.2013 і 19.11.2013, не підтримував обвинувачення щодо ОСОБА_7 , не отримав обвинувальний акт, який був поданий до суду прокурором 20.05.2015, що є, на його думку, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляції захисника і потерпілого та клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про застосування ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та ч. 5 ст. 72 КПК України; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та клопотання обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та потерпілого ОСОБА_6 до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), у вчиненні аналогічних дій повторно, у великих розмірах та повторно, в особливо великих розмірах, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, підтверджені представленими у провадженні, дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, в тому числі:

- показаннями потерпілої ОСОБА_17 , яка, не заперечуючи в суді тієї обставини, що з 2004 року знайома з ОСОБА_7 і до 2012 року мала з нею ділові стосунки щодо обміну валюти, в той же час стверджувала, що в 2012 році ОСОБА_7 шляхом обману заволоділа її грошима, а саме під приводом обміну валюти отримала від неї 19 березня 2012 року 800000 грн., 21 березня 2012 року 90000 грн., 26 березня 2012 року 20000 євро, 29 березня 2012 року 146000 грн., 03 квітня 2012 року 470000 грн., а всього 1717493 грн., але гроші їй не повернула, свої зобов`язання перед нею не виконала, а коли стала переховуватися, вона, зрозумівши, що відносно неї вчинені шахрайські дії, звернулася до правоохоронних органів.

При цьому факт передачі грошей, як пояснила потерпіла, був засвідчений у розписці, яку 19.03.2012 року власноручно написала ОСОБА_7 і передала їй, а далі лише дописувала в цій розписці суми грошей, які після цього отримувала. Всі передані ОСОБА_7 гроші вона вважає власними, бо, хоч частину з них і позичила у своїх знайомих, але такі зобов`язання перед іншими особами залишилися саме у неї і не виконані, оскільки ОСОБА_7 не повернула їй гроші.

Крім того, потерпіла ОСОБА_17 підтвердила, що в її присутності гроші ОСОБА_7 для обміну валюти передавали ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ;

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 про те, що її знайома ОСОБА_17 розповіла про ОСОБА_7 , котра може здійснити обмін валют по вигідному курсу, що її зацікавило, бо можна було в такий спосіб отримати певний прибуток, тому вона домовилась про зустріч з ОСОБА_7 і саме під час цієї зустрічі, яка відбулася 06 жовтня 2011 року ОСОБА_7 її переконала в тому, що може здійснити обмін валюти по вигідному курсу, вона передала ОСОБА_7 1672 доларів США та 8 277 Євро для обміну на гривні, при цьому була присутня ОСОБА_17 , ОСОБА_7 написала відповідну розписку про отримання грошей. Протягом лютого 2012 року ОСОБА_7 повернула їй 56341 грн., а в подальшому стала уникати спілкування. Оскільки ОСОБА_7 не повернула їй всі гроші, стала переховуватися і вона дізналася, що ОСОБА_7 винна іншим особам значні суми грошей, вона звернулася в міліцію з заявою про вчинення щодо неї шахрайських дій;

- показаннями потерпілого ОСОБА_10 про те, що з ОСОБА_7 його у 2011 році познайомила ОСОБА_17 і ОСОБА_7 для нього неодноразово обмінювала валюту по вигідному курсу. Оскільки у квітні 2012 року він мав намір придбати квартиру і йому терміново необхідно було придбати 250000 доларів США, він зв`язався з ОСОБА_7 та вона повідомила, що має можливість обміняти для нього гривні на долари. 26 березня 2012 року під час зустрічі він передав ОСОБА_7 800000 грн., 03 квітня 2012 року під час зустрічі, на якій також була присутня ОСОБА_17 , - 1118300 грн., при цьому вони домовились, що ОСОБА_7 поверне йому гроші в доларах США 17 квітня 2012 року, проте в цей день йому зателефонувала ОСОБА_7 і повідомила, що зможе обміняти гривні на долари лише 20 квітня 2012 року, проте і в цей день свої зобов`язання не виконала. 23 квітня 2012 року він зустрівся з ОСОБА_7 і хотів відвезти її в міліцію, бо вона не повертала гроші, по дорозі ОСОБА_7 повідомила, що біля станції метро «Героїв Дніпра» її чекає чоловік, який відасть 1000000 грн., а решту грошей вона поверне пізніше, але на вказаному місці ОСОБА_7 , обманувши його в черговий раз і не віддавши гроші, сіла в інший автомобіль, в якому знаходилось троє чоловіків, і поїхала в невідомому напрямку, на зв`язок більше не виходила, гроші не повернула, тому він вимушений був звернутися до правоохоронних органів, а також з позовом про стягнення з ОСОБА_7 грошей до суду;

