АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 серпня 2017 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4 .
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5
потерпіла ОСОБА_6
представник потерпілої- адвокат ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_8
захисник ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, з повною загальною освітою, не працюючого, раніше не судимого, -

В С Т А Н О В И Л А:
На вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 червня 2017 року обвинуваченим ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу.

Згідно, вироку суду І інстанції, ОСОБА_8 обвинувачено за ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн..

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Обвинувачений ОСОБА_8 , в своїй апеляційній скарзі вважає, що вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 21.06.2017 року є незаконним, з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та доказам на які посилається суд у вироку суду, винесений з порушенням норм КПК України та неправильного застосування кримінального закону.

Зазначає, що судом не взято до уваги те, що стороною обвинувачення не доведено, що в незважаючи на недоведеність в ході судового розгляду його вини, суд лише на одних припущеннях, не виправдав його, а умисно виніс неправосудний обвинувальний вирок.

Провадження №11-кп/794/288/17 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_10
Категорія: ч.1 ст. 125 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Звертає увагу, що судом грубо порушено норми матеріального та процесуального кримінального права, порушено права людини та Конституції України.

Просить вирок суду І інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження щодо нього, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Прокурором Кіцманської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та потерпілою ОСОБА_6 подані заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_8 , в яких вважають апеляцію обвинуваченого необґрунтованою та такою, задоволенню не підлягає і наполягали на залишенні вироку суду І інстанції в силі.

Судом І інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , 03.03.2013 року о 15.00 год. перебуваючи у власному будинку, що розташований АДРЕСА_1 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, під час суперечки наніс два удари руками в область голови гр. ОСОБА_6 , внаслідок чого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на чолі по середині, на спинці носа, у лівій вилицевій ділянці біля зовнішнього кута лівого ока, садно на межі волосяної частини голови у лобній ділянці.

В судовому засіданні ОСОБА_8 , свою вину не визнав та дав покази, що він нікого не бив, це можуть підтвердити свідки, батько та його дружина. З матір`ю ОСОБА_6 , у них давній конфлікт за житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , мати хоче його з дружиною висилити, хоча він має право на користування. Зранку 03 березня 2013 року ніяких конфліктних ситуацій не було. Мати вчинила суперечку з дружиною, щоб припинити конфлікт вивів матір в коридор. Просив виправдати.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що з сином у неї давній конфлікт, оскільки він вселився в житловий будинок по АДРЕСА_1 без її дозволу, хоча вона є власником даного житлового будинку. 03.03.2013 року вона прийшла в будинок там сидів на дивані син ОСОБА_8 , його батько ОСОБА_12 , а також співмешканка сина. Зайшовши в будинок побачила, що немає меблевого кухонного набору. Запитала де, меблевий набір. До сина зателефонували і він вийшов. Його співмешканка почала суперечку. В цей час забіг син і схопив свою співмешканку ОСОБА_13 та її одночасно і виштовхав у коридор. Вона впала на землю і ОСОБА_8 почав наносити їй удари по плечах і виштовхав на вулицю. Невістка кричала, що жаліє, що її раніше не вбила і не задушила, була б уже відсиділа строк. А син говорив, що прийде вночі і зарубає сокирою. Вона пішла до ОСОБА_14 та розповіла, що сталося. Вона їй порадила звернутися до міліції та з скаргою до сільської ради. Не погодилась зі зміною обвинувачення в суді,підтримала обвинувачення за ст. ст. 125 ч.1, 128 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, думку ОСОБА_8 , який підтримав свої апеляційні вимоги та просив скасувати вирок і закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримання, міркування прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та її адвоката ОСОБА_15 які просили вирок суду І інстанції залишити без змін, а апеляцію ОСОБА_8 без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та з`ясувавши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Оцінка доказів згідно зазначеної статті є компетенцією суду, який постановив вирок.

Колегією суддів при перевірці матеріалів кримінального провадження та вироку суду І інстанції встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та вірно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України і висновок про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що викладено та наведено докладні мотиви в судовому рішенні.

В апеляційній інстанції обвинувачений підтримав свої покази надані в суді першої інстанції, а також свою апеляційну скаргу та просив задовольнити її. Разом з тим, на переконання колегії суддів, вина ОСОБА_8 спростовується наданими матеріалами кримінального провадження та доказами наведеними у вироку.

