Провадження № 1-кп/761/120/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України,
В С Т А Н О В И В:
судом проводиться судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , якому висунуте обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України.
У відповідності до ст. 331 КПК України головуючим на обговорення учасників судового розгляду поставлено питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою до спливу двомісячного строку, який закінчується 01 серпня 2016 року.
В судовому засіданні неодноразово, колишній командир обвинуваченого - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , звертався до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_7 з-під варти під його особисту поруку, або поміщення останнього під домашній арешт за місцем проживання ОСОБА_8 , а саме: АДРЕСА_3 .
Заслухавши доводи сторони обвинувачення в особі прокурора, який вважає за необхідне продовжити термін запобіжного заходу у виді тримання під вартою, сторони захисту в особі обвинуваченого та його захисника, які клопотали про зміну запобіжного заходу на особисту поруку або інший, вивчивши обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування та інші матеріли кримінального провадження, суд дійшов висновку про таке.
Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він, перебуваючи на посаді заступника командира авіаескадрильї Національної гвардії України - начальника штабу військової частини (далі - в/ч) № НОМЕР_2 , у період з березня 2015 року по даний час, займаючи керівну посаду в структурі Національної гвардії України, підрозділи якої задіяні для виконання завдань в зоні проведення антитерористичної операції (далі - АТО) на сході України, здійснював збір та передачу активним учасникам терористичної організації «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР») інформації щодо місцезнаходження комплектів боєприпасів та бойових літаків сил АТО на аеродромі в м. Краматорськ Донецької області, тактико-технічних характеристик літальних апаратів сил АТО, місць дислокації, маршрутів переміщень та пунктів призначення окремих підрозділів сил АTO, а також щодо маршрутів польотів літерних авіарейсів високопосадовців Української влади в зоні АТО, чим сприяв діяльності зазначеної терористичної організації.

Відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є убезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

На даний час ризики, відповідно до яких підзахисному ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відповідно до ст. 177 КПК України в даному кримінальному провадженні фактично відпали, або зведені до мінімуму, оскільки в перебігу судового розгляду усі речові докази та документи у даному кримінальному провадженні судом досліджені, а тому відсутній ризик щодо знищення або спотворювання документів та речей, які є речовими доказами по даній справі; ОСОБА_7 не зможе впливати на свідків, інших невстановлених слідством причетних осіб у цьому кримінальному провадженні, оскільки всі свідки по даному кримінальному провадженню допитані; підстав передбачати перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню немає, оскільки ОСОБА_7 надавав допомогу слідчим органам та всіляко сприяв здійсненню досудового розслідування; ОСОБА_7 раніше не судимий та підстав стверджувати про наявність ризику, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення не вбачається; крім того, враховуючи, що колишній командир обвинуваченого - громадянин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , надає ОСОБА_7 для проживання власне житло, ризик переховування ОСОБА_7 від слідства та правосуддя може бути усунутий, шляхом застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

До висновку про можливість застосування домашнього арешту до обвинуваченого суд дійшов, виходячи з наступного.

Так, суд враховує, що ОСОБА_7 в повній мірі сприяв слідству та надавав відповідні показання, повністю усвідомлюючи себе винним за вчинення даного правопорушення, відповідно до обвинувального акту реальна шкода, вчиненим кримінальним правопорушенням не завдана.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Стороною обвинувачення не надано жодного обґрунтованого доказу та доводів про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно п. 9 листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання в порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до кримінального процесуального законодавства України», виключно «єдиною» метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із дохідністю запобігання ризикам, передбачених ст.177 КПК України.

Рішенням Європейського суду з прав людини "Єлоєв проти України" від листопада 2008 року регламентовано, що після спливу певного проміжку часу досудового розслідування, судового розгляду, навіть обґрунтована підозра у чиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою звинуваченого, а тому суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції було констатовано у таких рішеннях Європейського суду з прав людини: «Буров проти України» (рішення ЄСПЛ від 17 березня 2011 року), «Болдирєв проти України» (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року), «Борисенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), Прокопенко проти України" (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року), «Колесніков гроти України» (рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року), «Паскал проти України» рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), «Плєшков проти України» (рішення ЄСПЛ гід 10 лютого 2011 року), «Третьяков проти України» (рішення ЄСПЛ від 29 вересня 2011 року), «Іззетов проти України» (рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), Тодоров проти України» (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року), «Цигоній проти /країни» (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 2011 року), «Харченко проти України» вішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Корнейкова проти України» (рішення -ГСПЛ від 19 січня 2012 року).