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 про те, що він, з огляду на пояснення ОСОБА_7 про можливість здійснення нею певних фінансових операцій, в результаті яких можна отримати прибуток, зокрема від грошей в сумі 200000 грн. - відсотки в сумі 40000 грн., під час зустрічі у 2012 році передав їй гроші в сумі 200000 грн, про що ОСОБА_7 написала розписку. Далі протягом лютого 2012 року ОСОБА_7 частинами повертала йому грошові кошти, а всього на загальну суму 50000 грн., але далі перестала повертати гроші, не виходила на зв`язок, тому він звернувся до міліції. ОСОБА_7 не повернула йому гроші в сумі 150000 грн., але претензій матеріального характеру він до неї не має;

- показаннями свідка ОСОБА_18 про те, що неодноразово в його присутності ОСОБА_17 під час зустрічі з ОСОБА_7 передавала останній гроші, які ОСОБА_7 зобов`язувалась обміняти на долари США за вигідним курсом, проте на початку квітня 2012 року ОСОБА_7 перестала виходити на зв`язок, переховувалася і свої зобов`язання перед ОСОБА_17 не виконана. Крім того, свідок повідомив, що ОСОБА_7 аналогічним способом отримала і від нього гроші для обміну на валюту і не повернула їх, проте в міліцію він не звертався, бо не має відповідних розписок про передачу-отримання грошей.

Водночас, свідок лише заперечував ту обставину, що в його присутності ОСОБА_17 передавала ОСОБА_7 гроші саме 19 березня 2012 року;

- даними, що містились у розписках, відповідно до яких: ОСОБА_7 отримала кошти в розмірі 800000 грн. + 1118300 грн. у ОСОБА_10 і зобов`язується їх повернути 17.04.2012 (т.3 а.с. 102); ОСОБА_7 отримала 800000 грн. у ОСОБА_17 19.03.2012 до 17.04.2012, далі дописано 90000 грн., 20000 Євро, 145000 грн., 470000 грн. (т.3 а.с. 103); ОСОБА_7 отримала кошти в розмірі 1672 долари США та 8277 Євро у ОСОБА_11 , зобов`язується повернути в повному обсязі (датована 06.10.2011) (т.2 а.с. 210); ОСОБА_7 отримала кошти ОСОБА_6 в розмірі 240000 грн., зобов`язується повернути до 15 березня 2012 року (датована 06.01.2012), далі інформація про те, що повернуто: 02.02.2012 30000 грн., 17.02.2012 15000 грн., 20.02.2012 5000 грн. (т.2 а.с. 211).

Зазначені докази, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , оскільки вони співпадали і узгоджувались між собою, та повністю спростовували показання обвинуваченої, які до того ж були непослідовними, бо, стверджуючи, що взагалі не брала у потерпілих ОСОБА_17 і ОСОБА_10 грошових коштів з будь-якою метою, ОСОБА_7 в той же час зазначала, що між нею і ОСОБА_10 за наявності розписок про отримання грошей існують виключно цивільно-правові відносини.

Не встановлено судом апеляційної інстанції і достовірних даних, які б могли свідчити про обмову потерпілими ОСОБА_17 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обвинуваченої. До того ж і сама ОСОБА_7 не заперечувала в суді, що з ОСОБА_17 у неї тривалий час були дружні стосунки, зі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 її познайомила ОСОБА_17 і з ними у неї були нормальні стосунки.

