Справа № 307/3507/15-к
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

14.04.2016 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Тячівського районного суду від 11 грудня 2015 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з повною загальною середньою освітою, не працюючий, розлучений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.121 КК України і призначено покарання - 5 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить новий злочин. На підставі ст.76 КК України зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти цю інспекцію про зміну місця проживання або роботи.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено домашній арешт.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 16 вересня 2015 року близько 16-ої години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у літній кухні дворогосподарства АДРЕСА_1 , в ході сварки зі своїм батьком ОСОБА_9 , яка виникла на грунті неприязних відносин, повалив його на підлогу, після чого руками, стиснутими в кулак та обухом сокири умисно наніс йому кілька ударів по голові та тілу , спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді п`яти років позбавлення волі. Вказує, що суд належно не з`ясував дані, що стали підставою для застосування судом положень ст.75 КК України та не навів відповідних підстав у вироку. Прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_6 вчинив злочин щодо власного батька особи похилого віку, знаходився в стані алкогольного сп`яніння та припинив наносити удари лише після того, як його від батька відтягнув брат.

Іншими учасниками провадження апеляції та заперечення не подавалися.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, який підтримав апеляцію і просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляції та стверджували, що вирок суду є законним і обґрунтованим, дослідивши докази, які характеризують особу обвинуваченого, висновок судово-медичного експерта, довідку про смерть ОСОБА_9 , провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Викладені у вироку висновки про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України за обставин, зазначених у вироку ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, внаслідок чого ці обставини, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Поряд з цим, призначаючи покарання за заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке небезпечне для життя в момент заподіяння, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст. 65 КК України та роз"яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання», і призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину - необгрунтовано звільнив його від відбування покарання, про що правомірно йдеться у поданій прокурором апеляційній скарзі.

Як правильно зазначено в апеляції прокурора, при призначенні засудженому ОСОБА_6 покарання судом не враховано ступінь тяжкості скоєного ним злочину, зокрема те, що злочин, передбачений ч.1 ст. 121 КК України, відноситься до категорії тяжких, який вчинено щодо власного батька особи похилого віку.
Таким чином, висновок суду щодо звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не відповідає вимогам кримінального закону.
Суд у вироку не навів достатніх підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а висновок про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання не відповідає обставинам справи.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 у вчиненому розкаявся та сприяв розкриттю злочину. Потерпілий ОСОБА_9 не заявив жодних претензій до обвинуваченого та просив не позбавляти волі ОСОБА_6 , що є його сином.

Наявність цих обставин колегія суддів визнає такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і з урахуванням його особи, зокрема, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на утриманні має неповнолітню дитину та конкретних обставин події, вважає за можливе застосувати до нього положення ст.69 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.121 КК України.

Наявність однієї обтяжуючої обставини, яку визнає сам підсудний, в даному випадку не може бути підставою для незастосування положення ч.1 ст.69 КК України.

На переконання колегії суддів таке покарання буде відповідати положенням ст.50 КК України та вимогам ст.65 ч.2 КК України, відповідно до яких особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обстави, у відповідності до вимог ч.3 ст.407 КПК України зазначений вирок, в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового вироку.

З врахуванням наведеного, апеляція прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404 -405, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду від 11 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання та звільнення від його відбування - скасувати.

ОСОБА_6 визнати винним за ч.1 ст.121 КК України та із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, за ч.1 ст.121 КК України призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання та зарахувати йому строк перебування під вартою на досудовому слідстві з 18.09.2015 року по 16.11.2015 року на підставі ч.5 ст.72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення на два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 продовжити у виді домашнього арешту до моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок Тячівського районного суду від 11 грудня 2015 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

Судді: