В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань15.06.2015 за № 0008683 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою освітою, не заміжньої, працюючої продавцем в супермаркеті «Сільпо», зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 14.06.2015 приблизно з 13 годині 00 хвилин перебувала біля озера «Тельбін» по проспекту Тичини, 20, в м. Києві, де разом із своїм знайомим другом ОСОБА_6 відпочивали вживаючи у тому числі пиво.

Того ж дня біля озера «Тельбін» по проспекту Тичини, 20, в м. Києві, але в іншому місці, вживав алкогольні напої та відпочивав із друзями потерпілий ОСОБА_7 ..
Приблизно о 16:10 14.06.2015 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виник конфлікт на побутовому ґрунті, в ході якого потерпілий раптово й не очікувано, швидкоплинно схопив рукою ОСОБА_5 за горло, підняв вгору і відразу ж різко миттєво кинув на землю.

В результаті протизаконного спонтанного насильства зі сторони ОСОБА_7 , ОСОБА_5 знаходячись в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку потерпілого, й характеризувалося своєю неочікуваністю, миттєвістю, швидкоплинністю, нанесла йому один удар ножем, який тримала в своїй правій руці в область його грудної клітини зліва, заподіявши ОСОБА_7 тим самим тяжке тілесне ушкодження.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, будучи допитаною в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин викладених в обвинувальному акті, не визнала з огляду на те, що у цій ситуації лише захищала себе та своє життя.

У той момент, коли потерпілий її фактично піднявши вгору душив, пережила сильне душевне хвилювання та з метою захисту нанесла удар.

Дії потерпілого, у її особистісному сприйнятті реальності в тій ситуації, характеризувалися своєю неочікуваністю, миттєвістю, швидкоплинністю, через, що у її свідомості домінували сильні емоції, що знизили контроль над вчинком, певним чином гальмуючи інтелектуальну діяльність, викликали феномен «звуження» свідомості, тож і наносячи йому удар її поведінка не була обумовлена заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплювало її особистість і викликало імпульсивні, підсвідомі дії задля захисту свого життя, та які мали раптовий, афектований характер.
Також ОСОБА_8 в ході судового розгляду вказала на те, що будь-яких дій до заздалегідь спланованого нанесення тяжкого тілесного ушкодження вона не вчиняла та нанесла. У цій ситуації удар потерпілому через виникше під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі він (намір) набував з її боку саме змушеного характеру, своєрідно змінивши свідомість і переломлюючи волю. Такий стан спонукав її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію саме в такий спосіб.
При цьому вона вказала, що 14.06.2015 приблизно о 12 год. 00 хв. вона разом зі своїм знайомим ОСОБА_6 , вийшла з дому за адресою АДРЕСА_1 , та пішли до озера «Тельбін», аби посмажити шашлики. По дорозі до озера вони зустріли спільного знайомого ОСОБА_9 , якому запропонували піти спільно з ними смажити шашлики на озеро на що останній погодився. По дорозі вони зайшли в магазин «АТБ», аби купити пиво. Продукти взяли вдома. Після чого пішли на озеро та прийшли туди приблизно о 13 год. 00 хв., стали розпалювати вогонь для приготування шашликів, під час приготування яких розпивали пиво. На озері розмістилися неподалік житлового будинку АДРЕСА_2 .
Приблизно о 15 год. 00 хв. 14.06.2015 на озеро «Тельбін» неподалік, де вони знаходилися прийшла компанія чоловіків, яка складалася з трьох хлопців, в даній компанія був і потерпілий. Чомуприйшли хлопці на озеро «Тельбін» та що вони робили на озері їй не відомо.

В подальшому поївши з ними шашлики знайомий ОСОБА_10 вирішив піти додому приблизно о 15 год. 30 хв. 14.06.2015, при чому він пішов повз вищевказану компанію чоловіків.

Згодом, вона помітила, що ОСОБА_10 залишився з вищевказаною компанією, де перебував потерпілий.

