Справа № 353/1081/14-к
Провадження № 11-кп/779/18/2016
Категорія ч. 1 ст. 383 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000679 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Тисменицького районного суду від 04 листопада 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Павлівка, Тисменицького району, житель АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України,-

в с т а н о в и л а :
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України та призначено, із застосуванням ст. 69 КК України, покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить в твердій грошовій сумі 935 (дев`ятсот тридцять п`ять) грн.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання призначеного даним вироком суду менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначеним згідно вироку Тисменицького районного суду від 01.07.2014 р., остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_7 3000 грн. спричинених моральних збитків.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив завідомо неправдиве повідомлення слідчому про вчинення злочину. Судом першої інстанції встановлено , що вказаний злочин підсудний ОСОБА_7 вчинив при наступних обставинах.

25.12.2012 року обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у неприязних відносинах з потерпілим ОСОБА_9 , знаходячись в приміщенні сільської ради с. Майдан Тисменицького району, на засіданні виконавчого комітету, у стверджувальній формі заявив ОСОБА_9 : «Ти купив собі групу, інвалідність купив собі за гроші».

ОСОБА_9 будучи обуреним такою неправомірною поведінкою ОСОБА_7 , оскільки дійсно являється інвалідом 2 групи внаслідок отриманої травми при виконанні службових обов`язків та на законних підставах володіє посвідченням інваліда війни 2-ої групи ДПА України серії НОМЕР_1 від 30.05.2006 року, з метою спростування такої недостовірної інформації змушений був звернутися до суду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.08.2013 року по справі №352/630/13-ц визнано недостовірною інформацію, поширену 25.12.2012 року ОСОБА_7 на засіданні виконавчого комітету Майданської сільської ради Тисменицького району, а саме про те, що ОСОБА_9 «купив собі інвалідність за гроші».

Вказане рішення ОСОБА_7 було оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області, який своєю ухвалою від 16.09.2013 р. залишив дане рішення без змін в частині визнання недостовірною інформацію з приводу підробки посвідчення інваліда війни, поширену ОСОБА_7 на засіданні виконавчого комітету Майданської сільської ради 25.12.2012 року.

В подальшому, ОСОБА_7 достовірно знаючи, що інформація, яку він розповсюджував відносно ОСОБА_9 з приводу підробки останнім посвідчення інваліда війни є недостовірною, перебуваючи у неприязних відносинах з останнім, звернувся до Міністра Внутрішніх Справ України ОСОБА_10 із заявою про те, що ОСОБА_9 використовує у своїх цілях завідомо підроблений документ - посвідчення інваліда війни 2-ої групи.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_7 слідчим відділенням Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківської області 30.07.2013 р. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000594 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В подальшому проведення досудового розслідування на підставі постанови прокурора прокуратури Тисменицького району Івано-Франківської області ОСОБА_11 про визначення підслідності було передано до СВ Івано-Франківського МВ УМВС в області.

Проведеним досудовим розслідуванням встановлено відсутність будь-яких даних, які б вказували на наявність факту події злочину (використання завідомо підробленого документу, а саме посвідчення інваліда війни 2-ої групи), у зв`язку з чим 18.10.2013 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події злочину.

