Справа № 380/1520/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/396/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 23.05.2016

УХВАЛА
Іменем України
23 травня 2016 року м. Київ.
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
обвинувачених (в режимі відеоконференції): ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10
законних представників (в режимі відеоконференції): ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13
захисників (в режимі відеоконференції): ОСОБА_14 , ОСОБА_15
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора і законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 на вирок Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:
Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2016 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скоморошки, Оратівського району Вінницької області, громадянина України, учня ДНЗ «Тетіївське ПТУ», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ст. ст. 75, 76, 104 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладення обов`язків.

Виправдано за ч.2 ст. 185 КК України.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Тетіїв, громадянина України, учня ДНЗ «Тетіївське ПТУ», проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до ст. 89 КК України не судимого,

засуджено за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України до покарання:

- за ч.1 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_9 визначено за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ст. ст. 75, 76, 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладення обов`язків.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Тетіїв, громадянина України, учня 9 класу Тетіївської ЗОШ 1-111 ступенів №2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ст. ст. 75, 76, 104 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладення обов`язків.

Виправдано за ч.2 ст. 185 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 рахується з часу звернення вироку до виконання.

Стягнуто з законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_12 на користь ОСОБА_16 1856 грн. 57 коп. матеріальної шкоди, 5000 грн. моральної шкоди та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Стягнуто з законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 на користь ОСОБА_16 1856 грн. 57 коп. матеріальної шкоди, 5000 грн. моральної шкоди та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно із вироком, кримінальні правопорушення обвинуваченими були вчинені за наступних обставин.

Неповнолітні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи 05.09.2015 року близько 01 год. ночі поряд з домогосподарством потерпілого ОСОБА_16 , що по АДРЕСА_4 , за попередньою змовою, переслідуючи мету незаконного заволодіння автомобілем ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 для здійснення на ньому поїздки, всупереч волі законного користувача ОСОБА_16 , скориставшись тим, що автомобіль не замкнений, умисно, незаконно заволоділи вказаним автомобілем, яким поїхали у напрямку с. Кашперівка, Тетіївського району Київської області, де під час руху пошкодили капот автомобіля та лобове скло.

Після цього неповнолітні обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишили автомобіль ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 на під`їзній дорозі до асфальтованого заводу с. Кашперівка Тетіївського району Київської області.

Незаконним заволодінням автомобілем ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 неповнолітні обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спричинили потерпілому матеріального збитку на суму 35360 грн.

Так судом доведено, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_9 05.09.2015 року близько 5-ї години в с. Кашперівка, Тетіївського району Київської області, переслідуючи мету умисного таємного викрадення чужого майна та привласнення його з корисливих мотивів, перебуваючи в салоні автомобіля ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 , протиправно здійснив крадіжку магнітоли «Соні» вартістю 285 грн. та махрового рушника вартістю 10 грн., чим наніс матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_16 на загальну суму 295 грн.

Також судом встановлено, що неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 05.09.2015 року близько 5-ї години в с. Кашперівка, Тетіївського району Київської області, переслідуючи мету умисного таємного викрадення чужого майна та привласнення його з корисливих мотивів, перебуваючи в салоні автомобіля ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 , протиправно здійснив крадіжку ножа розкладного вартістю 40 грн., чим наніс на зазначену суму матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_16 .

За вчинене діяння передбачена адміністративна відповідальність, відповідно до ст. 51 КУпАП.

При цьому, досудовим слідством неповнолітні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 обвинувачувалися у викрадені чужого майна за попередньою змовою групою осіб, що передбачає відповідальність за ч.2 ст. 185 КК України за наступних обставин. Так, продовжуючи свою злочинну діяльність, 05.09.2015 року, близько 05 год., в с. Кашперівка Тетіївського району Київської області неповнолітній ОСОБА_8 , за попередньою змовою із неповнолітніми ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , перебуваючи в салоні автомобіля ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 , яким незаконно заволоділи 05.09.2015 року, де переслідуючи мету умисного, таємного викрадення чужого майна та привласнення його з корисливих мотивів, таємно протиправно здійснили крадіжку автомагнітоли «Соні» вартістю 285 грн., ножа розкладного вартістю 40 грн., махрового рушника вартістю 10 грн., чим завдали матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_16 на загальну суму 335 грн.

Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2016 року ОСОБА_8 і ОСОБА_10 за ч.2 ст. 185 КК України виправдано, а щодо обвинувачення ОСОБА_9 змінено правову кваліфікацію вчиненої крадіжки особистого майна потерпілого з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувачення за ч.2 ст. 185 КК України викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб у судовому засіданні не доведено, оскільки як встановлено судом, умисел на крадіжку автомагнітоли та махрового рушника в обвинуваченого ОСОБА_9 виник при виході із автомашини, коли інші обвинувачені стояли біля машини і при цьому ОСОБА_8 відмовляв ОСОБА_9 від крадіжки.

