30.12.2016
Справа № 720/1238/16-к
Провадження № 1-кп/720/93/16

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

законного представника ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

представника служби у справах дітей ОСОБА_7

психолога ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця кримінальне провадження № 0000177 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, молдованина, з середньою-спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.3 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Приблизно в кінці березня на початку квітня 2016 року близько 17 години неповнолітній ОСОБА_10 переслідуючи корисливі мотиви направлені на особисте збагачення, проник в житловий будинок ОСОБА_11 , який розташований по АДРЕСА_1 , звідки таємно повторно викрав гроші в сумі 1000 гривень, 120 євро та ювелірні вироби, а саме комплект виробів з золота, в який входило пара сережок, ланцюжок та кільце загальною вартістю 14200 гривень, золотий ланцюжок із золотим хрестиком вартістю 2800 гривень, два чоловічих ланцюга із хрестиком вартістю 7700 гривень та 7900 гривень, золотий браслет вартістю 8000 гривень, золота печатка вартістю 8500 гривень, золоте обручальне кільце вартістю 2900 гривень, жіночий комплект зі срібла, в який входило сережки, ланцюжок та браслет загальною вартістю 600 гривень, жіночі золоті сережки вартістю 8400 гривень, жіночі золоті сережки вартістю 6000 гривень, золоті сережки у вигляді піки вартістю 2800 гривень, золотий жіночий браслет вартістю 9000 гривень, золотий хрестик вартістю 5600 гривень та золоте жіноче кільце у вигляді персню вартістю 7800 гривень.

В подальшому, з вказаним майном ОСОБА_10 через вікно у ванній кімнаті, вистрибнув з будинку ОСОБА_11 , де в цей час на відстані близько 11-12 метрів від нього був помічений донькою потерпілого ОСОБА_12 та сусідами потерпілого ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які неодноразово висували йому вимогу зупинитися, підійти до них та віддати викрадені речі, однак ОСОБА_10 вимоги останніх проїгнорував, втік від них та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 96600 гривень.

Обвинувачений винним себе у вчинені грабежу визнав частково і показав, що приблизно в кінці березня на початку квітня 2016 року близько 17 години він прийшов в гості до своєї родички ОСОБА_12 , яка проживає в с. Магала Новоселицького району. В господарстві помітив, що нікого не має вдома, після чого з метою вчинення крадіжки проник через незачинені на замок двері до середини жилого будинку, звідки викрав гроші та приблизно п`ять виробів з золота. Коли він захотів вийти з будинку, почув на дворі голоси людей і тоді вистрибнув з будинку через вікно ванної кімнати, після чого втік через город. Будь-які крики або зауваження на його адресу він не почув, тому вважає, що вчинив крадіжку, а не грабіж. В подальшому викрадені золоті речі продав на Калинівському ринку в м. Чернівці ОСОБА_15 за 500 доларів США та 1000 гривень. У вчиненому розкаявся, під час досудового розслідування відшкодував потерпілому 17500 гривень.

Крім часткового визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, його винність у вчиненні грабежу повністю підтверджується показами свідків та письмовими матеріалами справи.

Так, свідок ОСОБА_12 показала суду, що приблизно в кінці березня на початку квітня 2016 року близько 17 години повернувшись додому, який розташований в с. Магала Новоселицького району та відкривши двері, намагаючись зайти до будинку, вона почула якісь стуки в середині, з чого зрозуміла, що в будинку хтось є. Тоді вона вийшла на вулицю та покликала на допомогу сусідку ОСОБА_13 , яка підійшла до неї разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_14 .. Вони разом обійшли будинок з тильної сторони, де сусідки сказали їй, що хтось хотів вийти через двері, однак побачивши їх закрив двері з середини. Далі вони помітили як на відстані близько 11-12 метрів від них, обвинувачений ОСОБА_10 вистрибнув через вікно ванної кімнати будинку та втік від них через город. Вони кричали на обвинуваченого, щоб той зупинився, однак останній не відреагував на їх пропозиції та зауваження. При цьому, обвинувачений почув їх оскільки, перебував від них недалеко та після їх криків він почав тікати, збільшивши швидкість, вони ж його переслідували через город, продовжуючи висловлювати йому свої пропозиції зупинитись. Обвинуваченого, який є її родичем, вона впізнала по одягу, побачивши його зі сторони.

Аналогічні покази щодо обставин вчинення обвинуваченим грабежу в судовому засіданні дала допитана як свідок ОСОБА_13 ..

Свідок ОСОБА_15 показала суду, що приблизно на початку квітня 2016 року та вдруге через три тижня до неї на Калинівській ринок м. Чернівці підійшов обвинувачений та продав приблизно 10 штук золотих виробів, серед яких були браслет, сережки, ланцюжок, кільця, за що вона сплатила йому 6000 доларів США та 5000 гривень. Виходячи з оцінки золотих вироків, обвинувачений здав їй приблизно 35 грам золота. В послідуючому до неї на ринок підійшли працівники поліції разом із обвинуваченим, який вказав на неї як на особу, якій він здав золото. Про те, що золото було крадене, їй не було відомо.

