Справа № 755/6615/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю представника ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.04.2016 за № 0005160,

в с т а н о в и в :
До слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання заявника обгрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді від 15.04.2016 року у справі № 755/6615/16-к було накладено арешт на його майно без урахуванням положень ст.ст. 172-173 КПК України, без його виклику у судове засідання. На цей час в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, адже сам арешт було накладено необґрунтовано.
У судовому засіданні заявник заяву підтримав, просив задовольнити зі вказаних в останні підстав.

У судове засідання слідчий та прокурор, будучи належним чином повідомленими про розгляд клопотання не з`явилися, про причини неявки не повідомили у зв`язку з чим, слідчий суддя, враховуючи положення ч. 3 ст. 306 КПК України, вважає за можливе провести розгляд клопотання у відсутність останніх.

Тож, слідчий суддя, дослідивши надане клопотання на відповідність КПК України, кримінальне провадження, заслухавши думку учасників процесу, приходить до наступного.

З положень ст. 174 КПК України слідує, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

У даному випадку, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.04.2016 року, накладено арешт на майно, що вилучене в ході огляду приміщення за адресою: м. Київ, вул.. Миколи Кібальчича 19 В, а саме на майно: 26 системний блок до персонального комп`ютера, 25 моніторів до персонального комп`ютера, 1 клавіатура до персонального комп`ютера, 24 стільці, 24 столи, грошові кошти в сумі 3957 гривень, два комплекти ключів,одну машинку для друку чеків, оскільки вилучене обладнання підпадає під критерій ч. 2 ст. 167 КПК України, адже використане, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а у разі незастосування даного запобіжного заходу/, вилучене обладнання, може зникнути або бути пошкоджено, що може призвести до його втрати та втрати речових доказів у кримінальному провадженні.

12.04.2016 року постановою слідчого вилучені речі визнано речовим доказом.

При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання про арешт майна суперечить вищезазначеним вимогам КПК України та безпосередньо п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132 КПК України.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи.

Однак, у даному випадку слідчим суддею не встановлено обставин, які б свідчили про те, що арешт накладено з порушенням вимог діючого законодавства, загальних принципів міжнародного права, тобто було дотримано принципу «законності» і він не був свавільним, саме втручання є пропорційним, адже відповідає тяжкості правопорушення і не становить особистий і надмірний тягар для особи.

Обставин передбачених ст. 174 КПК України, які б слугувати умовою для скасування арешту майна повністю чи частково не встановлено.
За таких умов, слідчий суддя вважає за необхідне у задоволені клопотання відмовити, як такому, що є сумнівним за своєю суттю, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 170-174, 309, 372-376 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.04.2016 за № 0005160, - відмовити.

Ухвала оскарження не підлягає та є обов`язковою до виконання на всійтериторіїУкраїни.
Визначити час проголошенняповного тексту ухвали - 15 год. 30 хв. 03.06.2016.

Слідчийсуддя: ОСОБА_1