На думку суду ОСОБА_9 , викрадаючи автомагнітолу «Соні» вартістю 285 грн. та махровий рушник вартістю 10 грн. вчинив кримінальне правопорушення таємне викрадення чужого майна, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 185 КК України та змінив правову кваліфікацію вчиненої крадіжки особистого майна потерпілого обвинуваченим ОСОБА_9 з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинувачених за ч.2 ст. 289 КК України та міру призначеного їм за цією статтею покарання зазначає, що вирок Тетіївського районного суду від 22.01.2016 року в частині виправдання ОСОБА_10 і ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України та перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 є незаконним, немотивованим та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

На думку прокурора висновок суду про те, що обвинувачені не мали умислу на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, оскільки умисел на крадіжку автомагнітоли та рушника у обвинуваченого ОСОБА_9 виник при виході із автомашини, коли інші обвинувачені стояли біля машини не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, згідно показів обвинувачених, під час вчинення крадіжки речей із автомобіля неповнолітні ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_8 діяли спільно та узгоджено, при цьому ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в присутності ОСОБА_10 забрали речі із автомобіля, а ОСОБА_10 надав ОСОБА_9 свій рюкзак для перенесення викраденої автомагнітоли, яка згідно протоколу огляду місця події від 05.09.2015 року була виявлена у рюкзаку обвинуваченого ОСОБА_10 , що свідчить про його участь у вчиненні крадіжки майна потерпілого.

Апелянт також зазначає, що в даному випадку кваліфікуючою ознакою крадіжки є вчинення її за попередньою змовою групою осіб, а як встановлено в ході судового слідства, а саме з показів обвинувачених, попередня змова на вчинення крадіжки майна потерпілого групою осіб була досягнута ними саме мовчазною згодою.

Тому, на думку прокурора висновки суду про виправдання ОСОБА_10 і ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України та перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім цього, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що при ухвалені вироку судом також допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме судом не прийнято рішення про стягнення із обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , яких визнано винуватими за ч.2 ст. 289 КК України, процесуальних витрат за проведення дикталоскопічної експертизи в сумі 491 грн. 04 коп. на користь держави.

В зв`язку з цим прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_17 і ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України та в частині перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України скасувати. Повторно провести дослідження доказів по справі, а саме допитати обвинувачених в частині викрадення майна та дослідити протокол огляду місця події від 05.09.2015 року. Ухвалити новий вирок, яким визнати обвинувачених винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Призначити ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі кожному, остаточне покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 призначити відповідно до вимог ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнити обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки, ОСОБА_8 з іспитовим строком 1 рік, відповідно до вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обов`язки повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Також прокурор просить стягнути з обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 пропорційно на користь держави процесуальні витрати за проведення дактилоскопічної експертизи по 163,68 грн. з кожного. В решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 зазначає, що вирок суду є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідності висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи.

На думку апелянта, ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_9 не брали ніякої участі в заволодінні транспортним засобом. По справі встановлено і не заперечується учасниками, що ОСОБА_8 самостійно проник через багажник в салон транспортного засобу, сів за кермо та користуючись тим, що автомобіль стояв під нахилом, зняв його з гальм та виїхав з обочини на проїжджу частину і розпочав рух по дорозі, а ОСОБА_9 і ОСОБА_10 сіли в автомобіль через 20 метрів від місця його стоянки.

Оскільки, угон як об`єктивна складова злочину вважається закінченим з початком руху автомобіля та контролю над ним, то відповідно в діях ОСОБА_9 і ОСОБА_10 даний склад відсутній, так як вони сіли в автомобіль коли злочин уже був закінченим.

Судом у вироку не зазначено, чому він надав перевагу поясненням ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , показам ОСОБА_10 .

Крім цього, законний представник не погоджується з вироком в частині розв`язання цивільного позову ОСОБА_16 та вважає, що суд повинен був залишити позов без розгляду, оскільки власником угнаного автомобіля, згідно технічного паспорту є ОСОБА_18 , інтереси якого за строковим дорученням представляли ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а після передоручення представляв ОСОБА_16 і ОСОБА_21 . Термін дії даного доручення закінчився 09.09.2015 року, а позов про відшкодування шкоди ОСОБА_16 подано лише 09.10.2015 року, тобто після припинення наданих йому повноважень.

