У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_4.,

суддів: ОСОБА_5. і ОСОБА_6,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 16 січня 2017 року заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо нього,

в с т а н о в и л а:

вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2015 року ОСОБА_3 засуджено за частиною першою статті 115, частиною першою статті 289 та на підставі статті 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років.

Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 24 липня 2015 року вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2015 року залишив без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд вищезазначених судових рішень щодо нього з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить скасувати усі вищезазначені судові рішення щодо нього, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема засуджений, посилаючись на ряд статей КПК, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також на рішення Європейського суду з прав людини за заявами осіб проти Росії, Австрії, Франції, Італії, Угорщини, вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої статтею 291 КПК у частині відсутності, на думку засудженого, в обвинувальному акті формулювання обвинувачення щодо нього і наявності викладення лише обставин пред'явленої йому підозри у вчиненні злочину. На підтвердження неоднаковості застосування цієї норми права засуджений ОСОБА_3 додав до заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2016 року.

Окрім того, засуджений також зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону та вказує, що суд касаційної інстанції в ухвалі не дав оцінки його доводам викладеним ним у касаційній скарзі та доповненні до неї, в якій він ставив питання, у тому числі, і про порушення вимог статті 291 КПК.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК, Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що положення пункту 2 частини першої статті 445 цього Кодексу передбачають порівняння судових рішень на предмет однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права. У цьому контексті, виходячи з практики Верховного Суду України, у рішеннях якого висловлена правова позиція, відповідно до якої факт неоднакового застосування норми права судом касаційної інстанції повинен мати певний зовнішній вияв, знаходити відображення у відповідному процесуальному документі (рішенні). Про неоднакове застосування норми права свідчить неоднакове її розуміння судом виключно в процесі правозастосування, що зумовлює ухвалення рішень, які мають різний зміст.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних випадків в акті застосування норм права.

Відтак, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

Як зазначено у заяві засудженого ОСОБА_3 про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України, на ухвалу апеляційного суду ним було подано касаційну скаргу, до якої згодом було внесено доповнення в якому порушувалося питання про повернення справи до суду першої інстанції у зв'язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК, оскільки він не містить належним чином сформульованого обвинувачення щодо нього.

Проте зі змісту оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції убачається, що у касаційній скарзі на ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_3 засуджений не посилався на порушення при складанні обвинувального акту вимог статті 291 КПК, внаслідок чого суд касаційної інстанції в ухвалі не навів конкретних висновків щодо правильності чи неправильності застосування саме цієї норми права. Даних про надходження доповнень до касаційної скарги ухвала касаційного суду не містить.

Отже, реального відображення в оспореному судовому рішенні норма процесуального права, передбачена статтею 291 КПК, не знайшла.

За таких обставин, сам по собі факт позначення в заяві неоднакового застосування касаційним судом зазначеної норми КПК, без правового висновку касаційної інстанції про правильність чи неправильність її застосування, свідчить про необґрунтованість заяви відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК.

Перевірка ж доводів заявника про допущення істотних порушень кримінального процесуального закону під час досудового і судового провадження, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невірна оцінка доказів судами, тощо, перебуває поза межами законодавчо визначених повноважень Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, та є недопустимою. Адже вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2016 року, наданій для порівняння, містяться висновки касаційного суду про порушення судом апеляційної інстанції вимог абзацу 6 пункту 2 частини першої і частини другої статті 419 КПК.

За таких обставин, наведені засудженим ОСОБА_3 у заяві дані не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Також, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що згідно з частиною першою статті 458 КПК висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України.

Так, у висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року (справа № 5-328кс16), зазначено, що у разі, якщо наведені у обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, відсутність чіткого формулювання обвинувачення (формальне недотримання вимог пункту 5 частини другої статті 291 КПК) не дає підстав стверджувати, що зміст обвинувачення є неконкретним, а отже істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке обумовлює скасування судових рішень у конкретному кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верхового Суду України вважає, що подана засудженим ОСОБА_3 заява про перегляд судових рішень щодо нього є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи щодо нього до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_3 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України вироку Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 24 липня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_4