АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря - ОСОБА_6 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2015 року за № 420 150 000 000 013 77, з обвинувальним актом щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Черняхів Черняхівського району Житомирської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 (готель « ІНФОРМАЦІЯ_2 »),

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Житомир, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Янгиєр Республіки Узбекистан, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця села Кагарлик Біляївського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця селища міського типу Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця села Чорнокінці Тернопільської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

захисників - ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2015 року за № 420 150 000 000 013 77, щодо ОСОБА_7 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_8 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_9 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_10 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_11 за ст. 257, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_12 за ст. 257, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, повернуто прокурору.

Також, суд відмовив в задоволенні клопотань сторони захисту про закриття даного кримінального провадження через їх передчасність та внаслідок необхідності повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України.

При цьому, ухвала суду про повернення обвинувального акта мотивована тим, що сформульовані у ньому обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , як і виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, що ставляться їм у вину, не відповідають правовій кваліфікації та закону України про кримінальну відповідальність, є не конкретними і суперечливими, а відтак неприпустимими у розумінні ч. 2 ст. 291, п. 13 ч. 1 ст. 3, ч. 4 ст. 110, ст. 91 КПК України та підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

А саме, як зазначив суд, у сформульованому ОСОБА_7 обвинуваченні: за ст. 257 КК України не конкретизовано дій обвинуваченого по кожній із форм бандитизму, альтернатива яких передбачена диспозицією вказаного закону, а отже не розкрито об`єктивної сторони складу цього злочину; за ч. 4 ст. 187 КК України не чітко викладені мета і мотив вчинення злочину, що є обов`язковими елементами суб`єктивної сторони його складу; за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 345 КК України не вказано діяння кожного з обвинувачених по відношенню до кожного потерпілого, як і не зазначено, які побої завдавалися працівникам правоохоронних органів, хоча об`єктивна сторона складу цього злочину охоплює альтернативу протиправних дій; за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК України не конкретизовано, в чому полягало насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілих, діяння кожного з обвинувачених по відношенню до кожного потерпілого, дії, які б вказували на заподіяння фізичних страждань потерпілого; за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України відсутні відомості про такі кваліфікуючі ознаки злочину як вчинення розбою особою, яка раніше вчинила розбій чи бандитизм, спрямований на заволодіння майном в особливо великих розмірах, вчинений організованою групою.

Разом із цим, суд звернув увагу на те, що при наведенні правової кваліфікації інкримінованих ОСОБА_7 злочинів за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України з такою кваліфікуючою ознакою, як вчинення організованою групою, орган досудового розслідування у сформульованому обвинуваченні не вказав час, місце, обставини, за яких така група була створена, однак зазначив про вчинення цих злочинів з використанням організованої банди.

Суд вказав про наявність аналогічних недоліків у сформульованих в обвинувальному акті обвинуваченнях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Окрім цього, в ухвалі зазначено, що обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 містять конкретні прізвища осіб, які за версією органу досудового розслідування входили до складу створеної банди та виконували відведені їм ролі при вчиненні нападів, однак при цьому процесуальних статус цих осіб в обвинувальному акті не визначено, як і відсутні відомості щодо їх обвинувачення чи руху кримінального провадження у відношенні них.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що допущені у ньому недоліки перешкоджають призначити його до судового розгляду, який згідно з ч. 1 ст. 337 цього ж Кодексу проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

У зв`язку із цим, суд повернув обвинувальний акт прокурору.

Наряду із викладеним, суд указав на невідповідність доданого до обвинувального акта реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст. 109 КПК України, оскільки у ньому не повно відображено найменування окремих процесуальних дій та він не містить даних щодо повідомлення прокурором чи за його дорученням слідчим учасників кримінального провадження про завершення досудового розслідування, хоча це є обов`язковим відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України.