Що стосується показань в суді потерпілого ОСОБА_6 , то, на думку колегії суддів, суд першої інстанції також обґрунтовано прийняв їх як доказ винуватості ОСОБА_7 у вчиненні шахрайства й щодо нього, бо ОСОБА_6 показав, що з власної ініціативи передав свої гроші ОСОБА_7 , яка повідомила, що може з ними провести певні фінансові операції, в результаті чого він отримає прибуток у вигляді відсотків, повернула йому лише частину грошей протягом лютого 2012 року та в подальшому на зв`язок не виходила, фактично винна йому 150000 грн., хоч він і не має до неї матеріальних претензій. Крім того, потерпілий в суді пояснив, що ОСОБА_7 йому розповідала про те, що неодноразово брала у різних осіб гроші, потім повертала, але у зв`язку зі змертю батька, у неї щось трапилось, вона не змогла віддавати гроші і це були значні суми, з цього часу у неї виникли проблеми.

Водночас, ОСОБА_7 , хоч і не заперечувала, що отримала у ОСОБА_6 гроші, але наполягала на тому, що попросила їх у ОСОБА_6 в борг для власних потреб, бо її родина перебувала у скрутному матеріальному становищі, а отримавши, зобов`язалася повернути з відсотками. При цьому ОСОБА_7 категорично заперечувала те, що вона брала у інших осіб будь-які грошові кошти для обміну на валюту або для проведення фінансових операцій з метою збільшення їх розміру, бо такої можливості не мала.

Тобто, навіть в цій частині показання обвинуваченої суперечать показанням потерпілого, що також свідчить про шахрайський мотив її дій відносно ОСОБА_6 .

Доводи ж апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 про те, що він взагалі не підтримував жодного обвинувачення щодо ОСОБА_7 і між ними існують цивільно-правові відносини, є безпідставними, оскільки за змістом його заяви від 22.06.2012, яка зареєстрована в журналі реєстрації заяв і повідомлень про злочини, що вчиненні або готуються Шевченківського РУ 02.08.2012 за № 23491, ОСОБА_6 порушив питання про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, котра, за його ж повідомленням, шахрайським шляхом заволоділа його грошима в розмірі 190000 грн., що мало місце 06.01.2012 в ресторані «Тероль» по вул. Грінченка в м. Києві (т.2 а.с.128). У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 він визнаний потерпілим і неодноразово попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, на підтвердження свого повідомлення про злочин особисто надав розписку ОСОБА_7 про отримання у нього грошей, яка визнана речовим доказом, в суді допитувався як потерпілий і жодних заперечень щодо свого процесуального статусу не заявляв. Його ж показання про те, що звернувся із заявою в міліцію він виключно тому, що ОСОБА_7 зникла і він хвилювався, що їй щось загрожує, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищевикладеним.

За аналогічних підстав не приймає до уваги колегія суддів і доводи захисника в цій частині.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 був свідком вчинення ОСОБА_10 щодо обвинуваченої неправомірних дій, що безпідставно не було враховано судом, але підтверджується показаннями обвинуваченої і виправдовує її, суперечать наявним у кримінальному провадженні доказам, аналіз яких лише доводить, що ОСОБА_10 дійсно 23 квітня 2012 року зустрічався з ОСОБА_7 , наполягав на поверненні йому грошей і намагався її відвезти до міліції. При цьому є беззаперечним, що ОСОБА_6 під час розмови ОСОБА_7 з ОСОБА_10 присутнім не був і вже на той час йому було відомо, що у ОСОБА_7 виникли проблеми саме із-за неповернення грошей.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 з приводу її побиття ОСОБА_10 , котрий примусив її написати розписки в отриманні грошей, які ніколи їй не передавав, звернулася ще у квітні 2012 року із заявою про злочин і досудове розслідування за цим фактом відновлено, не заслуговують на увагу, оскільки за повідомленням самої ж ОСОБА_7 вона в заяві про злочин указала, що 23 квітня 2012 року невідомий наносив їй удари кулаками по голові, в обличчя і жодних заяв про те, що це був ОСОБА_10 і побив він її саме за тих обставин, які вона стала повідомляти лише в суді першої інстанції, не робила.