Постанову про закриття кримінального провадження ОСОБА_7 оскаржив до Івано-Франківського міського суду, однак 13.11.2013 року суд своєю постановою в задоволенні скарги ОСОБА_7 на постанову слідчого відмовив, визнавши її законною, про що останній був ознайомлений, оскільки особисто перебував в залі судового засідання під час розгляду його скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Незважаючи на вище викладене, ОСОБА_7 , знаючи, що ОСОБА_9 дійсно являється інвалідом 2-ої групи внаслідок отриманої травми при виконанні службових обов`язків та на законних підставах володіє посвідченням інваліда війни 2-ої групи ДПА України, 09 січня 2014 року перебуваючи в приміщенні службового кабінету Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області, що розташоване за адресою: м. Тисмениця, вулиця К. Левицького, 4, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, умисно та в черговий раз надав неправдиве повідомлення слідчому СВ Тисменицького РВ УМВС України лейтенанту міліції ОСОБА_12 про вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений вважає вказаний вирок суду незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, просить його скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 383 КПК України.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив вирок на підставі доказів, зібраних з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, допустив однобічність судового слідства, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Посилається на те, що органами досудового слідства не здобуто належних та допустимих доказів його вини. Зокрема, зазначає, що обвинувачення ґрунтується тільки на його показах, даних в якості свідка 09.01.2014 року слідчому СВ Тисменицького РВ УМВС, а відповідно до ст.87 КПК України, докази, отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, є недопустимими. Вказує, що судом першої інстанції не було проведено оцінки жодного доказу з точки зору належності, допустимості і достовірності. В тому числі зазначає, що ні органами досудового слідства, ні судом не було зроблено відповідних запитів та експертиз на предмет дослідження достовірності посвідчення ОСОБА_9 . Вважає, що належне ОСОБА_9 посвідчення інваліда війни 2-ої групи є підробленим.

Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано Рішення Конституційного Суду України №8-рп/2003р. (про поширення відомостей) та Рішення Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р., відповідно до яких повідомлення або заяви громадян до органів державної влади, місцевого самоврядування, органів внутрішніх справ та прокуратури про імовірний злочин не є поширенням неправдивої інформації, якщо при перевірці ці факти не підтвердились, а реалізацією громадянином своїх прав, передбачених ст. 40 Конституції України.

Вказує, що у вироку суду зазначено неправдиву інформацію про непогашення ним штрафу в розмірі 1000 грн. за раніше призначеним покаранням, оскільки штраф сплатив повністю, що підтверджується квитанцією банку від 19.08.2014р.

- захисник ОСОБА_8 , що діє в інтересах ОСОБА_7 , вважає вирок Тисменицького районного суду від 04 листопада 2015 року незаконним та необ`єктивним, оскільки викладені у судовому рішенні висновки щодо наявності у діях ОСОБА_7 складу правопорушення за ч. 1 ст.383 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є недоведеними, а також суд першої інстанції допустився неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та норм процесуального законодавства.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що дане кримінальне провадження було розпочате 14.09.2013 року із внесенням відповідних відомостей до ЄРДР за №0000679 за заявою ОСОБА_9 про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.383 КК України, а саме про надання ОСОБА_7 правоохоронним органам неправдивих відомостей щодо підроблення ним посвідчення інваліда війни другої групи. Однак, в повідомленні про підозру та в обвинувальному акті вказано про вчинення 09.01.2014 року ОСОБА_7 злочину за ст.383 ч.1 КК України, тобто через чотири місяця після повідомлення ОСОБА_9 про злочин вчинений ОСОБА_7 .

Зазначає, що умисел ОСОБА_7 не був спрямований на вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.383 КК України, обвинувачений виключно намагався оскаржити дії та бездіяльність слідства проведеного в даному кримінальному провадженні. У зв`язку з цим 09 січня 2014 року ОСОБА_7 самостійно прийшов до Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області з метою надання пояснювальної записки по вже заявленому факту підроблення посвідчення інваліда війни ОСОБА_9 , хотів підкреслити упущені розслідуванням моменти, які на його думку мають бути встановлені в обов`язковому порядку. Вважає,що дані обставини знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Вказує, що слідчий міліції ОСОБА_12 09 січня 2014 року належним чином не роз`яснивши ОСОБА_7 його права та обов`язки, не відібравши його пояснювальну записку, підбурила ОСОБА_7 на вчинення формальних ознак злочину, передбаченого ч.1 ст.383 КК України, що суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Просить вирок Тисменицького районного суду від 04 листопада 2015 року скасувати з підстав передбачених ч.1 ст.284 КПК України, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 383 КК України закрити.

- потерпілий ОСОБА_9 просить вирок Тисменицького районного суду від 04.11.2015 р. скасувати та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 383 КК України; цивільний позов про відшкодування моральних збитків задоволити, збільшивши суму спричинених йому моральних збитків .