Незабаром вона разом з ОСОБА_6 почали збирати речі, щоб піти додому, але цей час приблизно о 15 год. 50 хв. до них прийшов потерпілий, який був їх спільним знайомим, та почав приставати до ОСОБА_11 , а саме почав забирати його до своєї компанії. Потерпілий, забрав ОСОБА_12 до своєї компанії, а вона залишилася одна збирати речі. Збираючи речі приблизно о 16 год. 00 хв. помітила, що ОСОБА_13 присів, в цей час їй здалося, що потерпілий б`є ОСОБА_14 , так як ОСОБА_13 присівши захищався руками. Зібравши речі почала йти додому повз вищевказану компанію, щоб забрати ОСОБА_13 додому. Підійшовши до компанії чоловіків, де перебував ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 і декілька невідомих чоловіків, сказала потерпілому, щоб він не чіпав ОСОБА_13 , але у цей час, останній раптово схопив її за горло рукою та підняв вгору і відразу ж різко кинув на землю, тим самим викликав у неї стан сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку потерпілого, й характеризувалося своєю неочікуваністю, миттєвістю, швидкоплинністю, в результаті чого вона нанесла йому один удар ножем, який тримала в своїй правій руці в область його грудної клітини зліва, заподіявши ОСОБА_7 тілесне ушкодження.

Таким чином обвинувачена вважає, що в її діях відсутній склад злочину передбачений ст. 121 КК України, а саме умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, оскільки вона лише захищала себе від протиправних дій потерпілого.

В свою чергу, будучу допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що дійсно 14.06.2015 приблизно о 15 год. 00 хв. разом зі знайомими, а саме ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , прийшли на озеро «Тельбін» за адресою м. Київ, пр. Тичини, з метою посмажити шашлики. Під час перебування біля озера разом зі знайомими смажив шашлики та розпивав алкогольні напої, а саме горілку.
В подальшому, точно часу не пам`ятає, до них підійшли знайомі на ім`я ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які приєдналися до їхньої компанії.
Згодом помітив, що неподалік від них смажили шашлики знайомі ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . ОСОБА_19 , який приєднався до їхньої компанії, раніше перебував на шашликах разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_22 . Побачивши знайомих, а саме ОСОБА_13 та ОСОБА_22 він підійшов до останніх та покликав ОСОБА_13 до них з метою разом випити горілки, на що ОСОБА_13 погодився та підійшов.
Приблизно о 16 год. 00 хв. 14.06.2015 обвинувачена зібравши речі також підійшла до них. В цей час він запропонував ОСОБА_23 випити горілки, але останній відмовлявся, тож він, жартуючи, як йому здавалося, схопив ОСОБА_13 за шию та сказав «пий горілку» через, що ОСОБА_22 зробила йому зауваження з використанням лайки, чим образила його і як наслідок, він штовхнув її у груди і вона впавла на землю, на що обвинувачена нанесла йому один удар ножем, який тримала в своїй правій руці в область його грудної клітини зліва.

Після нанесення обвинуваченою йому тілесних ушкоджень він пішов додому за адресою: АДРЕСА_3 , та саме за вказаною адресою була викликана швидка медична допомога.
Вказані показання обвинуваченої та потерпілого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Також, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_6 надав суду показання, які за змістом є аналогічними показанням обвинуваченої ОСОБА_5 .

Так, свідок вказав, що дійсно приблизно о 16:10 14.06.2015 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виник конфлікт на побутовому ґрунті, в ході якого потерпілий раптово й не очікувано, швидкоплинно схопив рукою ОСОБА_5 за горло, підняв вгору і відразу ж різко миттєво кинув на землю.

В результаті спонтанних дій зі сторони ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , напевне, знаходячись в стані сильного душевного хвилювання, нанесла йому удар, як потім виявилося, ножем в область грудної клітини зліва останнього.

