Справа № 336/2135/16-к
Провадження № 1-кп/336/256/2016

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2016 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , розглянувши в підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ур. м. Токмак, Запорізької області, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває вищевказаний обвинувальний акт по кримінальному провадженню відносно відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити судовий розгляд кримінального провадження відповідно до обвинувального акту, у відкритому судовому засіданні, вважає обвинувальний акт складеним з додержанням всіх вимог ст.291 КПК України, кримінальне провадження підсудне Шевченківському районному суду м. Запоріжжя. Підстав для прийняття іншого процесуального рішення не вбачає.
Обвинувачений та його захисник вказали, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України та має бути повернутий прокурору, оскільки стороною обвинувачення не визначені належні потерпілі по кримінальному провадженню, не визначений розмір матеріальної шкоди. Щодо іншого учасника ( ОСОБА_7 ), за попередньою змовою з яким ОСОБА_4 вчиняв дії, які кваліфіковані за ст. 289 ч. 2 КК України, кримінальне провадження безпідставно виділено в окреме провадження.
Потерпілий ОСОБА_6 підтримав думку прокурора.
Потерпіла ОСОБА_8 не з`явилась в судове засідання 22.06.2016 р. з поважної причини (хвороба), але була присутньою в судових засіданнях 10.05, 19.05, 09.06 року та фактично підтримувала позицію захисту про необхідність повернення обвинувального акту прокурору та об`єднання справ в одне провадження.
Вислухавши учасників провадження, дослідивши матеріали обвинувального акту суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 314 КПК України за результатами проведення підготовчого судового засідання суд має право прийняти наступні рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу; закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 317 КПК України у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень. Матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.
При дослідженні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування судом встановлено наступне.
Як зазначено в обвинувальному акті ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України за наступних обставин.
17.09.2015 року приблизно о 23-00 год. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 приїхали на автомобілі «Хонда Сівік» в кузові червоного кольору, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , на зупинку громадського транспорту «Молочна», що розташована по автомобільній магістралі «Харків Сімферополь» в м. Запоріжжя, в напрямку м. Харків, де в подальшому вживали алкогольні напої. В цей час на протилежній стороні автомобільної магістралі знаходився ОСОБА_6 на автомобілі «ВАЗ 2103» в кузові білого кольору, д.р. НОМЕР_2 , який належить потерпілій ОСОБА_8 та який перебував у правомірному користуванні потерпілого ОСОБА_6 .
В подальшому 18.09.2015 приблизно о 02-15 год. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, перейшли на протилежну сторону автомобільної магістралі, де у них на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_6 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 з метою уникнення тілесних ушкоджень та фізичної розправи відбіг до автомобіля «ВАЗ-2103» на незначну відстань. В цей час ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , скориставшись тим, що ОСОБА_6 знаходився на відстані, почали розбивати скло автомобіля «ВАЗ 2103», а саме ОСОБА_4 розбив заднє праве скло пасажирської двері та переднє скло вказаного автомобіля.
Після чого, приблизно о 02-20 год. 18.09.2015 ОСОБА_7 маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою з ОСОБА_4 з метою доїхати до місця свого проживання та з мотивів помсти, після конфлікту з ОСОБА_6 знаходячись біля зупинки громадського транспорту «Молочна» на автомобільній магістралі «Харків Сімферополь» в м. Запоріжжя, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний намір, не маючи права на користування, володіння, розпорядження автомобілем, самовільно, всупереч волі ОСОБА_6 сів за кермо автомобіля «ВАЗ 2103» через незачинені двері на водійське місце, двигун якого знаходився в заведеному стані, де натиснувши на педаль газу, зрушив з місця та розпочав рух по автомобільній магістралі «Харків-Сімферополь» в бік вул.. Кузнецова в м. Запоріжжя за автомобілем «ВАЗ 2103» який перебував у правомірному користуванні ОСОБА_6 та на вказаному автомобілі з місця скоєння злочину зник, тим самим розпорядився автомобілем за власним розсудом, але проїхавши незначну відстань автомобіль «ВАЗ 2103» зупинився на мосту через річку «Мокра-Московка» на автомобільній магістралі «Харків-Сімферополь» в м. Запоріжжя, у зв`язку з тим, що закінчився бензин.
Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , маючи єдиний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, діючи умисно, з мотивів помсти, з метою реалізації свого злочинного наміру розподілили між собою ролі таким чином, що ОСОБА_7 залишається за кермом автомобілю ВАЗ 2103 та буде керувати ним, а ОСОБА_4 на автомобілі Хонда Сівік буксируватиме автомобіль ВАЗ 2103, який знаходився під керуванням ОСОБА_7 ,а також останні узгодили напрямок руху. А саме вирішили продовжити рух по трасі Харів-Сімферополь в напрямку перетину вул. Кузнєцова, а також ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_4 , щоб останній зупинив автомобіль після проїзду залізничного мосту біля перетину вул. Садівництва та траси Харків-Сімферополь.
Розподіливши таким чином ролі, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_4 з автомобілю ВАЗ 2103 дістав трос для буксирування, один кінець якого прив`язав до передньої частини автомобілю ВАЗ 2103, а другий кінець до задньої частини автомобілю "Хонда Сівік", після чого, продовжуючи свій злочинний умисел сів на водійське сидіння автомобіля ОСОБА_9 , на якому почав буксирування автомобілю ВАЗ 2103 в бік вул. Кузнецова у м. Запоріжжя.