В зв`язку з цим, апелянт просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_10 скасувати та закрити щодо нього кримінальне провадження. Цивільний позов ОСОБА_16 залишити без розгляду.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 зазначає, що судом були достатньо вивчені всі обставини та факти в частині, що стосується виправдання обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст. 185 КК України, а тому просить дану апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав та просив задовольнити, а проти апеляційної скарги представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 заперечував та просив відмовити в її задоволенні;

обвинуваченого ОСОБА_10 , його законного представника та захисника, які просили апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_13 задовольнити, а проти апеляційної скарги прокурора заперечували;

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , їх законних представників і захисників, які проти апеляційних скарг заперечували, та просили відмовити в їх задоволенні;

перевіривши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду в дебатах та обвинувачених з останнім словом, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На підставі ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог тільки, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 щодо того, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України не підтверджується доказами зібраними під час досудового розслідування та судового розгляду, а висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 289 КК України за обставин, наведених у вироку, підтверджується зібраними у справі доказами, а саме: показами обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які пояснили, що ввечері 04.09.2015 року вони зустрілися з ОСОБА_10 та проводили разом час і приблизно біля 23 год. за пропозицією ОСОБА_10 пішли в сторону дев`ятиповерхового будинку. По дорозі побачили машину, яка стояла біля паркану та вирішили поїздити нею. Хто подав таку ідею вони не пам`ятають, але ніхто не відмовився від заволодіння автомобілем. ОСОБА_8 хотів відкрити двері, але оскільки вони були зачинені, він вліз через багажник і відкрив їх. Вони розуміли навіщо ОСОБА_8 відкрив машину, оскільки бажали поїздити на ній. За допомогою ножа, який дав ОСОБА_8 . ОСОБА_10 , той розблокував кермо, запустив двигун і вони поїхали в с. Кашперівка; показами обвинуваченого ОСОБА_10 в частині того, що ОСОБА_8 за їх згодою проник в салон автомобіля де завів двигун; показами потерпілого ОСОБА_16 свідка ОСОБА_22 ; даними, зафіксованими в протоколах огляду місця події та таблицях зображень від 05.09.2015 року, висновку експертного авто-товарознавчого дослідження від 11.09.2015 року та іншими матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції оцінивши в сукупності зібрані та дослідженні докази по справі, прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у незаконному заволодінні транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, та кваліфікував дії обвинувачених за ч.2 ст. 289 КК України.

Мотивуючи прийняте рішення суд послався на те, що обвинувачений ОСОБА_10 бачив і знав з якою метою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 йшли до автомобіля ВАЗ 2109, р.н. НОМЕР_1 , надав ніж, чим допоміг розблокувати кермо та запустити двигун автомобіля, надавав кошти для подальшого незаконного користування транспортним засобом, тобто виконував дії, що становлять об`єктивну сторону злочину, без виконання яких обвинувачені не змогли б заволодіти транспортним засобом.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2015 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто до початку виконання дій, які становлять об`єктивну сторону злочину, домовилися про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував цим засобом. Проте не підлягають кримінальній відповідальності за ст. 289 КК особи, які не брали участі у вилученні транспортного засобу, але після заволодіння ним винною особою здійснили поїздку на ньому.

Враховуючи те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 заздалегідь, тобто до початку виконання дій, які становлять об`єктивну сторону незаконного заволодіння транспортним засобом, домовилися про спільне його вчинення та спільно виконували дії по незаконному заволодінню транспортним засобом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за ч.2 ст. 289 КК України та мотивував прийняте рішення у вироку суду.

Посилання законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 на те, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_16 суд повинен був залишити без розгляду, оскільки останній звернувся з позовом про відшкодування шкоди після припинення наданих йому довіреністю повноважень знайшли своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на час вчинення неповнолітніми обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, викраденим автомобілем користувався ОСОБА_16 на підставі довіреності від 04.06.2011 року, згідно якої останній має право у випадку спричинення транспортному засобу пошкодження іншими особами представляти інтереси в судових органах по всім питанням, пов`язаним з цим транспортним засобом, подавати позови про стягнення грошей за ДТП та спричинення шкоди, отримувати присуджені гроші, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (т.1 а.с. 93).

Проте, строк дії зазначеної довіреності встановлений до 09.09.2015 року, а позовна заява про відшкодування шкоди ОСОБА_16 подана 09.10.2015 року, тобто після закінчення наданих йому повноважень за довіреністю від 04.06.2011 року (т.1 а.с. 40-41).

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_16 не з`явився, будь-яких доказів на підтвердження своїх повноважень щодо подачі цивільного позову та отримання ним коштів за спричиненні збитки суду не надав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 207 КПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовна заява потерпілого ОСОБА_16 про відшкодування шкоди підлягає залишенню без розгляду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції незаконно виправдано неповнолітніх ОСОБА_10 і ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України та перекваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досудовим слідством неповнолітні обвинуваченні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 звинувачуються у викраденні чужого майна за попередньою змовою групою осіб.

