АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/232/17 Справа № 183/616/17 Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги ОСОБА_6 зазначає, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про накладення арешту на майно не прийняв до уваги грубе порушення кримінально - процесуального закону України з боку органів досудового розслідування, а саме: їй не було вручено копію протоколу, як особі, у якої вилучено майно.

Зазначає, що транспортний засіб було вилучено при наявності підстав вважати, що той зберігає на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, але зазначені в ухвалі змиви було зроблено, що вказує на відсутність необхідності обмеження її права на користування цим майном.

При вирішенні питання про арешт майна слідчим суддею не враховано розумність та співрозмірність обмеження права ОСОБА_6 щодо використання автомобіля та наслідки його арешту.

Ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Новомосковського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області та накладено арешт, а саме: заборонено відчужувати, користуватися, розпоряджатися будь-якій особі автомобілем марки «Honda Accord», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , ключами від вказаного автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_3 , з метою забезпечення збереження речового доказу.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що слідчий довів наявність достатніх підстав вважати, що вилучені речі, цінності можуть бути предметами та засобами кримінального правопорушення, і окрім того, у разі не накладення арешту на вказані речі та майно, можуть бути втрачені сліди кримінального правопорушення, що може перешкодити кримінальному провадженню, так як тільки у випадку накладення арешту на майно, заборони його використання володільцем, може бути виконане завдання щодо забезпечення збереження слідів кримінального правопорушення та для забезпечення проведення відповідних експертиз.

Заслухавши доповідь судді, адвоката ОСОБА_8 - представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, який апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пояснення слідчого, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Вирішуючи питання про дотримання ОСОБА_6 строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику скаржника та її представника, а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного скарження для останнього обчислюється з дня отримання ним копії даної ухвали.

Наявними матеріалами встановлено, що ОСОБА_6 копію ухвали слідчого судді отримала 22 лютого 2017 року, а апеляційна скарга подана до суду 27 лютого 2017 року, тобто в строк, передбачений ст. 395 КПК України, тому питання про поновлення строку апеляційним судом не вирішується.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованості оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально- протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З наданих матеріалів вбачається, що об`єктивна сторона розслідуваного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 2 ст. 296 КК України, полягає в тому, що невідомі особи грубо порушили громадський порядок, а саме, вчинили хуліганські дії відносно потерпілого ОСОБА_9 , погрожували йому фізичною розправою та завдали тілесні ушкодження.
Під час досудового розслідування потерпілий ОСОБА_9 впізнав за фотознімками ОСОБА_10 , як власника автомобіля «Honda Accord», білого кольору, д.н. НОМЕР_1 , та чоловіка, який 19 січня 2017 року спричинив йому тілесні ушкодження та заштовхнув до багажника автомобіля «Honda Accord».
Проведеними оперативно-розшуковими заходами встановлений автомобіль «Honda Accord», білого кольору, д.н. НОМЕР_1 , користувачем якого є ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_1 .
В ході досудового розслідування встановлено, що вилучений автомобіль марки «Honda Accord» білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , на праві власності належить ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
Обґрунтованість підозри у вчиненні згаданого кримінального правопорушення наданими матеріалами, - протоколом допиту потерпілого, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, висновком спеціаліста СМЕ, протоколом огляду місця події, протоколом допиту свідка ОСОБА_11 - підтверджується достатньою мірою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.
Наявність такої обгрунтованої підозри дає підстави для висновку, що майно, а саме: автомобіль марки «Honda Accord», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_3 , є доказами факту та обставин, що встановлюються у цьому кримінальному провадженні, а отже є речовими доказами. Таким чином, це майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів, а отже оскаржувана ухвала слідчого судді є обґрунтованою та відповідає вимогам процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищенаведених висновків колегії суддів.

Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.

Що стосується посилань апеллянта на недостатню вмотивованість оскаржуваної ухвали та відсутність необхідності обмеження її права на користування автомобілем, колегія суддів оцінює критично з міркувань, наведених вище щодо обгрунтованості підозри у вчиненні розслідуваного кримінального правопорушення та відповідності арештованого майна критеріям ст. 98 КПК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року про накладення арешту на майно залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному оскарженню не підлягає.

Судді

________ ___________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4