З протоколів слідчих експериментів від 29 травня 2016 року та 08 червня 2016 року, проведених із свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вбачається, що свідки на місці показали обставини вчинення обвинуваченим грабежу, а саме обставини при яких вони помітили його, відстань від них до обвинуваченого, дії обвинуваченого та обставин його втечі від свідків, після того як останні запропонували йому припинити незаконні дії та відмовитись від подальшого викрадення майна.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 17 червня 2016 року вбачається, що свідок ОСОБА_15 впізнала обвинуваченого як особу, яка продала їй золоті вироби.

З протоколів пред`явлення речей для впізнання від 17 червня 2016 року вбачається, що свідок ОСОБА_15 впізнала на фотографіях членів родини потерпілого дві пари золотих сережок, які були серед проданих їй обвинуваченим золотих вироків.

Суд, діючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні грабежу повністю доказана та його дії вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), що завдало значної шкоди потерпілому, вчинене повторно, з проникненням в житло.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні про те, що він викрав тільки близько п`яти золотих виробів та не почув зауваження свідків в його адрес про припинення незаконних дій, а тому в його діях немає грабежу, суд оцінює критично, так як його покази в цій частині повністю спростовуються дослідженими судом доказами, які не викликають сумнів суду, оскільки у своїй сукупності вони доповнюють один одного та підтверджують пред`явлене йому обвинувачення, а тому суд приходить до висновку, що невизнання обвинуваченим свої вини у вчиненні грабежу, є обраним ним способом захисту від пред`явленого обвинувачення, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений більш тяжкий злочин та повного відшкодування потерпілому завданої шкоди.

З роз`яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» вбачається, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Відповідно до п. 4 вказаної Постанови, крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Вирішуючи питання про те, що обвинувачений не закінчив крадіжку майна потерпілого до зауваження свідків, суд враховує, що вказані зауваження були зроблені обвинуваченому, коли він фактично вилучив викрадене майно та вийшов із ним з будинку на подвір`я, однак не мав реальної можливості розпорядитися викраденим як своїм власним: продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби та інше, у зв`язку із раптовим зауваженням на його адресу очевидців злочину. А тому такі дії обвинуваченого за своїми ознаками не становлять закінченої крадіжки чужого майна, бо він фактично не мав реальної можливості до переростання крадіжки у грабіж розпорядитися викраденим на свій розсуд.

Саме такого висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченого при вчиненні закінченої крадіжки дійшов Верховний Суд України у своїх Ухвалах від 24 жовтня 2013 року та 25 червня 2015 року. Зазначені Ухвали прийняті з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК України, а тому висновки викладені в них є обов`язковими для всіх судів України (ч. 1 ст. 458 КПК України).

Покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надані під час слідчих експериментів та підтверджені ними в суді є послідовними та такими, що не викликають сумніву у вчиненні ОСОБА_10 саме грабежу. Оскільки свідки вказали, що вони помітили обвинуваченого, який вистрибнув з будинку потерпілого через вікно, після чого попросили його зупинитись. В цей час обвинувачений, який знаходився на близької відстані від них приблизно 11-12 метрів, на їх зауваження не відреагував та направився з сторону городу господарства. Коли вони стали переслідувати обвинуваченого та далі просити обвинуваченого зупинитись, він пришвидшився та втік від них через город.

Крім цього, допитаний свідок ОСОБА_15 показала суду, що обвинувачений продала йому близько десяти найменувань золотих виробів, що підтверджує твердження потерпілого в частині кількості викрадених золотих виробів.

Слід зазначити, що визначення потерпілим у даній справі суми завданого матеріального збитку в розмірі 96600 гривень у виді вартості золотих виробів, яких на час розгляду справи не має в наявності, повністю співпадає з показами свідка ОСОБА_15 , яка придбала у обвинуваченого викрадені золоті вироби по ціні «лому», виплативши йому грошову суму в гривневому еквіваленті близько 15000 гривень, що вочевидь не є співрозмірним із вартістю викрадених золотих речей в їх виготовленому виді у вигляді прикрас.

А тому, твердження обвинуваченого про те, що він визнає завдану шкоду в розмірі суми викрадених речей, вказаному потерпілим в заяві про злочин від 10 травня 2016 року є безпідставним.

Крім цього, при з`ясуванні обставин наявного у справі цивільного позову представник потерпілого пояснив, що сума збитків в заяві про злочин від 10 травня 2016 року була визначена потерпілим попередньо без повного з`ясування, які саме золоті вироби були вкрадені.

Отже, позиція обвинуваченого щодо вчинення ним крадіжки, а не грабежу та кількості викрадених золотих речей спростовується наведеним вище та матеріалами кримінального провадження.

Суд, зважаючи на те, що під час досудового розслідування кримінального провадження, слідчий експеримент із неповнолітнім обвинуваченим 29 травня 2016 року був проведений у відсутності його захисника, що є порушенням вимог ст. 52 КПК України, визнає даний доказ недопустимим, що відповідає положенням п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України.