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

У своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що тяжкість злочину, вчиненого обвинуваченим, та ризик його ухилення від слідства залишаються єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення. Проте згідно з п. 3 ст. 5 конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «I.A. проти Франції», від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

Порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції у справі «Харченко проти України» констатовано з огляду на те, що рішення судів про продовження строку тримання заявника під вартою не містили належних підстав для такого тримання та національні органи влади не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

Порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції у справі «Плєшков проти України» визнано у зв`язку з тим, що у рішеннях про продовження строку тримання заявника під вартою національні суди не зазначали належних та відповідних підстав для такого тримання (Київський районний суд м. Харкова, апеляційний суд Харківської області).

Порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції у справі «Третьяков проти України» констатовано з огляду на те, що у рішеннях суду (Дзержинський районний суд м. Харкова), згідно з якими продовжувалось застосування до заявника запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, були відсутні відповіді суду на аргументи заявника щодо незаконності тримання його під вартою у відповідних судових рішеннях.

Таким чином, порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції у згаданих вище рішеннях ЄСПЛ констатувалося, як правило, у зв`язку з:

- відсутністю у рішеннях суду про тримання особи під вартою посилання на те, що саме з обставин справи змусило суд дійти висновку про актуальність законодавчо визначених підстав для тримання особи під вартою. Так, наприклад, суд часто як підставу для продовження тримання особи під вартою зазначав, що у разі звільнення підозрюваний (підсудний) може ухилитися від слідства та перешкоджати встановленню істини, не зазначаючи, що саме з обставин справи змусило його дійти такого висновку;

- відсутністю в рішеннях щодо продовження тримання особи під вартою аналізу актуальності ризиків, які на початку слідства були підставою для взяття під варту. Підхід ЄСПЛ до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою - як протягом досудового розслідування, так і судового розгляду - ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право на свободу особи;

- відсутністю у рішеннях щодо тримання особи під вартою аналізу можливості застосування до особи інших, окрім взяття особи під варту, запобіжних заходів.

Таким чином, врахуванню підлягає, що Верховною радою України 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, що є міжнародним договором, на підставі якого більшість європейських держав зобов`язалися дотримуватися прав та основоположних свобод людини. Ці права гарантуються як самою Конвенцією, так і протоколами до неї (Протоколи № 1, 4, 6, 7, 12 і 13), згода на обов`язковість яких надана державами сторонами Конвенції.
Відповідно до статті 9 Конституції України "чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України". Таким чином, Конвенція та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства.
Ратифікувавши Конвенцію Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини, що є міжнародним органом, який за умов, визначених Конвенцією, може розглядати заяви, подані особами, які скаржаться на порушення своїх прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Юридичний зміст основних принципів міжнародного права закріплює зобов`язання кожної держави виконувати свої міжнародно-правові зобов`язання, а засоби реалізації цих зобов`язань визначаються національним правом, якщо інше не випливає з міжнародно-правової норми. У статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року закріплено принцип добросовісного виконання державою своїх міжнародних зобов`язань. Відповідно до цієї норми держава-учасниця не може посилатися на положення свого внутрішнього права для виправдання невиконання нею міжнародного договору.
Відповідно з вимогами ч. 5 ст. 176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 9 КПК України, у разі якщо норми цього кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

На підставі наведеного, враховуючи, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, сприяв органам досудового розслідування, не має на меті переховуватись від суду та має можливість перебувати під домашнім арештом за адресою: АДРЕСА_3 , колегія суддів вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою допустимо та доцільно змінити на домашній арешт, з урахуванням принципів, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свободта вищенаведеної практики Європейського суду з прав людини, норми яких у даному випадку привалюють над вимогами внутрішнього законодавства, оскільки ризики, які передбачені статтею 177 КПК України на даний момент фактично відсутні, а одна тільки тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачено ОСОБА_7 , не є визначальним фактором і безумовною обставиною подальшого продовження застосування даного запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 9, 176, 177, 178, 181, 197, 199, 331, 376 КПК України, суд
у х в а л и в:
Змінити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Донецьк, українцю, громадянину України, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_4 (вч №2269 «ж»), раніше не судимому, запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, звільнивши його з-під-варти в залі суду негайно.
Заборонити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за адресою: АДРЕСА_3 . цілодобово.
Зобов`язати ОСОБА_7 прибувати до суду за кожною вимогою, носити засіб електронного контролю.
Термін дії ухвали встановити строком 60 діб, тобто до 16 вересня 2016 року включно.
Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора ОСОБА_5 .
Копію ухвали направити до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві для виконання.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали оголосити 22 липня 2016 року о 08 годині 00 хвилин.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3