АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/3054/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 , погодженого заступником військового прокурора Київського гарнізону ОСОБА_9 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та у ході проведення обшуку приміщення кабінету, розташованого в будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , від 08.02.2017 року.

Відповідно до ухвали, слідчий суддя врахувавши те, що вилучене майно є предметом кримінального правопорушення та містить на собі сліди кримінального правопорушення, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необгрунтованість, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволення клопотання слідчого, а вилучені предмети повернути власнику майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, власник майна зазначає, що клопотання слідчого не містить мети накладення арешту, а та, що зазначена слідчим, а саме виконання завдань кримінального провадження, забезпечення повного та всебічного встановлення обставин кримінального правопорушення, не є передбаченою ст. 170 КПК України. Додає, що слідчим у клопотання не зазначено підстав накладення арешту на майно, як того вимагає ч. 2 ст. 171 КПК України.
Крім того, апелянт зазначає, що слідчий суддя на це увагу не звернув та безпідставно задовольнив клопотання, не визначивши при цьому ні мети, ні правових підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні слідчого майно.
Далі в апеляційній скарзі апелянт вказує, що на мисливські рушниці, набої до них та пістолет є відповідні дозволи, а тому вони не є вилученими з цивільного обороту, предметом спеціальної конфіскації, та не мають жодного відношення до кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, як і не можуть бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Додає, що вилучені грошові кошти не є предметом кримінального правопорушення та не містять сліди кримінального правопорушення.
Одночасно автор апеляційної скарги зазначає, що участь у судовому засіданні він не приймав, копію оскаржуваної ухвали слідчого судді отримав 22.05.2017 року, апеляційна скарга подана 29.05.2017 року, а отже в строки передбачені ст. 395 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, думку власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга власника майна задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участі у судовому засіданні не приймали, копію оскаржуваної ухвали отримано апелянтом 22.05.2017 року, апеляційна скарга подана 29.05.2017 року, пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні військової прокуратури Київського гарнізону перебувають матеріали кримінального провадження № 0000009, відомості про яке 11.01.2017 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України.
Старший слідчий військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_10 , за погодженням із заступником військового прокурора Київського гарнізону ОСОБА_9 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та у ході проведення обшуку приміщення кабінету, розташованого в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Довбуша, 22, 08.02.2017 року, яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 рокузадоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України,може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Задовольняючи дане клопотання слідчого, внесене в межах кримінального провадження № 0000009, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого, та дослідивши матеріали, додані до клопотання, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні слідчого, з метою конфіскації майна як виду покарання.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КПК України, санкція якого передбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, те, що в судовому засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та арешту майно зазначеного у ньому, з метою конфіскації майна як виду покарання.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Доводи апелянта з приводу того, що клопотання слідчого не містить мети та підстав для накладення арешту, колегія судді не бере до уваги, оскільки вони спростовуються змістом клопотання, відповідно до якого, метою накладення арешту на вилучені у ході обшуку за місцем проживання та службового кабінету начальника митного поста «Східний» Київської міської митниці Державної фіскальної служби України ОСОБА_6 , є забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а підставою наявність розумних підозр вважати, що майно підлягає конфіскації у підозрюваного. Крім того, посилання апелянта на те, що зазначена у клопотанні мета арешту не передбачена ст. 170 КПК України, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, про що прямо вказано слідчим у клопотанні (а.с. 1-5).
Підстав вважати клопотання таким, що не відповідає нормам ч. 2 ст. 171 КПК України, колегія суддів не вбачає.
Необґрунтованими є і доводи власника майна про те, що і ухвала слідчого судді не містить посилань на мету та підставу арешту, оскільки, відповідно до ухвали, рішення є вмотивованим та таким, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України, з урахуванням наявності у ньому підстав, мети та завдання арешту майна у даному кримінальному провадженні.
Доводи апелянта про те, що на мисливські рушниці, набої до них та пістолет є відповідні дозволи і вони не є вилученими з цивільного обороту та не мають відношення до цього кримінального провадження, не можуть бути визнані самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, оскільки не є визначеними законом підставами для відмови у накладенні арешту, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України.

Твердження автора апеляційної скарги про те, що арештоване майно не є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, є безпідставними, з урахуванням мети накладення арешту.

Крім того, не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що арештоване майно не є предметом кримінального правопорушення, з урахуванням мети арешту та вимог ст. 59 КК України, яка передбачає конфіскацію будь-якого майна.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене майно у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та у ході проведення обшуку приміщення кабінету, розташованого в будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , від 08.02.2017 року, залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4