В той же час, доводи обвинуваченої про те, що вона грошових коштів від ОСОБА_10 та ОСОБА_17 взагалі не отримувала, розписки про борг писала під примусом ОСОБА_10 , а він та ОСОБА_17 в суді обмовили її, були перевірені судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки достовірних даних, які б могли свідчити про обмову потерпілими обвинуваченої встановлено не було.

Доводи сторони захисту про те, що розписки щодо отримання від потерпілих грошових коштів не є беззаперечними доказами винуватості ОСОБА_7 , бо суд відхилив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_7 в суді не заперечувала того, що вона самостійно написала всі розписки, а гроші від ОСОБА_11 та ОСОБА_6 дійсно отримала. Показання ж усіх потерпілих, свідка ОСОБА_18 та документи і речові докази в своїй сукупності доводять існування події кожного злочину, за вчинення якого ОСОБА_7 засуджена.

Крім того, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, показання потерпілих та свідка фактично не містять будь-яких суттєвих протиріч, а наявні в них незначні неточності щодо конкретних обставин справи, пов`язані лише із тривалим часом, який сплинув від кожної події до моменту надання показань у суді першої інстанції, а також особливостями сприйняття подій кожною конкретною особою.

Твердження ж про те, що свідчення потерпілих змінювались та не відповідали змісту їх показань під час досудового розслідування, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки за основним змістом усі свідчення беззаперечно вказують на те, що потерпілі передавали обвинуваченій грошові кошти, бажаючи отримати певну матеріальну вигоду, бо ОСОБА_7 їх переконала в своїх можливостях або обміняти гроші на валюту за більш високим курсом, ніж у банках, або провести з грошима певні фінансові операції, чого зробити не могла, а щодо ОСОБА_11 і ОСОБА_6 , повернувши частину грошей, в такий спосіб створила у потерпілих хибну уяву про добросовісність своїх дій, але в подальшому гроші потерпілим не повернула, стала уникати зустрічей і взагалі стала переховуватися, а відтак у її діях наявний шахрайський мотив.

Посилання сторони захисту на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2013 року, яке було ухвалено в порядку цивільного судочинства щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 боргу в сумі 1918300 грн., за якими були встановлені зовсім інші фактичні обставини, а тому, на думку захисника, існували цивільно-правові відносини між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченою, є неспроможними, оскільки спростовуються наступним.

Як убачається із показань ОСОБА_10 та слідує з матеріалів кримінального провадження, з огляду на поведінку ОСОБА_7 , яка стала ухилятися від зустрічей з ним та не повертала йому гроші, фактично відмовившись від своїх зобов`язань, останній за наявності у нього розписки про отримання грошей та з огляду на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні тривалий час не завершувалось та до початку лютого 2013 року взагалі було зупинено, вимушений був обрати захистом своїх прав та інтересів шлях звернення до суду із відповідним позовом, в якому зазначив лише ті обставини, що були підтверджені розпискою, зокрема, щодо розміру боргу, бо мета передачі грошей була відсутня, з чим і пов`язана відсутність у позовній заяві конкретизації усіх подій, що були встановлені під час кримінального провадження.

За таких обставин, суд першої інстанції, врахувавши зазначене судове рішення, обґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 , який був заявлений ним у кримінальному провадженні. При цьому, колегія суддів вважає, що відомості, викладені у цьому рішенні, як не підтверджують, так і не спростовують висунуте ОСОБА_7 обвинувачення.

Більш того, позиція захисника щодо наявності лише цивільно-правових відносин між ОСОБА_7 і потерпілим ОСОБА_10 спростовується показаннями самої обвинуваченої, яка взагалі не визнає факт отримання грошей у ОСОБА_10 , проте зазначене в свою чергу спростовується як показаннями потерпілого, так і іншими доказами. А тому, колегія суддів не вбачає будь-яких суперечностей стосовно фактичних обставин подій, встановлених під час розгляду кримінального провадження, з тими, що були встановлені судовим рішенням у порядку цивільного судочинства.