Посилання захисника обвинуваченого щодо визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання від 17 червня 2016 року із-за відсутності захисника обвинуваченого, суд визнає безпідставним, оскільки вказана слідча дія проводилась із свідком ОСОБА_15 , яка впізнала обвинуваченого у справі як особу, яка продала їй викрадені речі.

При вирішенні питання про призначення покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, виходячи з принципу його законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, а також керується роз`ясненнями, викладеними у п.п. 10, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», відповідно до яких метою покарання засудженого неповнолітнього є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація. Неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 66 КК є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в ч.1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи. При призначенні неповнолітньому покарання крім передбачених у статтях 65-67 КК обставин суди відповідно до ч. 1 ст. 103 КК мають враховувати також умови його життя та виховання, вплив на нього дорослих, рівень розвитку й інші особливості його особи. Позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що може бути призначене особам, яким на момент вчинення злочину не виповнилося 18 років. Це покарання має застосовуватися до таких осіб тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого.

Слід зазначити, що призначене судом покарання має відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливати з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Визначаючи вид та розмір покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, дані про винну особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд враховує, що до даного злочину обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, з дитинства виховувався у сім`ї тільки матір`ю, під час судового розгляду справи частково відшкодував потерпілому завдану матеріальну шкоду, на обліку у лікарів психіатра та нарколога обвинувачений не перебуває.

Щодо характеристики особи обвинуваченого, то відповідно до висновку комплексної психолого-психіатричної експертизи № 210 від 26 травня 2016 року обвинувачений на даний час ознак хронічного психічного захворювання не виявляє, може віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними. На період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, обвинувачений ознак хронічного психічного захворювання також не виявляв, міг віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними.
Суд відповідно до ст. 66 КК України визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого вчинення ним злочину у неповнолітньому віці, активне сприяння розкриттю злочину та його щире каяття, яке виразилось у тому, що він щиро жалкує про скоєння ним правопорушення, засуджує свою протиправну поведінку.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Одночасно, суд приймає до уваги думку потерпілого, представник якого в судовому засіданні просив за вчинений злочин не позбавляти волі обвинуваченого, який є його родичем, звільнивши його від відбування покарання із випробуванням.

Приймаючи до уваги, що до вчинення даного злочину обвинувачений раніше не судимий, вчинив злочин у неповнолітньому віці, позитивно характеризується за місцем проживання, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував завдану матеріальну шкоду, із урахуванням думки потерпілого, який не наполягав на реальне позбавлення волі обвинуваченого та просив звільнити його від відбування покарання із випробуванням, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому міру покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76, 104 КК України.

Підстав для застосування вимог ст.69 КК України судом не встановлено.

Посилання прокурора на призначення обвинуваченому реальної міри покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 69 КК України, є безпідставним, оскільки зважаючи на характеризуючи дані обвинуваченого із урахуванням думки потерпілого, суд приходить до переконання, що виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація обвинуваченого можливо без ізоляції його від суспільства.

Невизнання обвинуваченим всіх обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення (а саме, кваліфікацію злочину як грабіж та кількості викрадених золотив виробів), із урахуванням зізнання обвинуваченого в тому, що саме він вчинив викрадення майна потерпілого, суд не вважає визначальною обставиною при призначенні йому міри покарання, оскільки його позиція є реалізацією його конституційного права на захист.

Матеріалами справи встановлено, що вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 червня 2016 року обвинувачений був засуджений за злочин, вчинений в грудні 2015 року за ст. 185 ч. 2 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік та звільнений від відбуття покарання на підставі ст.ст. 75, 76, 104 КК України із випробування з іспитовим строком 1 рік.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений грабіж майна у потерпілого ОСОБА_11 вчинив до ухвалення Першотравневим районним судом м. Чернівці вироку відносно нього від 02 червня 2016 року за ст. 185 ч. 2 КК України, то відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України суд визначає остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань.

Вирішуючи заявлений по справі цивільний позов, суд виходить з того, що відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому, ч. 1 ст. 129 КПК України передбачає, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Згідно ст.ст. 22, 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними діями фізичною особою, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а у відповідності до ч. 1 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

Матеріалами справи встановлено, що загальна вартість викрадених обвинуваченим у потерпілого грошей та золотих вироків становить 96600 гривень, з яких під час судового розгляду йому добровільно було відшкодовано 17500 гривень.

Враховуючи, що вказані матеріальні збитки були завдані потерпілому з вини та діями обвинуваченого, на даний час вони в добровільному порядку не відшкодовані в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого невідшкодовану частину вартості викрадених грошей та золотих виробів в сумі 79100 гривень в примусовому порядку.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Визнати винуватим ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 3 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю цього злочину та злочину, передбаченого вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 червня 2016 року, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 3 (три) місяця.
На підставі ст.ст. 75, 76, 104 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року 6 (шість) місяців не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу замінити з тримання під вартою на домашній арешт, звільнивши його з під варти з залу суду.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_10 зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 17 листопада 2016 року по 30 грудня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 завдану злочином матеріальну шкоду в розмірі 79100 (сімдесят дев`ять тисяч сто) гривень.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Чернівецької області через райсуд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а засудженим в той же строк з дня вручення копії вироку.

Суддя: