Справа № 163/336/17
Провадження № 1-кп/163/48/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 лютого 2017 року Любомльський районний суд Волинської області
у складі: головуючої - судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль кримінальне провадження №0000593 про обвинувачення
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, грома-
дянина України, з середньою освітою, одруженого, не-
працюючого, військовозобов`язаного, раніше судимого:
- 30.06.1999 року Нововолинським міським судом Волинської області за ч.3 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання вироку на 2 роки та штрафу в розмірі 680 грн.;
- 31.01.2000 року Нововолинським міським судом Волинської області за ч.2 ст.141 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.43 КК України, приєднано невідбуте покарання за вироком від 30.06.1999 року та призначено до відбуття 3 роки 6 місяців позбавлення волі у ВТК з конфіскацією, звільнений 07.06.2003 року по відбуттю покарання;
- 07.05.2004 року Нововолинським міським судом Волинської області за ч.1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;
- 02.08.2004 року Нововолинським міським судом Волинської області за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.71 КК України, частково приєднано невідбуте покарання за вироком від 07.05.2004 року, призначено до відбуття 3 роки 2 місяці позбавлення волі, звільнений 17.08.2007 року по відбуттю покарання;
- 26.10.2009 року Нововолинським міським судом Волинської області за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік, звільнений 14.05.2010 року по відбуттю покарання;
- 21.01.2011 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців;
- 23.03.2011 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком від 21.01.2011 року остаточно призначено до відбуття 4 роки позбавлення волі;
- 30.05.2011 року Нововолинським міським судом Волинської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком від 23.03.2011 року остаточно призначено до відбуття 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений 26.06.2015 року по відбуттю покарання;
у вчиненні кримінального правопорушення (зло-
чину), передбаченого ч.2 ст.185 КК України, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_5 , будучи раніше засудженим за вчинення умисних злочинів, в тому числі корисливих, судимості за які не зняті і не погашені у встановленому законом порядку, на шлях виправлення та перевиховання не став, повторно, переслідуючи корисливий мотив та керуючись метою таємного заволодіння чужим майном, 26.11.2016 року приблизно о 23 годині 00 хвилин, перебуваючи в автомобілі марки «Опель Віваро», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який стояв навпроти АЗС «ВОГ», що в с. Старовойтове Любомльського району Волинської області, шляхом вільного доступу, таємно викрав з даного автомобіля приналежне ОСОБА_4 майно, а саме: мобільний телефон марки «Аррle», моделі «iPhone 4S», ІМЕІ: НОМЕР_2 , поміщений в чохол чорного кольору, загальною вартістю 1980,00 грн., який знаходився у речовому відділенні передньої панелі автомобіля, та ноутбук марки "НР", моделі "635", поміщений у сумку чорного кольору, загальною вартістю 3183,33 грн., який знаходився на задньому сидінні даного автомобіля, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_4 майнової шкоди на загальну суму 5163,33 грн.
Таким чином, ОСОБА_5 , своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.2 ст.185 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю та показав, що 26 листопада 2016 року, повертаючись з Республіки Польща в Україну, приблизно о 20-21 годині він підійшов до автомобіля марки «Опель Віваро», який стояв у черзі на польський пункт пропуску, та попросив у чоловіків, які у ньому знаходились, перевезти його через кордон, на що останні погодились, і вони разом прослідували в Україну. Вказав, що в автомобілі він сидів на передньому сидінні, поруч з потерпілим. Перетнувши кордон, вони в`їхали на територію України та, проїхавши декілька метрів від кордону, він попросив водія зупинити автомобіль біля АЗС, оскільки на нього там чекав водій, який мав забрати його додому. Коли він виходив з автомобіля, то побачив, що водій разом з пасажиром на нього уваги не звертали, між собою про щось розмовляли, і в цей момент, скориставшись даною ситуацією, він взяв з відкритого бардачка автомобіля телефон марки «Айфон 4S», який забрав з собою, та, крім цього, дістаючи свою сумку разом з пакетом, які знаходились позаду передніх сидінь, разом з ними також взяв й іншу сумку з ноутбуком, яка знаходилась поряд з його речами, та з усім цим він пішов до автомобіля, на якому чекав його водій та з останнім поїхали додому у місто Нововолинськ. Вказав, що під час того, як він забирав речі потерпілого, останній цього не бачив, та в цей момент у нього не виникало думки про те, що з вказаними речами він має зробити. Приїхавши додому, викрадені речі поклав в одній з кімнат власного будинку. Наступного дня 27.11.2016 року, приблизно о 10 годині ранку до нього додому приїхали дві особи, з якими напередодні їхав з Республіки Польща в Україну, та останнім він віддав викрадені речі, при цьому, за вчинене у них попросив вибачення. За свою поведінку по відношенню до потерпілого він шкодує, в останнього просив вибачення, яке він прийняв, у вчиненому щиро розкаявся та просив суд його суворо не карати.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 дав суду показання про те, що 26 листопада 2016 року разом зі своїм знайомим ОСОБА_6 на автомобілі останнього марки «Опель Віваро» вони повертались з Республіки Польща в Україну та, перебуваючи у пункті пропуску в РП, до їх автомобіля підійшов обвинувачений, який, пояснивши, що в Республіці Польща у нього викрали усі його грошові кошти, попросив переїхати з ними через кордон на Україну, на що вони погодились та разом прослідували до кордону. Після 21 години, пройшовши митний контроль та проїхавши від митного поста орієнтовно 200 м., біля АЗС «ВОГ», обвинувачений попросив водія зупинити автомобіль, пояснивши, що на АЗС на автомобілі його чекає знайомий, щоб забрати додому. Обвинувачений, забравши свої речі, пішов до автомобіля, який стояв поруч АЗС. Через деякий час після цього, він виявив відсутність сумки з ноутбуком, яка знаходилась за переднім сидінням водія, а в подальшому, «обшукавши» весь автомобіль, також виявили відсутність телефону марки «Айфон», поміщеного у чохол, який знаходився в бардачку автомобіля. Тоді він зрозумів, що вказані речі викрав обвинувачений, якого вони підвозили з РП в якості пасажира. Про даний факт він повідомив в поліцію, а в подальшому написав відповідну заяву. Вказав, що викрадені речі ОСОБА_5 йому повернув на наступний день та до останнього він будь-яких претензій не має. При призначенні обвинуваченому покарання, просив суд його суворо не карати, разом з тим, в судових дебатах погодився з позицією прокурора, яка просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 1,6 років реально.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування злочині, передбаченому ч.2 ст.185 КК України, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а учасники судового провадження не заперечили щодо фактичних обставин обвинувачення та заявили про те, що їх не оспорюють, тому суд, на підставі ч. 3 ст.349 КПК України, зі згоди останніх, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо даних обставин.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України та з огляду на детальні показання обвинуваченого та потерпілого, які між собою в повному обсязі узгоджуються, у суду немає об`єктивних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні даного злочину.
У відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі, яка вчинила злочин, було призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