Вказані показання свідка суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Загалом, обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України відносно допитаного судом свідка для доведення недостовірності його показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх в ході судового розгляду встановлено не було.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, вимоги щодо оформлення процесуальних рішень, у тому числі протоколів, чітко регламентовані Главою 5 КПК України.
А, обов`язкові реквізити щодо змісту протоколу визначені ст. 104 КПК України.
Вимоги щодо додатків до протоколу передбачені ст. 105 цього ж Кодексу.
При цьому, не дотримання вищевказаних вимог з приводу оформлення протоколу, в силу положень параграфу 1 Глави 4 Кодексу, тягне за собою визнання такого доказу недопустимим, так як, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

У цій ситуації, наявний протоколу огляду місця події здійсненого з 06 год. 20 хв. по 06 год. 40 хв. 15.06.2015, з долученими схемою та ілюстративною таблицею, який був проведений слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_24 за адресою: АДРЕСА_4 (а.п. 49-54 том № 1), вимогам ст. 104 Кодексу не відповідає так, як не містить в собі відомостей визначених п. 1 ч. 3 цієї статті щодо кола осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії, а саме виходячи з долученої схеми до протоколу, при огляді приймав участь експерт ОСОБА_25 , однак дані про нього у вступній частині протоколу відсутні, як і його підпис за наслідками цієї дії, що не кореспондується з вимогами частини 5 вказаної статті, яка передбачає, що протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.
Щодо схеми до цього протоколу, то вона не відповідає вимогам ч. 3 ст. 105 Кодексу, бо кожен із її аркушів окремо не засвідчений підписами слідчого, спеціаліста ОСОБА_25 ..
Щодо протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 16 год. 35 хв. по 16 год. 40 хв. 22.07.2015 з долученим відеозаписом, який був проведений слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_26 , за участю понятих, потерпілого (а.п. 55-57, 58 том № 1), то він не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України, адже не містить відомостей про отримані в результаті процесуальної дії відомості, а тільки вказано, що їх зафіксовано на диску і все.
Також цей протокол не містить підпису учасника ОСОБА_27 , тобто не відповідає вимогам ч. 5 ст. 104 Кодексу.
Крім того, останній містить низку виправлень на а.п. 55 том № 1, які належним чином не засвідченні і встановити хто їх здійснив не є можливим.
Щодо протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 16 год. 25 хв. по 16 год. 30 хв. 25.07.2015 з долученим диском, який був проведений слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_26 , за участю понятих, обвинуваченої (а.п. 59-61, 62 том № 1), то цей протокол не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України, адже не містить відомостей про отримані в результаті процесуальної дії відомості, а тільки вказано, що їх зафіксовано на диску і все, а наявний диск, в свою чергу, не містить відео взагалі.
Також цей протокол не відповідає вимогам п. 1 ч. 3 ст. 104 цього ж Кодексу, бо не містить дані про всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання), а саме у відношенні ОСОБА_5 , так, як у ньому вказано лише її прізвище, імя, по батькові, але відсутні відомості щодо її дати народження, місця проживання.
А тому, ці докази, на переконання суду, враховуючи положення параграфу 1 Глави 4 КПК України, рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, висновки ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, та у справі «Шабельника проти України», є недопустимими, оскільки останні не відповідає вимогам ст.ст. 85, 86, 87, 99, 104, 105 Кримінального процесуального Кодексу України.

При цьому, з досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено наступне.