Не погоджуючись з такими висновки суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та повернути обвинувальний акт з додатками в суд першої інстанції на новий судовий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а твердження суду про відсутність у ньому конкретизації дій ОСОБА_7 по кожній із форм бандитизму не відповідають змісту сформульованого йому обвинувачення, де викладені його роль та дії по кожному злочинному епізоду. Так само, не відповідає дійсності вказівка суду на те, що сформульоване обвинувачення за ч. 4 ст. 187 КК України не містить мети та мотиву дій ОСОБА_7 , а також відомостей щодо часу, місця, інших обставин попередньої зорганізованості осіб у стійке об`єднання на вчинення злочину, оскільки такі чітко викладені при формулюванні обвинувачення за ст. 257 КК України.

Також, апелянт вважає необґрунтованою вказівку суду на те, що сформульоване обвинувачення за ч. 3 ст. 146 КК України не містить відомостей про те, в чому саме полягало насильство по відношенню до потерпілих та заподіяння їм фізичних страждань, оскільки обвинувальний акт містить всі насильницькі дії, які були застосовані до потерпілих, та звертає увагу, що диспозиція ст. 146 КК України не передбачає такої кваліфікуючої ознаки як застосування насильства, небезпечного для життя.

До того ж, висновки суду про те, що у сформульованому обвинуваченні ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України відсутні відомості, які б вказували на наявність в його діянні кваліфікуючих ознак розбою, на думку прокурора, не відповідають змісту обвинувального акта, відповідно до якого перед організацією розбійного нападу на ОСОБА_20 , ОСОБА_7 вже вчинив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_21 , тобто був особою, яка раніше вчинила бандитизм та розбій.

Разом із цим прокурор звертає увагу на те, що формулювання обвинувачення за ст. 345 КК України викладено так, як встановлено під час досудового розслідування. Зокрема, через те, що більшість нападників були із закритими обличчями, потерпілі не змогли ідентифікувати, хто саме завдав їм побої та застосував щодо них насильство.

Окрім цього, апелянт вважає такими, що не ґрунтуються на законі висновки суду про те, що сформульоване обвинувачення не відповідає правовій кваліфікації кримінального правопорушення з тих підстав, що поняття банда і організована група не є тотожними.

Прокурор акцентує увагу, що суд взагалі не обґрунтував свої твердження про наявність недоліків обвинувального акта при формулюванні обвинувачень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

З огляду на викладене, на переконання апелянта, наведені в ухвалі підстави для повернення обвинувального акта не узгоджуються з вимогами ст. ст. 291, 314 КПК України, враховуючи також право прокурора змінити обвинувачення під час судового розгляду згідно зі ст. 338 цього Кодексу.

За таких підстав, прокурор вважає, що, повертаючи обвинувальний акт з указаних мотивів, суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим ухвала підлягає скасуванню.

На апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадження захисник ОСОБА_17 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав заперечення, в яких просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Всі учасники кримінального провадження були повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, будь-яких клопотань чи заяв про його відкладення суду не надходило. У зв`язку із цим, неприбуття тих учасників судового розгляду, які були повідомлені, однак в судове засідання не з`явилися та про поважні причини свого неприбуття суд не повідомили, не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши суддю доповідача; пояснення прокурора ОСОБА_13 , який висловив спільну позицію сторони обвинувачення в підтримку доводів апеляційної скарги, стосовно того, що висновки суду першої інстанції не відповідають змісту обвинувального акта, а ті недоліки, на які посилається суд в ухвалі, не є підставами для його повернення, у зв`язку із чим просив рішення суду першої інстанції скасувати та повернути обвинувальний акт на новий судовий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання; прокурорів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтримали позицію ОСОБА_13 ; пояснення захисників ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали що обвинувальний акт не відповідає вимогам процесуального закону, а сформульовані у ньому обвинувачення є незрозумілими, тому просили залишити ухвалу суду першої інстанції про повернення обвинувального акта без змін як законну та обґрунтовану; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав позицію своїх захисників ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ; перевіривши матеріали кримінального провадження № 420 150 000 000 013 77 від 10 липня 2015 року та доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2015 року за № 420 150 000 000 013 77, щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , при його складенні та, відповідно, висуненні обвинувачень, орган досудового розслідування положень закону, про які зазначено вище, не дотримався, у зв`язку із чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість призначення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта внаслідок його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.

Зокрема, у цьому обвинувальному акті сформульовані обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за участь у банді і вчинюваних нею нападах, а ОСОБА_7 , окрім цього, ще і за організацію озброєної банди з метою нападу на підприємства, установи, організації та на окремих осіб, та наведено правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ст. 257 КК України.

За змістом ст. 257 КК України, бандою визнається озброєна організована група або злочинна організація, яка попередньою створена з метою вчинення кількох нападів на підприємства, установи, організації чи на окремих осіб або одного такого нападу, який потребує ретельної довготривалої підготовки. Закінчений бандитизм має місце лише у випадках, коли банду було організовано. Тобто, сама по собі організація такого об`єднання, утворює склад бандитизму незалежно від того, чи встигли його учасники здійснити хоча б один із намічених нападів.

Оскільки законом установлено відповідальність за сам факт організації банди, участі у ній чи вчинюваних нею нападах, але при цьому не передбачено конкретних цілей вчинюваних бандою нападів як обов`язкових ознак складу даного злочину та відповідальності за вчинення її членами під час нападу злочинних діянь, які утворюють інші самостійні склади злочинів, то кожен злочин, вчинений у складі банди підлягає окремій кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Закону України про кримінальну відповідальність.

Вище згадано, що законодавець відносить банду до різновиду організованої групи чи злочинної організації, якій однак притаманні власні специфічні риси. Між тим, банда не позбавлена загальних ознак організованої групи чи злочинної організації.

Тому, при кваліфікації злочинів, вчинених у банді, які не охоплюються диспозицією ст. 257 КК України, слід враховувати правила ст. 29 КК України стосовно кримінальної відповідальності співучасників.

Зокрема, відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 29 КК України, виконавець (співвиконавець) підлягає кримінальній відповідальності за статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає вчинений ним злочин.

Організатор підлягає кримінальній відповідальності за відповідною частиною статті 27 і тією статтею (частиною статті) Особливо частини цього Кодексу, яка передбачає злочин вчинений виконавцем.

Співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їхнім умислом.

Разом із цим, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 30 КК України, організатор організованої групи чи злочинної організації підлягає кримінальній відповідальності за всі злочини, вчинені організованою групою чи злочинною організацією, якщо вони охоплювалися його умислом.

Інші учасники організованої групи чи злочинної організації підлягають кримінальній відповідальності за злочини, у підготовці або вчиненні яких вони брали участь, незалежно від тієї ролі, яку виконував у злочині кожен із них.

Однак, такі вимоги кримінального закону не були враховані органом досудового розслідування при формулюванні обвинувачень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та наведенні правової кваліфікації кримінальних правопорушень.

А саме, згідно з обвинувальним актом, обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_22 за вчинення бандитизму сформульовані однаково та з викладом наступних обставин кримінального правопорушення:

ОСОБА_7 упродовж липня вересня 2014 року організував банду з числа підпорядкованих йому військовослужбовців 24 батальйону територіальної оборони оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 » сухопутних військ Збройних Сил України, який також отримав назву війська частина польова пошта НОМЕР_1 (батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_9 »), а також не оформлених у батальйоні осіб для вчинення нападів на підприємства, установи, організації та окремих громадян з метою досягнення власних цілей, у тому числі корисливих, а також діючи в інтересах інших осіб.

Для участі у банді ОСОБА_7 були залучені підпорядковані йому бійці: ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та інші.