Перевіряючи доводи захисника щодо обґрунтування своїх висновків судом недопустимим доказом відеозаписом, зробленим потерпілим ОСОБА_10 , на якому зафіксована ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що суд правильно прийняв до уваги і цей доказ, не визнавши його недопустимим, бо в тій конкретній обстановці, коли ОСОБА_7 , отримавши у ОСОБА_10 гроші в особливо великих розмірах і неодноразово повідомляючи про неможливість з різних надуманих причин їх повернення у той день, який сама ж і вказала, дії ОСОБА_10 , котрий під час зустрічі з ОСОБА_7 зафіксував на мобільний телефон частину розмови, в якій ОСОБА_7 в черговий раз повідомила, що гроші віддасть пізніше, носили ситуаційний характер, що не суперечить висновкам Конституційного суду України, викладеним у рішенні від 20 жовтня 2011 року.

Що стосується доводів захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового та судового слідства, у тому числі права ОСОБА_7 на захист, то вони є неспроможними.

Як убачається з матеріалів судового провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , який надійшов до Шевченківського районного суду м. Києва 17.10.2013, відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а тому судом за цим актом був призначений судовий розгляд.

З матеріалів кримінального провадження також слідує, що представлення прокурором під час судового розгляду обвинувального акта від 03.11.2013, було обумовлено лише уточненням фактичних обставин подій відносно потерпілої ОСОБА_11 , зокрема розміру матеріальної шкоди з урахуванням курсу валют, встановленого НБУ на час вчинення кримінального правопорушення, що, всупереч твердженням захисника та обвинуваченої, не суперечить вимогам ст. 338 КПК України, не дивлячись на те, що формулювання обвинувачення та правова кваліфікація дій ОСОБА_7 залишились незмінними у порівнянні зі змістом попереднього акту. Та ж обставина, що в цьому документі містилися невідповідності щодо дати його складання та затвердження, не є підставою повернення зазначеного обвинувального акта прокурору, бо такі повноваження у суду є лише на стадії підготовчого судового засідання. До того ж з метою усунення всіх суперечностей, зокрема і зазначеної технічної помилки, прокурор у судовому засіданні 20.05.2015 подав обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , який підписаний і затверджений прокурором 20.05.2015, що з огляду на наведені обставини не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не тягне за собою скасування вироку суду.

Щодо тверджень захисника про невиконання слідчим вимог закону про обов`язку участь у провадженні захисника, то колегія суддів, перевіряючи зазначені доводи, встановлила, що адвокат ОСОБА_19 здійснював захист ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000382 на підставі доручення для здійснення захисту за призначенням від 14.08.2013 № 1168, виданого Київським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а також був допущений слідчим до захисту інтересів ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні. Але підстав вважати, що, будучи професійним адвокатом, він неналежним чином виконував свої обов`язки по захисту ОСОБА_7 у колегії суддів не має, до того ж в суді захист ОСОБА_7 здійснювали інші захисники, в тому числі і за її вибором, а відтак, навіть і при недотриманні процедури призначення захисника під час досудового слідства, право ОСОБА_7 на захист порушено не було і кожен доказ, досліджений судом і покладений в основу висновків суду у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень не може бути поставлений під сумнів щодо його допустимості.

Крім того, суд у вироку мотивував свої висновки лише тими показаннями, які безпосередньо сприймав під час судового засідання, та проаналізував їх у сукупності і взаємозв`язку з речовими доказами розписками ОСОБА_7 , документами, представленими стороною обвинувачення, зокрема, заявами потерпілих про злочин, що й дало суду підстави для визнання неправдивими показань обвинуваченої, які є непослідовними, суперечливими та взаємовиключними, а тому колегія суддів приходить до висновку, вирок суду ґрунтується на допустимих і належних доказах, а не припущеннях, як про це зазначають захисник і обвинувачена.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає істотних порушень кримінального процесуального закону, у тому числі і порушення права ОСОБА_7 на захист.

Враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження міститься інформація про те, що потерпілий ОСОБА_6 належним чином був повідомлений про призначення підготовчого судового засідання на 06.11.2013, а також на 19.11.2013, але на виклики суду не прибув, клопотання про відкладення проведення підготовчого судового засідання не направив, судом підготовче судове засідання було проведено 19.11.2013 без участі потерпілого, який належним чином був повідомлений про дату, час і місце його проведення, що, всупереч доводів потерпілого ОСОБА_6 , не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Що стосується тверджень потерпілого ОСОБА_6 про те, що йому не вручався обвинувальний акт від 20.05.2015 і його він не підтримував, то вони не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеному процесуальному документі фактичні обставини, обсяг обвинувачення та правова кваліфікація дій ОСОБА_7 по епізоду відносно потерпілого ОСОБА_6 залишилися незмінними в порівнянні з первинним обвинувальним актом, а відтак колегією суддів не встановлено порушення вимог ч. 3 ст. 338 КПК України.

Доводи захисника про неповноту судового слідства, невмотивовану відмову судом у задоволенні більшості клопотань сторони захисту, також є непереконливими. Зокрема, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що всі клопотання сторони захисту були вирішені судом з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, з прийняттям відповідних рішень, як окремими процесуальними документами, так і постановленими без виходу до нарадчої кімнати, що відображено в журналах судового засідання. Такі рішення, як вважає колегія суддів, є достатньо обґрунтованими, при цьому відмова суду в призначенні почеркознавчої експерзити, з чим погоджується і колегія суддів, мотивована тим, що обвинувачена не заперечувала факт власноручного написання розписок на ім`я ОСОБА_10 і ОСОБА_17 , а також, що це відбувалося у незвичайних умовах, під час її перебування в салоні автомобіля.

За таких обставин, враховуючи, що сторона захисту, хоч і наполягає в апеляційній скарзі на тому, що висновки почеркознавчої експертизи могли б підтвердити показання обвинуваченої щодо написання розписок під психологічним та фізичним тиском потерпілих, але не скористалась своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 404 КПК України, і не порушила перед судом апеляційної інстанції питання про проведення такої експертизи, колегія суддів виходить із наявних в провадженні доказів, а за відсутності підстав для сумніву в показаннях потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_10 щодо обставин передачі грошових коштів ОСОБА_7 та написання останньою розписок, які узгоджуються з іншими доказами, що були досліджені судом та викладені у вироку, є непереконливими доводи обвинуваченої про відсутність події кримінальних правопорушень і привильним висновок суду про те, що невизнання вини обвинуваченою є способом захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з вироку Білоцерківського міськрйонного суду Київської області від 29.10.2013, який набув законної сили 20.04.2014, вбачається, що ОСОБА_7 була засуджена за те, що, починаючи з квітня 2011 року по кінець квітня 2012 заволоділа грошима десяти осіб шляхом обману та зловживання довірою, а саме під приводом збільшення грошового капіталу потерпілих шляхом придбання доларів США по курсу, нижчому ніж у банківських установах України, і такі її дії завдали значної шкоди та шкоди у великих розмірах, тобто за вчинення злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 190 КК України (т.2 а.с.165-194). Аналогічні за змістом злочинні дії, починаючи з кінця жовтня 2011 року по кінець квітня 2012 року були вчинені ОСОБА_7 щодо потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 і ОСОБА_6 , що доведено в кримінальному провадженні і зазначене свідчить про тривалий, системний характер її шахрайських дій.

Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції повно, всебічно й об`єктивно дослідивши матеріали провадження та ретельно перевіривши усі доводи обвинуваченої, висунуті нею і захисниками на захист ОСОБА_7 , дійшов обґрунтовано висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 : у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому повторно, у великих розмірах та у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому повторно, в особливо великих розмірах, при цьому правильно кваліфікувавши дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 190 КК України.
Доводи а захисника про те, що визначена судом правова кваліфікація злочинних дій ОСОБА_7 не узгоджується з тими фактичним обставинами, які встановив і виклав суд у вироку, не заслуговують на увагу, оскільки спосіб шахрайського заволодіння майном потерпілих судом встановлений як обман, що повністю узгоджується з наведеними у вироку фактичними обставинами кожного, вчиненого ОСОБА_7 , злочину, а шкода, яка була завдана ОСОБА_12 визначена в розмірі 37000 грн. 26 коп, що також слідує зі змісту вироку.

Враховуючи викладене вище, є безпідставними і твердження захисника про те, що вирок не відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

За таких обставин, будь-яких суттєвих порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовними підставами для скасування вироку, в тому числі із закриттям провадження у справі, колегією суддів не встановлено.

Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог ст. 50 КК України щодо його мети і ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів та даних про особу обвинуваченої.

Зокрема, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_7 та призначаючи їй покарання у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 190 КК України та за ч. 3 ст. 190 і ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі, при цьому не в максимальних межах санкції ч. 4 ст. 190 КК України із призначенням додаткового покарання, а також застосовуючи на підставі ч. 1 ст. 70 КК України принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд виходив з того, що обвинувачена вчинила ряд корисливих злочинів, в тому числі тяжкий та особливо тяжкий, тобто врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів та фактичні обставини і спосіб їх вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, прийняв до уваги відношення обвинуваченої до своїх дій та наявність матеріальних збитків, які не були відшкодовані, а також за відсутності обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання, врахував особу винної, яка за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліках у лікаря нарколога і психіатра, з 2012 року суспільно-корисною працею не займалася.

Оскільки ОСОБА_7 вчинила злочини до постановлення вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2013, яким вона була засуджена за вчинення аналогічних злочинів, суд першої інстанції з дотриманням вимог ч. 4 ст. 70 КК України призначив їй остаточне основне покарання із застосуванням принципу часткового складання покарань,обґрунтувавши відповідним чином таке рішення.

Та обставина, що ОСОБА_7 має статус особи, яка постраждала від наслідків Чорнобильської катастрофи, що, як стверджує захисник, не було враховано судом, не дає колегії суддів підстав для пом`якшення їй покарання, а всі інші дані про особу ОСОБА_7 , з якими сторона захисту пов`язує апеляційні вимоги в цій частині, були враховані судом в тих межах, в яких вони знайшли своє підтвердження в суді, з огляду на представлені сторонами документи.

Враховуючи наведене, слід визнати, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення й попередження нових злочинів, а підстав вважати призначене їй покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначає в апеляційній скарзі захисник, не вбачається, як і не вбачається підстав для його пом`якшення.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, захисником не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено, а тому, враховуючи, що вирок суду першої інстанції ухвалений з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства, апеляційні скарги захисника та потерпілого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

При вирішенні клопотання ОСОБА_7 про застосування положень ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та ч. 5 ст. 72 КК України колегія суддів вважає, що це клопотання підлягає до задоволення частково - лише в частині застосування вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

Так, приймаючи до уваги, що обвинувачена у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування та судового розгляду у суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій перебувала під вартою колегія суддів, керуючись вимогами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», вважає необхідним зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 27 липня 2013 року по 06 червня 2016 року та з 28 серпня 2016 року по 15 червня 2017 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 вимог ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році" з огляду на заборону застосування вимог вказаного закону, передбачену ст. 8 вказаного Закону та ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" від 01 жовтня 1996 року № 392/96-ВР.

Так, статтею 8 Закону України "Про амністію у 2014 році" встановлено, що амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні".

Пунктом "в" ч. 1 ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" передбачено, що амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких та/або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії.

В сенсі ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році" ОСОБА_7 є засудженою особою, яка відбуває покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року, у якому призначено остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням покаранням за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року ОСОБА_7 була засуджена за ч. 2 ст. 190 та ч. 3 ст. 190 КК України, а вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року - за ч. 1, ч. 3 та ч. 4 КК України.

Згідно з вимогами ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України, є тяжким, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України, - особливо тяжким злочином. При цьому кримінальні правопорушення, передбачені ст. 190 КК України, є умисними злочинами.

Отже, ОСОБА_7 є особою, яка має дві судимості за вчинення умисних тяжких та особливо тяжких злочинів, а відтак на підставі ст. 8 Закону України "Про амністію у 2014 році" та п. "в" ч. 1 ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" до неї не може бути застосована амністія.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 6 Закону України "Про амністію у 2014 році".

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року час попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 27 липня 2013 року по 06 червня 2016 року та з 28 серпня 2016 року по 15 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Клопотання ОСОБА_7 про застосування Закону України "Про амністію у 2014 році" залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_20 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/924/2017 Категорія КК: ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_21
Доповідач ОСОБА_1