АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/740/17 Справа № 204/8182/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002904 від 30 жовтня 2016 року, за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 , на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року, відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, який має неповну середню освіту, не одруженого, не працюючого, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строком 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на строком 2 роки, та покладено обов`язки відповідно до ч.1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 , витрати на проведення експертизи в сумі 703,68 гривень на користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_7 , витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні в сумі 110,00 грн. на користь держави.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно до вироку, 30.10.2016 приблизно о 12.30 год., ОСОБА_7 знаходився поблизу домоволодіння АДРЕСА_2 . Знаходячись у вказаному місці, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, що належить раніше йому незнайомій потерпілій ОСОБА_9

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, ОСОБА_7 , діючи умисно, приблизно о 12-30 год. 30.10.2016 проник на територію домоволодіння за вищевказаною адресою. В подальшому ОСОБА_7 наблизився до вікна приміщення будинку на території домоволодіння за вищевказаною адресою та шляхом пошкодження вікна, проник до приміщення будинку та діючи умисно, таємно, з корисливих спонукань та з метою наживи, демонтувавши з кріплення в приміщенні будинку, викрав чуже майно, що належить потерпілій ОСОБА_9 , а саме: внутрішній блок кондиціонеру «DAIKO ASW-H18B4/EN W», вартістю 1950 гривень.

В той час, коли ОСОБА_7 знаходився в приміщенні будинку на території домоволодіння АДРЕСА_2 , його злочинні дії були помічені потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 був затриманий на місці вчинення кримінального правопорушення, не отримавши можливості розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 повторно, проникнувши до житла - приміщення будинку на території домоволодіння АДРЕСА_2 , повторно, таємно намагався викрасти чуже майно, що належить потерпілій ОСОБА_9 , проте з причин, які не залежали від його волі, ОСОБА_7 не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця та не зміг розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, так як останній з викраденим майном був затриманий потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_11 на місці вчинення кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.15 ч. 3 ст.185 КК України у виді 3 (трьох) років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, не прийняв до уваги, що останній суспільно корисною працею не займався, вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке належить до категорії тяжких, при цьому щирого каяття не проявив, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не усвідомив скоєне, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, а отже суд необґрунтовано визначив йому надмірно м`яку міру покарання.

Заслухавши суддю - доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та прохав не застосовувати до нього міру покарання у вигляді позбавлення волі, дослідивши дані про особу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обсудив доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних обставин.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо правильності кваліфікації кримінального правопорушення скоєного ОСОБА_7 за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України.

Перевіривши матеріали кримінального провадження , колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Враховуючи те, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, на думку колегії суддів, судом першої інстанції, при обранні міри кримінального покарання обвинуваченому не були виконані вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд, з урахуванням тяжкості скоєного та особи засудженого, призначає покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопад 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.»

Згідно з частиною другої статті 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним ( відповідним) характеру вчинення дій, їх небезпечності та даним про особу. Як у справі « Ізмайлов проти Росії» ( п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що « для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і становити « особистий надмірний тягар для особи».

Ухвалюючи свій вирок, суд першої інстанції на думку апеляційної інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості скоєного злочину та ту обставину, що внаслідок скоєного злочину матеріальні збитки не заподіяні.

Суд також обґрунтовано врахував дані про особу, а саме те, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, хворіє на тяжку невиліковну хворобу, що підтверджується довідкою від 06.02.2014 року (а.с. 29) та виписним епікризом з історії хвороби №19863, проходить реабілітацію в реабілітаційному центрі при благодійній організації, що підтверджується довідкою №44 від 22.01.2017 року (а.с. 30), згідно характеристики, виданої за місцем проходження реабілітації характеризується позитивно (а.с. 32).

Крім того, суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок про призначення покарання обґрунтовано послався на наявність пом`якшуючу обставину- щире каяття.

Крім того, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні свою вину визнав, скоєне усвідомив.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дані про особу обвинуваченого та конкретні обставини справи, дають підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З урахуванням вищенаведених обставин, з метою справедливості та законності призначення покарання, колегія суддів вважає необхідним відмовити прокурору в задоволенні апеляційних вимог, оскільки саме покарання призначене судом є необхідним і достатнім та справедливим для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду,

П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді
Апеляційного суду
Дніпропетровської області
_________ ___________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4