На підставі зазначених положень закону, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, який, згідно ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості.

До пом`якшуючих покарання ОСОБА_5 обставин, суд відносить його щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого потерпілому збитку.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , суд визнає рецидив злочинів, оскільки, хоча судимість останнього за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 30.05.2011 року має значення для кваліфікації його дій за ознакою повторності, однак ОСОБА_5 має попередні незняті та непогашені у встановленому порядку судимості за вчинення інших умисних злочинів.

По відношенню до особи обвинуваченого, суд приймає до уваги його молодий вік, стан здоров`я, спосіб життя, сімейний та майновий стан (одружений, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається), те, що останній має постійне місце проживання та реєстрації, за яким скарг на його поведінку не надходило, що суд розцінює як посередню характеристику, на диспансерному обліку в лікаря-нарколога та в лікаря-психіатра не перебуває, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, в тому числі корисливих, та у молодому віці уже має вісім незнятих і непогашених у встановленому законом порядку судимостей, серед яких 7 - за корисливі злочини проти власності, при цьому, відбувши покарання у виді позбавлення волі за останнім вироком, належних висновків для себе не зробив та через незначний проміжок часу вчинив аналогічний корисливий злочин проти власності, що свідчить про його суспільну небезпечність для оточуючих та схильність до вчинення злочинів.
Також суд враховує відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого зі сторони потерпілого, а також висловлену останнім позицію щодо призначення ОСОБА_5 покарання.
Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи обвинуваченого про перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, оскільки дана обставина належними доказами не підтверджена.
З врахуванням наведеного, на переконання суду, поведінка обвинуваченого свідчить про його вперте небажання ставати на шлях виправлення і вказує на стійкість його злочинних переконань, а тому підстав для застосування положень ст.75 КК чи ст.69 КК України, не вбачає.
Сукупність встановлених обставин та характер вчиненого злочину дає підстави для висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і обирає йому відповідне покарання в межах санкції статті КК України, за якою йому висунуте обвинувачення, у виді позбавлення волі.
Призначене ОСОБА_5 покарання, саме в такому виді, відповідатиме вимогам ст.50, 65 КК України, принципам законності, справедливості на індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта в загальній сумі 527,76 грн., за проведення судової товарознавчої експертизи, - підлягають стягненню з обвинуваченого в дохід держави.
Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_5 , до вступу вироку в законну силу, залишити без змін у вигляді особистого зобов`язання.
Керуючись ст.ст. 368, 369, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Речові докази:
-мобільний телефон марки «Айфон 4», ІМЕІ: НОМЕР_2 , в чохлі чорного кольору, сумку до ноутбука чорного кольору, в якій знаходиться ноутбук марки «НР-635», які передані на зберігання потерпілому ОСОБА_4 , - залишити у володінні останнього.
Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні в сумі 527 (п`ятсот двадцять сім) гривень 76 копійок за проведення судової товарознавчої експертизи.
Запобіжний захід ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, залишити попередній у вигляді особистого зобов`язання.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області на протязі 30 днів із дня його проголошення через Любомльський районний суд Волинської області.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Головуюча: суддя ОСОБА_1