У період з листопада 2014 року по березень 2015 року вказані особи брали участь у цій банді та у вчинюваних нею нападах, умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу побоїв у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, незаконному позбавлення волі людини, розбійних нападах та інших злочинах, а саме:

- 4 листопада 2014 року з метою заволодіння майном вчинили розбійний напад на ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , що пов`язано з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілих;

- 10 листопада 2014 року з метою заволодіння майном вчинили розбійний напад на ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , незаконно заволоділи транспортним засобом та незаконно позбавили їх волі;

- 19 грудня 2014 року вчинили напад на працівників правоохоронного органу з метою сприяння ухиленню від кримінальної відповідальності іншій особі, що було пов`язано з насильством та погрозами застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілих;

- 30 січня 2015 року організували та взяли активну участь у групових діях поблизу адміністративного приміщення Міністерства оборони України, під час яких незаконно позбавили волі ОСОБА_27 ;

- 18 лютого 2015 року вчинили розбійний напад на ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 і незаконно позбавили їх волі;

- 19 лютого 2015 року вчинили розбійний напад на помешкання ОСОБА_20 з метою заволодіння належним йому та його дружині майном.

Далі, орган досудового розслідування вказав, що ці злочинні дії відбувалися під керівництвом ОСОБА_7 та з відома і схвалення всіх членів банди, які діяли спільно з єдиним умислом на досягнення загального злочинного результату, відомого усім.

З наведеного видно, що при формулюванні обвинувачень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за участь у банді і вчинюваних нею нападах, та ОСОБА_7 ще і за організацію банди, орган досудового розслідування навів обставини шести злочинних епізодів цієї банди, які, між тим, складом ст. 257 КК України не охоплюються, а тому потребують окремої правової кваліфікації з урахуванням положень ст. ст. 27, 29, 30 КК України як вчинені у співучасті.

Між тим, серед викладених в обвинувальному акті шести злочинних епізодів банди, орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_7 , як її організатора, учасника і виконавця за версією сторони обвинувачення, та сформулював відповідні обвинувачення лише за: вчинення розбійного нападу на ОСОБА_21 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 ; організацію умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу побоїв у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків; організацію незаконного позбавлення волі та викрадення ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 ; організацію розбійного нападу на помешкання ОСОБА_20 .

За обставинами інших злочинів, вчинених, за твердженням органу досудового розслідування, також бандою, а саме: розбійного нападу на ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , незаконного заволодіння транспортним засобом та незаконного позбавлення їх волі; незаконного позбавлення волі ОСОБА_27 ; розбійного нападу на ОСОБА_20 ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , - в обвинувальному акті сформульовані обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 як їх виконавцям.

При цьому, у сформульованих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинуваченнях за даними злочинними епізодами зазначено про те, що вони діяли у складі організованої ОСОБА_7 банди та за його дорученням, і, відповідно, кваліфіковано їх дії за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК України за ознакою вчинення злочинів організованою групою.

Проте, дії самого ОСОБА_7 за указаними кримінальними правопорушеннями, хоча про них і зазначено у сформульованому йому обвинуваченні за ст. 257 КК України, своєї правової кваліфікації не знайшли, що не узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 30 КК України виходячи із тих фактичних обставин, які орган досудового розслідування виклав в обвинувальному акті.

Таким чином, сформульовані за наведеними обставинами кримінальних правопорушень обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 є суперечливими і не відповідають правовій кваліфікації дій останнього.

Наряду із викладеним, сформульовані органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_7 є неконкретними та містять невідповідності з наведеною правовою кваліфікацією його дій за ст. 257 та ч. 4 ст. 187 КК України.

Зокрема, за обставинами вчинення розбійного нападу на ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 у сформульованому ОСОБА_7 обвинуваченні не розкрито обов`язкових ознак суб`єктивної сторони складу цього злочину, що передбачений ст. 187 КК України, а саме мотиву та мети, не зазначено причини, що спонукали обвинуваченого на вчинення даного кримінального правопорушення, та потреби у заволодінні відомостями щодо обліку військовослужбовців батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_9 », які потерпіла ОСОБА_21 зберігала у власному ноутбуці.