Зокрема, в апеляційній скарзі ОСОБА_8 вказує на те, що обвинувачення не відповідає дійсності, є сфабрикованим, покази потерпілої ОСОБА_6 є суперечливими. Оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту з фото таблицями від 27.04.2015 р. вказала на обставини, які мали місце 03.03.2013 та на механізм спричинення їй тілесних ушкоджень, покази якої перевірені та саме такий механізм спричинення тілесних ушкоджень підтверджений додатковим висновком експерта №68 від 29.03.2015 року.

Вищевказані обставини були підтвердженні в судовому засіданні в ході допиту свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , покази яких достовірно описані у вироку суду.

Так, свідок ОСОБА_16 показав, що обвинувачений та потерпіла перебувають у неприязних відносинах та розповів про події 20.04.2013 р.. Свідок ОСОБА_17 повідомив суду, що в лютому-березні 2013 року потерпіла ОСОБА_6 при ньому падала з велосипеда на колію і він допомагав їй піднятися. Однак конкретної дати, часу вказати не зміг, але вказав про те, що впала вона на бік, забруднилася, але обличчя не побила. Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що 03.03.2013 р. до неї заходила ОСОБА_6 , вони поговорили, потім вона пішла на новобудову до сина, через деякий час прийшла в крові, сказала, що побив син, вона порадила потерпілій звернутися до міліції і сільської ради. Свідок ОСОБА_19 , який являється сільським головою, підтвердив про наявність конфлікту між мамою і сином, що дійсно ОСОБА_6 приходила до нього і на обличчі в неї були тілесні ушкодження. Свідок ОСОБА_21 розповів про виклик його, як фельдшера на подію 20.04.2013 р..

Крім того, свідчення свідка ОСОБА_14 та потерпілої ОСОБА_22 , а також проведений слідчий експеримент за участю потерпілої 27.04.2015 р., висновки експертиз № 96від 04.03.2013 р., №125-Е від 25.03.2013 р., додатковий висновок експерта №68 від 29.03.2015 р. повністю підтверджують факт та механізм спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 , а також підтверджують винність ОСОБА_8 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень своїй мамі - ОСОБА_6 03.03.2013 р..

Твердження апелянта про те, що повідомлення про підозру було здійснено в порушення вимог ст.49, ч.5 ст.74 КК України, та оголошено після закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, також не заслуговують на увагу, оскільки статті, на які посилається апелянт передбачають порядок та строки звільнення особи від кримінальної відповідальності та покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а таке звільнення здійснюється тільки судом. Що стосується оголошення підозри, то у Кримінальному процесуальному кодексі України відсутня норма, яка б забороняла таку дію, статтею 276 КПК України визначені підстави оголошення про підозру, зокрема: наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Також не заслуговують на увагу, посилання апелянта на те, що слідством проведено ряд слідчих експериментів без його участі. Як вбачається з матеріалів проваддення на досудовому слідстві ОСОБА_8 заперечував сам факт події, а тому така слідча дія за його участю не могла бути проведена.

На думку колегії суддів, висновки суду І інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані. Дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК кваліфіковано правильно. Отже, вважати, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, підстав немає.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

Підстав уважати, що потерпіла та свідки обмовили ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його обвинувачено, немає, оскільки їх показання узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами, наданими та дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що судом І інстанції його безпідставно визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_8 покарання у вигляді штрафу, суд, як убачається з вироку, в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також дані про його особу.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано прийшов до висновку про звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання, тому що, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення за ст.125 ч.1 КК України 03.03.2013 року. Згідно ст.12 КК України даний злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а з дня вчинення ним кримінального правопорушення минуло понад два роки, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України він не визнав, заперечував проти закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами, а тому, в силу вимог ст. 49, ч. 5 ст. 74, ст. 106 КК України, суд звільнив ОСОБА_8 від покарання за вчинений злочин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо нього, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

Обставини справи судом з`ясовано повно і об`єктивно. Будь-яких порушень норм кримінально-процесуального права, які б вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення по даній справі допущено не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 червня 2017 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого за ч.1 ст. 125 КК України та якого на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3