Номер справи 623/5153/15-к
Номер провадження 1-кп/623/42/2016
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2016 року м. Ізюм
Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю: секретаря судового засідання: ОСОБА_2
прокурора: ОСОБА_3
обвинуваченого: ОСОБА_4
захисника: ОСОБА_5
потерпілого: ОСОБА_6
представника потерпілого
(діє на підставі ордера №000005 від 10.03.2016р.) ОСОБА_7
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, не одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працює, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
ОСОБА_8 , 9 травня 2014 року приблизно о 21-00 годині, знаходячись поблизу кафе «Міраж», розташованого по вул. Калініна, 2-а в м. Ізюмі, під час бійки, в якій приймали участь в тому числі і ОСОБА_6 , умисно заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_6 шляхом удару монтировкою, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому лівої ключиці, яке кваліфікується як середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав та повідомив, що 09.05.2014 року на початку 22-00 години поїхав до магазину за покупками. Побачив бійку, в якій приймали участь більше п`яти чоловік, в тому числі і його брати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та заступився за них. Він вдарив монтировкою ОСОБА_6 один раз в область ключиці. Після чого він разом з братами поїхали додому, через декілька днів довідався що у потерпілого зламана ключиця. Цивільний позов визнає частково, а саме матеріальну шкоду 433 грн. та моральну шкоду 2000 грн.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 повідомив суд, що працював разом з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у лісі та ОСОБА_9 заборгував йому 500 грн. за виконану роботу, які 08.05.2014 року повинен був віддати. 09 травня 2014 року зателефонував ОСОБА_9 та вони домовились про зустріч біля кафе «Міраж», куди останній приїхав на автомобілі Москвич. З машини вийшли ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відвели його за магазин та почали бити. ОСОБА_9 вдарив в грудну клітину, ОСОБА_10 вдарив в око, потім на машині під`їхав ОСОБА_8 , взяв монтировку з машини та вдарив його по ключиці. Коли побачили бійку знайомі ОСОБА_6 вони їх розмирили та брати ОСОБА_11 роз`їхались додому. Гроші потерпілому не віддали.
На лікування потерпілим ОСОБА_6 було витрачено 433,00 грн., що підтверджуються копіями квитанцій, чеків, довідок, медичної картки, рентгенівськими знімками, обвинувачений заподіяв потерпілому непоправної моральної шкоди, яку потерпілий переносив внаслідок фізичного болю та душевних страждань через біль, викликаним переломом ключиці.
Потерпілий ОСОБА_6 також зазначає, що внаслідок зазначених протиправних дій був позбавлений можливості працювати та заробляти на життя, що стало причинною переживань про його долю та його сім`ї, а також спричинення приниження честі та гідності, внаслідок побиття потерпілого, що приносить моральне страждання останньому. Крім того зазначає що його принижує сусідка ОСОБА_12 , яка говорить про неможливість отримання потерпілим коштів в сумі 500 грн.
Захисник ОСОБА_5 просив суд звернути увагу на пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, застосувати ст. 75 КК України, зважити на наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, цивільний позов задовольнити частково в сумі 433,00 грн. матеріальної шкоди та 2000,00 грн. моральної шкоди.
Представник потерпілого просив суд врахувати те, що ст. 75 КК України передбачає звільнення від відбування покарання з випробувальним терміном лише за наявності угоди про визнання винуватості або примирення, що в справі відсутнє, врахувати обставини засудження обвинуваченого в 2014 році за інший злочин.
Потерпілий залишив вирішення справи на розсуд суду.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, стосовно доказів, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 та прокурор правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що події злочину мали місце, вина обвинуваченого повністю доказана, а скоєний ОСОБА_8 злочин слід кваліфікувати за ч.1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Аналізуючи зібрані по справі докази, які характеризують особистість обвинуваченого, суд вбачає наступне:
ОСОБА_8 офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, військову службу не проходив, зареєстрованих транспортних засобів не має, проживає разом з жінкою ОСОБА_13 у цивільному шлюбі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2005 та 2009 років народження, про що свідчать: довідки лікарів, характеристика з місця проживання, вимога щодо судимості та його свідчення, паспорт, довідка з військомату, довідка з ВДАІ з обслуговування м. Ізюм і Ізюмського району ГУМВС України в Харківській області, довідка про склад сім`ї.
При призначенні покарання ОСОБА_14 суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, скоєного останнім.
Злочин, який скоїв обвинувачений, відповідно до ст. 12 КК України, віднесений до злочину середньої тяжкості.
Обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_14 щире каяття.
Обставини, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_14 відсутні.