Вказівка органу досудового розслідування, як і такі ж доводи апеляційної скарги прокурора, про те, що згадані відомості мали вкрай важливе значення для ОСОБА_7 , оскільки стосувалися військовослужбовців, залучених ним до складу банди, має узагальнюючий характер та не сприяє повноті встановленню обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і свідчить про формальний підхід до формулювання обвинувачення.

Відсутність у сформульованому обвинуваченні таких обов`язкових елементів складу розбою, окрім того, що вказує на невідповідність кваліфікації цього кримінального правопорушення ст. 187 КК України, за викладених органом досудового розслідування обставин впливає на формулювання обвинувачення ОСОБА_7 за ст. 257 КК України, де одна із форм інкримінованого йому бандитизму, як участь у вчиненому бандою нападі, виразилася саме у розбої на потерпілих ОСОБА_21 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 .

Більше того, за цим же епізодом орган досудового розслідування у сформульованому ОСОБА_7 обвинуваченні вказав на здійснення нападу також на ОСОБА_23 і ОСОБА_24 та завдання їм численних ударів зброєю, руками на ногами, проте не зазначив взагалі чи застосувалось таким чином до них насильство, небезпечне для життя чи здоров`я, чи це була погроза застосування такого насильства, як цього вимагає об`єктивна сторона складу розбою.

Між тим, виходячи із даних обвинувального акта та доданого до нього реєстру, з поміж ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , лише останній визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Аналогічним чином, за обставинами незаконного позбавлення волі і викрадення ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 і ОСОБА_30 правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 146 КК України за обтяжуючою ознакою заподіяння фізичних страждань потерпілому не ґрунтується на сформульованих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а звідси ОСОБА_7 як організатору за версією слідства, обвинуваченнях.

За змістом диспозиції ст. 146 КК України, заподіяння фізичних страждань означає, що під час незаконного позбавлення волі або викрадення потерпілий відчував інтенсивні фізичні чи фізіологічні відчуття негативного характеру сильний фізичний біль, тривале або гостре відчуття спраги чи голоду, відчуття, що виникають при нестачі повітря, впливу високих або низьких температур, тощо.

Проте, орган досудового розслідування, інкримінувавши таку кваліфікуючу ознаку, у сформульованих обвинуваченнях не конкретизував кому з потерпілих були спричинені фізичні страждання та у чому вони полягали, натомість обмежився вказівкою про те, що потерпілий ОСОБА_29 під час незаконного утримання отримав легкі тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_20 під час розбійного нападу, який передував викраденню, були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, що, між тим, охоплюється диспозицією ст. 187 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що у формулюванні обвинувачень вказано, що потерпілому ОСОБА_20 було спричинено перелом руки та його упродовж восьми днів тримали у наручниках у підвалі, чим і завдавались фізичні страждання, не ґрунтуються на викладі обставин даного кримінального правопорушення в обвинувальному акті.

Такі недоліки, суперечності і протиріччя, допущені органом досудового розслідування при викладі в обвинувальному акті фактичних обставин кримінальних правопорушень, при формулюванні обвинувачень та наведенні правової кваліфікації кримінальних правопорушень, безумовно свідчать про його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, та перешкоджають призначенню його до судового розгляду.

Окрім наведеного, обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 сформульовані в обвинувальному акті без дотримання гарантій, закріплених у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і не узгоджуються з поняттям «обвинувачення» у розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, про які було згадано вище.

Європейський суд з прав людини зазначив, що «... у тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції вказано необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». «Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» пункту 3 статті 6 Конвенції» (рішення: від 9 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії», від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»).

Всупереч наведеному, пред`явлені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 обвинувачення фактично є продубльованими та ідентичними, не містять конкретизації дій кожного обвинуваченого по кожному із інкримінованих їм злочинним епізодам, внаслідок чого є нечіткими та незрозумілими.

А саме, при викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень орган досудового розслідування хоча і зазначив про роль зазначених осіб як виконавців, однак при формулюванні кожному із них однакових обвинувачень за ст. 257 КК України навів обставини всіх без виключення злочинних епізодів, при чому не врахував вимоги ч. 2 ст. 30 КК України стосовно кримінальної відповідальності інших співучасників організованої групи, а в даному випадку банди.

Між тим, за версією слідства, обвинувачені ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , окрім того, що брали участь у банді, у її складі вчинили лише умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу побоїв у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків, що в обвинувальному акті знайшло свою окрему правову кваліфікацію за ч. 4 ст. 345 КК України.

Так само, цим же обвинуваченим та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у сформульованих обвинуваченнях за ст. 257 КК України наведено обставини розбійного нападу на ОСОБА_21 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , тоді як за встановлених органом досудового розслідування обставин серед тих осіб, яким даним обвинувальним актом інкриміновано бандитизм, безпосередню участь у вчиненні цього злочину брав лише ОСОБА_7 .

Також, у сформульованих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 обвинуваченнях як за бандитизм, так і за вчинення розбійного нападу на ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 і ОСОБА_30 та незаконного позбавлення їх волі і викрадення, вказано про вчинення бандою озброєного нападу на помешкання ОСОБА_20 , що є вже іншим злочинним епізодом, у безпосередньому вчиненні якого ні ОСОБА_9 , ні ОСОБА_10 не обвинувачуються за даним обвинувальним актом.

Крім цього, за встановлених органом досудового розслідування обставин, ОСОБА_9 не приймав участі у незаконному позбавленні волі ОСОБА_27 , а ОСОБА_10 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_25 і ОСОБА_26 та незаконного позбавлення їх волі, однак обставини цих злочинних епізодів знайшли своє відображення у сформульованих їм обвинуваченнях за бандитизм.

Хоча, за викладених органом досудового розслідування обставин, такі відомості і не впливають на наведену в обвинувальному акті правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ст. 257 КК України, як участь у банді та вчинюваних нею нападах, однак вони перешкоджають чіткому і конкретному розумінню суті пред`явлених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_31 та ОСОБА_12 обвинувачень в цій частині, у зв`язку із не сприяють належному забезпеченню їх права на захист.

Аналогічним чином орган досудового розслідування обмежився загальною вказівкою про умисне заподіяння побоїв працівникам правоохоронного органу при формулюванні обвинувачень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 345 КК України, які також є ідентичними, не конкретними, без вказівки про дії кожного із них по відношенню до потерпілих: слідчого ОСОБА_32 , оперуповноважених ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 .

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що формулювання обвинувачення за даним епізодом викладено так, як було встановлено органом досудового розслідування та оскільки більшість нападників були із закритими обличчями, не відповідають наведеним у обвинувальному акті обставинам цього кримінального правопорушення, де відсутні відомості про те, що саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 були в масках, натомість конкретизовано хто із них та яким чином, на виконання заздалегідь розробленого злочинного плану, проник до лікарні, вивів звідти та вивіз на транспортному засобі ОСОБА_38 , і блокував вихід, за виключенням обставин безпосереднього заподіяння побоїв потерпілим.

Окрім цього, за обставинами вчинення розбійного нападу на ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, навівши правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 187 КК України, у сформульованих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обвинуваченнях орган досудового розслідування не вказав взагалі, у чому полягала така погроза.

Разом із цим, формулювання в обвинувальному акті декількох обвинувачень за хронологією обставин вчинення кримінальних правопорушення не позбавляє орган досудового розслідування необхідності за кожним епізодом зазначати з можливою повнотою відомості, які мають значення для правової кваліфікації злочину, і тим більше якщо вони впливають на обтяжуючі кваліфікуючі його ознаки, з тією метою, щоб особа мала змогу чітко розуміти фактичні підстави та обсяг пред`явленого їй обвинувачення, і захищатися від нього.

Однак, по епізоду вчинення розбійного нападу на помешкання ОСОБА_20 у сформульованих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинуваченнях орган досудового розслідування відповідних установлених ним відомостей не навів, хоча у правовій кваліфікації і вказав на ознаку вчинення злочину особою, яка раніше вчинила розбій.