Згідно висновку експерта 1295/е від 22.07.2015 року, у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено наступне тілесні ушкодження: - колото-різане проникаюче поранення грудної клітки: вхідна коло-різана рана у ділянці 4 міжреберя зліва по середньо-ключичній лінії (0,5x1,5 см.), від якої спрямований рановий канал, що проходить у напрямку з переду назад, зверху вниз, з зовні у середину, з пошаровим ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м`язів грудної стінки, пристінкової плеври, перетинає по ходу 5 ребро (з повним перетином міжреберної артерії), проникає у плевральну порожнину; яке супроводжувалося розвитком внутрішнє грудної кровотечі щонайменш 600-700 мл. Характер та морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося від однократної дії предмету, якому притаманні колюче- ріжучі властивості (на кшталт ножа). Критерієм судово-медичної оцінки ступеню тяжкості виявленого тілесного ушкодження є критерій небезпеки для життя, тому, це тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (а.п. 65-69 том № 1).
При цьому, наявна у провадженні постанова слідчого про призначення експертизи свідчить про те, що остання була призначена у відповідності до Кримінального процесуального Кодексу України.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.
Будучи допитаним у судовому засіданні у відповідності до вимог положень ст. 356 КПК України, експерт ОСОБА_28 , зазначив суду, що працюючи лікарем судово-медичним експертом, і будучи ознайомленим з правами та обов`язками експерта, та попередженим про кримінальну відповідальність згідно положень ст.ст. 384, 385, 387 КК України, маючи стаж роботи 11 років, здійснював з 15.07.2015 по 22.07.2015, на підставі постанови слідчого від 15.07.2015 судово-медичну експертизу за матеріалами кримінального провадження унесеного до ЄРДР 15.06.2015 за № 0008683. Експертизу було здійснено у відповідності до положень законодавства України. Зроблені висновки цілком і повністю відповідають дійсності, тобто за своєю суттю є правдивими. Зокрема при проведенні експертизи були враховані „Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджені Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, погоджених з Міністерством внутрішніх справ України, Генеральною прокуратурою України, Верховним судом України, Службою безпеки України. Характер та морфологія виявленого ушкодження свідчить про те, що воно утворилось від однократної дії предмету, якому притаманні колюче- ріжучі властивості(на кшталт ножа). Критерієм судово-медичної оцінки ступеню тяжкості виявленого тілесного ушкодження є критерій небезпеки для життя, тому, це тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Наданої на експертизу документації (інформації) було достатньо для проведення експертизи, аби здійснити докладний опис проведених досліджень та зроблений за їх результатами висновок, зокрема надати обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які б ґрунтувалися на відомостях, які сприймалися безпосередньо та, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Інші обставини пов`язані з проведенням висновку, не пам`ятає, у зв`язку з великим часовим проміжком.

Також експерт вказав, що за давністю наявні у потерпілого ушкодження можуть відповідати 14.07.2015, а наявна у висновку вказівка про 16.04.2015 є нічим іншим, як опискою.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Тож, суд зазначений висновок визнає належними і допустимими доказом, оскільки останній відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Пояснення експерта ОСОБА_28 суд визнає також належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Та, з огляду на ці обставини, відкидає доводи сторони захисту про недопустимість, як доказу, даного експертного висновку (а.п. 229-230 том № 1), як такі, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та встановлених в ході судового розгляду обставинах так, як його було проведено згідно норм чинного законодавства, а відповідно до даних реєстру, а саме підпункту 3 пункту І-8 розділу І (а.п .8 том № 1) обвинуваченій був надано доступ до матеріалів розслідування, тобто вимоги ст. 290 КПК України дотримано.
Також, у судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, задоволено.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до наступного висновку.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суб`єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено статтями 116 і 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди).

Стан сильного душевного хвилювання полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості.
Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії.
Окрім типових елементів складу умисного тяжкого тілесного ушкодження, цьому злочину притаманні такі особливі компоненти об`єктивної сторони, як час та обстановка, а також специфічний характер умислу - раптовий, афектований.
Якщо за ймовірним афектом приховується продумана підготовка до заздалегідь спланованого нанесення тяжкого тілесного ушкодження, такий злочин виключає кваліфікацію за статтею 123 КК. Характерною рисою афектованого наміру є те, що він виникає під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі він (намір) набуває змушеного характеру. Своєрідно змінюючи свідомість і переломлюючи волю винної особи, стан афекту «спонукає» її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію.
Разом із тим, у цій справі, судом встановлено, що органом досудового слідства не доведений умисел обвинуваченої на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та не спростована версія обвинуваченої щодо заподіяння їй потерпілим фізичного болю.