При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке законом віднесено до злочину середньої тяжкості, суспільну небезпеку, особу винного.
Судом при призначенні покарання враховуються вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Враховуючи тяжкість злочину, особу винного, який характеризується позитивно у соціальному статусі має на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживає у цивільному шлюбі разом з жінкою, характеризується за місцем проживання позитивно, та у правовому статусі - відсутні судимості, з урахуванням наведених вище обставин справи, суд дійшов висновку, що перевиховання та виправлення ОСОБА_8 можливо без ізоляції від суспільства, а тому вважає за можливе призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України, а саме звільнити від відбування покарання з випробуванням.
Щодо посилання представника потерпілого на те, що в матеріалах справи відсутні угода про примирення або визнання винуватості, що позбавляє суд права призначати покарання із застосуванням ст. 75 КК України, то суд зазначає, що частина 2 ст. 75 КК України дійсно конкретизує питання можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або визнання вини, однак частина перша цієї статті встановлює загальні та основні підстави звільнення від відбування покарання з випробуванням як-то врахування тяжкості злочину, особи винного та інші обставини справи, наявність угод та можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням в цих випадках пов`язана з особливими порядками кримінального провадження, встановленими главою 35 розділу VI КПК України.
Розглянувши цивільний позов, поданий потерпілим ОСОБА_6 , судом встановлено наступне.
У відповідності до ч.1 ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Згідно ч.1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.1 ст. 1195 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
У відповідності до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. №6, зокрема, пункту в) розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.
Згідно ч.3 ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, дослідивши вимоги потерпілого ОСОБА_6 щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 433,00 грн., понесеної на лікування, суд задовольняє в повному обсязі, оскільки потерпілим надано документальні підтвердження понесених витрат, і обвинувачений визнає в цій частині цивільний позов згідно ст. 174 ЦПК України.
Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, при цьому суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Судом встановлено, що в результаті неправомірних дій обвинуваченого потерпілому були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, що призвело до закритого осколкового перелому лівої ключиці, що підтверджується доданими потерпілим документами, в тому числі рентгенівськими знімками, записами у картці хворого.
Таким чином, суд вважає, що з вини обвинуваченого потерпілому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з тілесними ушкодженнями, терпів фізичний біль, знаходився на лікуванні, втратив працездатність, та змушений був позбавити матеріального забезпечення свою сім`ю, в результаті чого змінився нормальний життєвий уклад потерпілого, виникла необхідність в лікуванні, очевидно, що потерпілий ОСОБА_6 переніс і душевні страждання із-за тривалої безпомічності, незручності, нервового стресу, переживання за своє майбутнє, оскільки отримана травма може мати негативні наслідки в майбутньому, залишиться на все подальше життя.
Так, потерпілий у цивільному позові та судовому засіданні зазначив, що це санаторно курортне лікування буде проведено в майбутньому, станом на час розгляду справи жодних документальних підтверджень проведення такого лікування не надано.
Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1997 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину» визначено, що витрати на подальше лікування потерпілого можуть бути стягнуті з засудженого в порядку цивільного судочинства, згідно вимог чинного законодавства, суд позбавлений можливості стягнути матеріальну шкоду, яка може виникнути в майбутньому, при цьому у разі понесення потерпілим матеріальних витрат від злочину, шляхом понесення витрат на санітарно курортне лікування, в даному випадку потерпілий має право звернутись до суду із цивільним позов про відшкодуванню йому матеріальної шкоди.
Всі інші документи, додані потерпілим до цивільного позову, а саме лист прокуратури Харківської області №04/2/2-р-14 від 15.12.2014р., лист Генеральної прокуратури України №19-р від 03.12.2014р., скарга від 27.11.2014р., договір про надання правової допомоги адвокатом від 15.12.2014р., товарний чек від 10.07.2014р. на суму 581 грн., суд не досліджує оскільки дані документи не містять відомостей, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 до набрання вироку законної сили не обирати.
Витрати у кримінальному провадженні - відсутні.
Речові докази - відсутні.
Керуючись ст.ст. 50, 65-67, 75,76, ч.1 ст. 122 КК України, ст. ст. 100, 118, 120, 124, 129, 349, 370, 374 КПК України, ст.ст. 23,1167,1177,1195 ЦК України, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. №6, ст. ст. 10,60,84 ЦПК України, ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1997 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину», суд-
ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 122 КК України і призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Згідно ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 :
- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без повідомлення органа кримінально-виконавчої інспекції;
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально виконавчій інспекції;
Задовольнити частково цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 .
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили - не обирати.
Судові витрати - відсутні.
Речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1