Не наведено таких відомостей і у сформульованих обвинуваченнях ОСОБА_8 і ОСОБА_9 по епізоду вчинення розбійного нападу на ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 і ОСОБА_30 , проте у кваліфікації наведено аналогічну обтяжуючу ознаку.

Протилежні доводи прокурора про те, що обвинувачення в обвинувальному акті сформульовані за часом вчинення кримінальних правопорушень, у зв`язку із чим наступний злочинний епізод був кваліфікований за відповідною ознакою вчинення раніше бандитизму чи розбою, не сприяють детальному інформуванню особи у пред`явленому їй обвинуваченні.

Таким чином сформульовані обвинувачення є суперечливими як між собою, так і відносно встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин кримінальних правопорушень, є не конкретними, не чіткими та заздалегідь незрозумілими, у зв`язку із чим перешкоджають належному забезпеченню права обвинувачених на обрання позиції захисту.

Наряду із викладеним, всупереч вимогам п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України про те, що обвинувальний акт має містити розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, орган досудового розслідування, виклавши обставини вчинення ряду злочинів проти власності та незаконного заволодіння транспортного засобу з посиланням на конкретне майно, отримане обвинуваченими у такий незаконний спосіб, не зазначив, хто є його власником, його вартість окремо, кому саме із потерпілих була завдана матеріальна шкода та в якому розмірі, а лише обмежився вказівкою на суму матеріальної шкоди завдану кримінальними правопорушеннями загалом.

Більше того, в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень та у сформульованих обвинуваченнях зазначені прізвища конкретних осіб, які, за версією органу досудового розслідування, входили до складу організованої ОСОБА_7 банди та вчиняли у її складі злочини, однак не вказано їх процесуального статусу у будь-якому кримінальному провадженні взагалі, що прямо суперечить презумпції невинуватості особи, що закріплена ст. 62 Конституції України, ст. 12 КПК України, пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вимоги ч. 1 ст. 337 КПК України, на які з даного приводу посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, та згідно з якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, слід розуміти як гарантію засади презумпцію невинуватості, верховенства права і законності.

За наведених підстав, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2015 року за № 420 150 000 000 013 77, щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, внаслідок того, що правова кваліфікація кримінальних правопорушень не узгоджується зі сформульованими у ньому обвинуваченнями і встановленими органом досудового розслідування фактичними обставинами кримінальних правопорушень, та оскільки обвинувачення у ньому сформульовані без дотримання положень п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 91, ч. 1 ст. 92, ч. 4 ст. 110 КПК України, підпунктів «а», «б» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що таке судове рішення є передчасним і упередженим, оскільки позбавляє прокурора передбаченого ст. 338 КПК України права змінити обвинувачення в суді, позбавлені підстав з огляду на встановлені судом суттєві недоліки обвинувального акта, які перешкоджають призначити його до судового розгляду, виходячи з необхідності забезпечення права обвинувачених на захист та засади справедливості провадження.

Будь-яких інших обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції прокурор у своїй апеляційній скарзі не навів.

У зв`язку із цим, суд, дійшовши правильного і обґрунтовано висновку про неможливість призначення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта внаслідок його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, на законних підставах, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 цього ж Кодексу повернув його прокурору.

Під час усунення недоліків обвинувального акта прокурору також слід звернути увагу на порушення вимог ст. 109 КПК України при складанні реєстру матеріалів досудового розслідування, про які зазначив суд першої інстанції у своїй ухвалі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, як на цьому наполягає апелянт, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року, якою прокурору повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 липня 2015 року за № 420 150 000 000 013 77, щодо ОСОБА_7 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_8 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_9 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_10 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_11 за ст. 257, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, ОСОБА_12 за ст. 257, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407 (в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5

Провадження: № 11-кп/796/1344/2016
Категорія КК України: ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 407
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_39
Суддя - доповідач: ОСОБА_1