Апріорі, показання обвинуваченої, в даному випадку, узгоджуються з іншими, зібраними у справі, доказами, зокрема: показаннями свідка.

Будь-яких доказів того, що обвинувачена мала намір умисно спричинити тяжке тілесне ушкодження у справі немає.

Про відсутність такого наміру свідчить характер взаємовідносин обвинуваченої та потерпілого, які були прийнятними, останні знайомі між собою тривалий час, але не давали підстав їй спричинити потерпілому умисно тяжке тілесне ушкодження.

При таких обставинах суд надає перевагу доказам, які наведені у вироку щодо підтвердження сильного душевного хвилювання обвинуваченої у момент нанесення тяжкого тілесного ушкодження викликаного протиправними діями самого потерпілого, а не наявності у неї прямо умислу на нанесення вказаного ушкодження.

Адже раптовість виникнення стану сильного душевного хвилювання означає, що такий стан з`являється як безпосередня реакція на подію, яка сталася несподівано для людини, що має місце у цьому випадку.

Також, у діях обвинуваченої убачається об`єктивна сторона вчинення злочину саме за ст. 123 КК, так як остання характеризується: 1) діями (шляхом бездіяльності у зазначеному у ст. 123 стані його вчинити неможливо); 2) наслідками у виді тяжкі тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між зазначеними діями та наслідком, а також 4) часом і певною обстановкою вчинення злочину.

Кваліфікація умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 123 можлива лише за умови, що: 1) воно заподіяне у стані сильного душевного хвилювання; 2) такий стан виник раптово; 3) це сталося внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образі з боку потерпілого.

Таким чином, привілейований склад умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, який передбачено цією статтею, обумовлений двома моментами: відповідною віктимною (неправомірною, аморальною) поведінкою потерпілого і викликаним нею певним емоційним станом винного, дані моменти у цьому провадженні наявні.
Станом, що виник раптово, визнається стан сильного душевного хвилювання, процес виникнення і протікання якого характеризується неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю, швидкоплинністю, що і був в цьому випадку.
Саме умисне тяжке тілесне ушкодження було заподіяно обвинуваченою до того, як стан сильного душевного хвилювання пройшов.
Також, суд враховує, що обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину є час його вчинення. Цей злон може бути вчинений лише в той час, коли винний перебуває у стані сильного душевного хвилювання. Найчастіше такий стан є короткочасним і триває всього декілька хвилин. Крім того, характерною ознакою об`єктивної сторони цього злочину є обстановка його вчинення - умисному тяжкому тілесному ушкодженню має передувати протизаконне насильство або тяжка образа з боку потерпілого.
Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Суб`єктом злочину є осудна особа, яка досягла 16-річного віку і перебувала під час вчинення злочину у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого.
Суб`єктивна сторона характеризується прямим або непрямим умислом. Психічне ставлення особи при вчиненні цього злочину характеризують дві особливості: 1) умисел завжди є таким, що раптово виник, і афектованим; 2) емоційний стан винної особи характеризується сильним-душевним хвилюванням, що певного мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.
У даному випадку, в ході судового слідства встановлено з показань обвинуваченої ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_7 , що в день події останній розпивав алкогольні напої разом зі своїми друзями, неодноразово підходив до неї та її знайомого ОСОБА_6 , агресивно звертався до останнього, вимагав від нього приєднатися до них для вживання спиртних напоїв. При цьому, коли ОСОБА_5 збирала речі, вона побачила як потерпілий ОСОБА_7 без будь-яких причин замахується на її знайомого ОСОБА_6 , при цьому останній присів, щоб захиститися. Після цього ОСОБА_31 підійшла до потерпілого, зробила йому зауваження, просила не чіпати її знайомого ОСОБА_32 . Після чого потерпілий раптово схватив її за шию двома руками, підійняв над землею разом з пакетами, які вона тримала в руках, та кинув її на землю.
Побачивши, що він схиляється до неї, простягає руки, думаючи, що він хоче її задушити, з метою припинення його протиправної поведінки, захисту свого життя та здоров`я, вона дістала та вдарила ножем потерпілого один раз в область грудної клітини. Жодних інших дій відносно потерпілого вона не вчиняла.
Показання обвинуваченої повністю підтвердив свідок ОСОБА_6 та зазначив, що дійсно, потерпілий ОСОБА_7 тримав обвинуваченому за шию, кинув її на землю, після чого та вдарила його, внаслідок чого в останнього пішла кров, і тільки після цього він побачив ніж в руках ОСОБА_5 .
Таким чином, в судовому засіданні очевидно встановлено, що ОСОБА_5 діяла в стані необхідної оборони, захищаючись від насильницьких дій з боку потерпілого, який значно перевищував її за фізичними можливостями, був молодший на 7 років, та вчиняв агресивні та насильницькій дії щодо неї.
При цьому суд враховує, що потерпілий будучи допитаним у судовому засіданні зазначені обставини не спростував.
З положень статті 62 Конституції України випливає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За таких умов, суд, враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, зокрема показання обвинуваченої, потерпілого та свідка, які судом визнані належними та допустимими, вважає висунуте ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України таким, що ґрунтується лише на припущеннях/сумнівах сторони обвинувачення, зокрема на їх суб`єктивній оцінці норм КК під час досудового розслідування, яка в ході судового розгляду не підтвердилася, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України, Рішенню Конституційного Суду № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року, які вказують на те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, тож суд, у даному випадку, всі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченої тлумачать на їх користь в цій частині, адже, апріорі, наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року) та беручи до уваги положенняч. 3 ст. 337 КПК України, якою передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження,вважає за необхідне, враховуючи надані у судовому засіданні показання обвинуваченої, потерпілого, свідка, які будучи попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, вказали, що обвинувачена нанесла удар потерпілому після протиправних дій з його боку знаходячись у стані сильного душевного хвилювання, вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, та кваліфікує дії ОСОБА_5 за ст. 123 КК України, оскільки вона своїми умисними діями вчинила умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства з боку потерпілого.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченої, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачена на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивну характеристику за місцем проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працює, не заміжня, раніше не судима, освіта середня), наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останньою, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; загалом позицію потерпілого у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), а саме: їх класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотиви і мету, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає, за необхідне призначити покарання за ст. 123 КК України у виді громадських робіт.