З показів обвинувачених, наданих в судовому засіданні вбачається, що попередньої домовленості про викрадення речей з автомобіля у них не було. Виходячи з машини ОСОБА_9 взяв автомагнітолу, яку загорнув у рушник і поклав в сумку ОСОБА_10 , який в цей час разом з ОСОБА_8 стояли біля автомобіля. ОСОБА_8 , покидаючи автомобіль взяв ніж. Попередньої домовленості про викрадення речей з автомобіля у них не було.

Тобто, при виправданні ОСОБА_10 і ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України та перекваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України суд першої інстанції виходив із того, що умисел на крадіжку автомагнітоли і махрового рушника в обвинуваченого ОСОБА_9 виник при виході із автомобіля, коли інші обвинуваченні стояли біля автомобіля.

Оцінивши зібрані та дослідженні докази по справі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та визнання невинними ОСОБА_10 і ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що за встановлених судом фактичних обставин справи, суд першої інстанції правильно виправдав ОСОБА_10 і ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України та перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України, оскільки відсутні об`єктивні дані, які свідчать про попередню домовленість обвинувачених на викрадення речей з автомобіля.

При цьому, доводи прокурора про те, що судом не прийнято рішення про стягнення із обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , яких визнано винуватими за ч.2 ст. 289 КК України, процесуальних витрат за проведення дикталоскопічної експертизи в сумі 491 грн. 04 коп. на користь держави є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

П.3 ч.1 ст. 118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Відповідно до вимог п.13 ч.1 ст. 368, ч.4 ст. 374 КПК України суд, ухвалюючи вирок повинен вирішити питання на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. В резолютивній частині вироку зазначаються рішення щодо процесуальних витрат.

Ст. 124 КПК України, передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Як вбачається з матеріалів, у кримінальному проваджені проведено дактилоскопічну експертизу №59 від 25.09.2015 року, вартість якої, згідно довідки про процесуальні витрати щодо залучення експерта у кримінальному провадженні складає 491 грн. 04 коп. (т.1 а.с. 116-135).

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги зазначених норм КПК України і не стягнув з засуджених витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Згідно ч.1 п.3 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію правопорушення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_13 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2016 року підлягає зміні в частині вирішення питання щодо стягнення витрат на залучення експерта.

Крім того, відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2015 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при вирішенні питання про те, чи були збитки від кримінального правопорушення реальними, необхідно виходити з положень п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, де зазначено, що такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У випадку коли особа знищила транспортний засіб, яким незаконно заволоділа, чи призвела до такого стану, що він повністю втратив свою цінність і його вже не можна використовувати за прямим призначенням, розмір реальних збитків дорівнює вартості автомобіля на день учинення злочину. Таким же чином треба вирішувати це питання, якщо транспортний засіб після незаконного заволодіння не знайдено.

У разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначити виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, де суд викладає формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням наслідків кримінального правопорушення, судом першої інстанції зазначено, що незаконним заволодінням автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 неповнолітні обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 спричинили потерпілому матеріального збитку на суму 35360 грн.

Відповідно до висновку експертного авто-товарознавчого дослідження від 11.09.2015 року зазначена сума є вартістю транспортного засобу ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_1 станом на 05.09.2015 рік без урахування пошкоджень, а матеріальний збиток заподіяний власнику автомобіля ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження становить 5570 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування матеріальної шкоди, нанесеної обвинуваченими потерпілому, суд першої інстанції правильно взяв до уваги матеріальний збиток заподіяний власнику автомобіля ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження, який становить 5570 грн.

В той же час, в формулюванні обвинувачення визнаного судом доведеним, суд першої інстанції допустився помилки зазначивши, що сума завданого потерпілому збитку дорівнює повній вартості автомобіля та становить 35360 грн.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне змінити в мотивувальній частини вироку посилання суду на те, що незаконним заволодінням автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 неповнолітні обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 спричинили потерпілому матеріальний збиток в сумі 35360 грн., зазначивши суму завданого збитку в розмірі 5570 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів;-

у х в а л и л а :
Вирок Тетіївського районного суду Київської області від 22 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у частині відшкодування процесуальних витрат, вирішення цивільного позову та завдання матеріальної шкоди змінити.

Змінити в мотивувальній частині вироку посилання суду на те, що незаконним заволодінням автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 неповнолітні обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 спричинили потерпілому матеріальний збиток в сумі 35360 грн., визначивши суму завданого збитку в розмірі 5570 грн.

Цивільний позов ОСОБА_16 залишити без розгляду.

Стягнути з обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пропорційно на користь держави процесуальні витрати за проведення дактилоскопічної експертизи по 163 грн. 68 коп. з кожного.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ: ОСОБА_2
ОСОБА_3

ОСОБА_4