УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2 , за участю сторін судового провадження: представника заявника/інспектора ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , особи відносно якої унесено подання/засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу кримінально - виконавчої інспекції в м. Києві про скасування звільнення від відбування покарання стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 17.03.2015 особу відносно якої унесено подання визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням обов`язків з числа передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

На цей час, до суду надійшло клопотання інспектора Дніпровського РВ КВІ в м. Києві, в якому зазначається, що за період іспитового строку випробування засуджена покладені на неї судом обов`язок не виконала, а тому звільнення останньої від призначеного покарання з випробуванням підлягає скасуванню.

Так, вона не з`явилася на реєстрацію до ВКВІ у 2016 році у наступні дні: 03.02., 01.06., 06.07., 20.07.

У судовому засіданні інспектор Дніпровського районного відділу кримінально - виконавчої інспекції в м. Києві заявлене клопотання підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Прокурор вказав, що дійсно наявні підстави для скасування звільнення, однак із урахуванням даних характеризуючи особу він вважає за можливе надати їй шанс на виправлення.

Особа відносно, якої подано це клопотання/засуджена у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаного клопотання так, як відсутні передумови визначені ст. 78 КК України та ст. 166 КВК України.

А у дні, вказані у клопотанні вона не прибула до ВКВІ з поважних причин у розумінні положень ст. 138 КПК України.

Тож, суд, вивчивши наявні матеріали, заслухавши думки учасників процесу, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, який складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, ч. 1 ст. 539 КПК України регламентовано, що питання, які виникають під час виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

А, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком.
При цьому, виходячи з положень п. 3 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Так, ст. 166 КВК України в її системному зв`язку із положеннями ст. 78 КК України регламентовано, що якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, кримінально-виконавча інспекція вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання.
Невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.
Систематичним вчиненням правопорушень вважається вчинення засудженим трьох і більше правопорушень, за які його було притягнуто до адміністративної відповідальності.
Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.
Статтею 138 КПК України передбачено, що поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.
Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом. Якщо особа попередньо повідомила слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про адресу своєї електронної пошти, надіслана на таку адресу повістка про виклик вважається отриманою у випадку підтвердження її отримання особою відповідним листом електронної пошти (ст. 136 КПК України).
Такі ж вимоги ставляться і при встановленні факту того чи є належним підтвердженням отримання особою виклику до ВКВІ.
А, у даному випадку, з матеріалів особової справи засудженої та, як її письмових пояснень, що містяться у самій справі, так і тих, що надані нею у цьому судовому засіданні слідує, що вона не прибула до ВКВІ у вказані у клопотанні дати з поважних причин, а саме через несвоєчасне одержання виклику, хворобу та наявністю інші обставини, що фактично позбавляли її можливості своєчасно прибути за викликом.
Згідно ж ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу.
Сам зміст поняття "медична допомога" Конституція України не розкриває.
Відсутнє його визначення також в Основах законодавства України про охорону здоров`я та інших нормативних актах.
Однак, у медичній науці поняттям "медична допомога" переважно охоплюються лікування, профілактичні заходи, які проводяться при захворюваннях, травмах, пологах, а також медичний огляд та деякі інші види медичних робіт ( рішення Конституційного Суду N 15-рп/98 від 25.11.1998, № 10-рп/2002 від 29.05.2002).

При цьому в силу положень Конституції України жодна особа не може бути обмежена у праві на таку медичну допомогу.
Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64 Конституції України, Рішення Конституційного Суду № 9-зп від 25.12.97).

Що у черговий раз вказує на те, що, у цьому випадку, у світлі положень кримінального процесуального законодавства України, засуджена не прибула за викликом з поважних причин.
Тим паче, що матеріали контрольної справи не містять жодного зворотного повідомлення УДППЗ УКРПОШТА з причинами повернення без виконання викликів Дніпровського РВ КВІ в м. Києві, які б були адресовані засудженій за адресою його проживання, або ж останні вказували про те, що такі виклики вона отримувала своєчасно.

За таких умов, на думку суду, на цей час, це клопотання заявника є сумнівними, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», а тому воно не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, ст. 78 КК України суд

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу кримінально - виконавчої інспекції в м. Києві про скасування звільнення від відбування покарання стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Матеріали контрольної (особової) справи повернути до Дніпровського районного відділу кримінально - виконавчої інспекції в м. Києві.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.
С у д д я : ОСОБА_1