Підстав для застосування більш суворого покарання суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких воно б могло бути призначене з огляду на конкретні обставини провадження, дані, які характеризують поведінку винної особи до вчинення караного діяння, пов`язані з вчиненням правопорушення, після вчинення діяння, індивідуальні властивості особи: стать, вік, стан здоров`я, родинний стан, характер вчиненого кримінального правопорушеннята оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Запобіжний захід ОСОБА_5 , як захід забезпечення кримінального провадження, у вигляді домашнього арешту, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, слід змінити на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків із числа визначених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу до набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченій термін її попереднього ув`язнення, а саме з 15.06.2015 до 17.06.2015 з розрахунку згідно ч. 5 ст. 72 КК України, тобто один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та відповідно до п. 2 абз. 2 ч. 5 ст. 72, ч. 1 цієї ж статті КК України з огляду на те, що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.
Речові докази та витрати на залучення експерта у кримінальному проваджені, згідно реєстру матеріалів кримінального провадження та обвинувального акту, відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ст. 123 КК України та призначити покарання у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді домашнього арешту змінити на особисте зобов`язання за адресою: проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із зобов`язанням її, у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України, повідомляти суд про зміну місця проживання та не відлучатися з м. Києва без дозволу суду, до набрання вироком законної сили.

На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання термін її попереднього ув`язнення з 15.06.2015 до 17.06.2015 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та відповідно один день позбавлення волі за вісім годин громадських робіт.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні для відома та направити негайно для виконання в частині запобіжного заходу за місцем проживання обвинуваченої, слідчому у провадженні та старшому групи прокурорів у справі.

С у д д я : ОСОБА_1