В подальшому 18.09.2015 року о 02.35 годині вказаний автомобіль ВАЗ 2103 під незаконним керуванням ОСОБА_7 , який знаходився на буксирі у автомобіля «Хонда Сівік» д.н. НОМЕР_1 , під керування ОСОБА_4 , був зупинений працівниками міліції на трасі Харків-Сімферополь у м. Запоріжжя.
Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Відповідно до ст. 291 ч. 2, 4 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості:
1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;
2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;
5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;
7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;
8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);
9) дату та місце його складення та затвердження.
До обвинувального акта додається:
1) реєстр матеріалів досудового розслідування;
2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування;
3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу);
4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного;
5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:
1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;
3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;
4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;
5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;
6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;
7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.
Однією з основних засад кримінального провадження є законність, яка визначає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Стаття 6 ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення щонайменше такі права:
a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;
b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Таким чином, для забезпечення ефективного захисту від пред`явленого обвинувачення пред`явлене особі обвинувачення повинно бути детальним, повним, чітким та зрозумілим та містити у собі усі відомості щодо події кримінального правопорушення, виду та розміру шкоди, форми вини, мотиву та мети кримінального правопорушення, тощо.
Однак, вищевказаним вимогам обвинувальний акт не відповідає у зв`язку з наступним.
Стаття 289 ч. 2 КК України передбачає відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або поєднані з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинені з проникненням у приміщення чи інше сховище, або якщо вони завдали значної матеріальної шкоди.
Відповідно до пункту 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.
Заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто до початку виконання дій, які становлять об`єктивну сторону злочину, домовилися про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував цим засобом. Проте не підлягають кримінальній відповідальності за ст. 289 КК особи, які не брали участі у вилученні транспортного засобу, але після заволодіння ним винною особою здійснили поїздку на ньому.
Однак, при описанні події злочину органом досудового слідства не визначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 заздалегідь, тобто до фактичного вибуття автомобілю з правомірного володіння ОСОБА_6 мали попередню змову на незаконне заволодіння вказаним автомобілем.
Фактично, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному заволодінні автомобілем самостійно, між тим як ці дії його кваліфіковані ст. ст. 289 ч. 2 КК України без застосування будь-якої кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч. 2 ст. 289 КК України.
Також всупереч вимогам ст. 91, 291 КПК України в обвинувальному акті не вказані мотив скоєння злочину, а саме зазначено, що це відбулось з мотивів помсти як з боку ОСОБА_7 , так і з боку ОСОБА_4 , однак, при цьому не вказано помсти за що та кому саме.
Крім цього, в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_7 заволодів автомобілем шляхом вільного доступу, натомість як потім значено, що це відбулось всупереч волі ОСОБА_6 .
Суд також погоджується з тим, що стороною обвинувачення не з`ясовані питання того, яким саме особам спричинено шкоду внаслідок злочину, а також не з`ясовано яку саме шкоду та в якому розмірі (значному чи іншому), що є обов`язковим відповідно до ст. 91 КПК України.
Так, відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Таким чином, для отримання статусу потерпілого особа повинна звернутися з заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заявою про залучення її до провадження як потерпілого, зазначивши при цьому якої шкоди вона зазнала від злочину. Винесення слідчим постанов з цього приводу КПК України не передбачає.
Як вбачається з обвинувального акту, автомобіль ВАЗ 2103 перебував у правомірному володінні ОСОБА_6 , який і звернувся з заявою про скоєння злочину та був залучений в якості потерпілого до участі у кримінальному провадженні.
В подальшому постановою слідчого до провадження в якості потерпілої залучено ОСОБА_10 . При цьому не зрозуміло, чи зверталась вона з такою заявою до слідчого. При цьому при викладенні обставин скоєння злочину, які прокурор вважає встановленими, навіть не згадується про ОСОБА_8 та не вказується якими саме діями саме цій особі спричинено матеріальну шкоду та яку саме.
Відповідно до ст. 55 ч. 5 КПК України виключно за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Натомість таких процесуальних рішень щодо відмови у визнанні потерпілим ОСОБА_6 слідчим не приймалось.
За таких обставин суд вважає, що органом досудового розслідування не конкретно визначено коло осіб, які зазнали матеріальної та моральної шкоди, та якими за ст. 289 КК України можуть як власники, так і законні користувачі автомобілю.
Судом при цьому враховуються посилання потерпілої ОСОБА_8 про те, що викрадений автомобіль було повернуто, але розмір матеріальної шкоди, який полягає у відновлювальному ремонті завданих автомобілю пошкоджень в ході досудового розслідування не визначався.
Враховуючи, що в обвинувальному акті повинні бути зазначені відомості про кожного потерпілого, суд вважає, що за таких обставин обвинувальний акт вимогам ст. 291 КПК України не відповідає, а стороною обвинувачення не визначені усі особи, які мають право брати участь у провадженні в якості потерпілих,чим обмежено їх права.
На переконання суду виклад обставин скоєння злочину, які прокурор вважає встановленими, суперечить формулюванню обвинувачення та кваліфікації дій обвинуваченого, наведених в обвинувальному акті, а також в обвинувальному акті не визначені мотиви скоєння злочину, щ є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.
На думку суду, виділення матеріалів відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в окремі провадження суперечить вимогам ч.4 ст. 317 КПК України, оскільки це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.
Керуючись ст. 314, 392, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_4 , звинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, повернути прокурору Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів після її оголошення через суд, який її ухвалив.

Суддя ОСОБА_1