В обґрунтування своїх висновків посилається на те, що рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосування вимог ст. 69 КК України, є безпідставним та немотивованим, оскільки обставини, які визнані судом пом`якшуючими, не підтверджені жодними документами. Зокрема, у матеріалах кримінальної справи відсутні докази про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , про те, що підсудний являється утриманцем дружини-інваліда першої групи. Щодо позитивної характеристики обвинуваченого, то у матеріалах справи містяться документи, які вказують на зовсім протилежне.

Вважає, що, враховуючи особу ОСОБА_7 , його неправомірну поведінку, невизнання ним своєї вини у вчиненні злочину, останньому слід призначити покарання виключно у виді арешту.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то на думку ОСОБА_9 , судом неповно оцінено його моральні страждання через неправомірні дії ОСОБА_7 , а призначена судом сума моральних збитків є заниженою. Вказує, що завдана йому моральна шкода оцінюється в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг, просили вирок суду скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 383 КПК України;

- потерпілий ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів, заперечив з приводу поданих обвинуваченим та його захисником апеляційних скарг та просив вирок суду скасувати, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 383 КК України та задовольнивши його цивільний позов в повному розмірі.

- прокурор заперечив з приводу поданих апеляційних скарг, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 підлягають задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції вищевказаним вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.

Статтею 368 КПК України передбачено, що суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним за ч.1 ст. 383 КК України у завідомо неправдивому повідомленні слідчому про вчинення злочину

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.383КК України відноситься до злочинів проти правосуддя і суспільна небезпечність цього злочину полягає в тому, що він перешкоджає нормальній діяльності органів досудового слідства і суду, істотно ускладнює одержання ними достовірних доказів та істинних висновків при виконанні діяльності, пов`язаної із здійсненням правосуддя.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 383 КК України, полягає у завідомо неправдивому повідомленні суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину. Повідомлення про злочин має бути неправдивим, тобто не відповідати дійсності чи в повному обсязі, чи частково. Однак неправдивість повідомлення стосується лише фактичних обставин, а не їх юридичної оцінки. Якщо особа повідомляє дійсні відомості, але помиляється щодо їх юридичної оцінки, то це виключає відповідальність за ч.1 ст.383 КК України.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується тільки прямим умислом, оскільки вказівка закону на завідомо неправдивий характер повідомлення припускає достовірне знання винним того, що ним повідомляються відомості, які не відповідають дійсності.

Помилкова думка особи про характер відомостей, які нею повідомляються і її впевненість у тому, що відомості, про які вона повідомляє, відповідають дійсності, виключає відповідальність за ч.1 ст. 383 КК.

Колегією суддів встановлено, що 09.07.2013 року ОСОБА_7 , будучи впевнений у тому, що відомості, про які він повідомляє, відповідають дійсності, звернувся зі скаргою до Міністра Внутрішніх Справ України ОСОБА_10 в якій повідомляв про те, що в діях ОСОБА_9 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.358 КК України, оскільки останній підробив та незаконно використовує завідомо підроблений документ - посвідчення інваліда війни 2-ої групи.

30.07.2013 року на підставі вищевказаної скарги ОСОБА_7 було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000594 стосовно ОСОБА_9 з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 358 КК України.

Постановою слідчого СВ в Івано-Франківській області ОСОБА_13 від 18.10.2013 року вищевказане кримінальне провадження на підставі п.1ч.1 ст.284 КПК України було закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

14.09.2013 року за заявою ОСОБА_9 було розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженню стосовно ОСОБА_7 із внесенням відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000679 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.383 КК України.

09.01.2014 року в період з 13год.10хв по 15год.10хв. ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні службового кабінету Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області, що розташоване за адресою: м. Тисмениця, вулиця К. Левицького, 4, був допитаний в якості свідка по вищевказаному кримінальному провадженню слідчим СВ Тисменицького РВ УМВС України лейтенантом міліції ОСОБА_14 .

При цьому, під час вищевказаного допиту ОСОБА_7 , будучи впевнений у тому, що відомості, про які він повідомляє, відповідають дійсності, дав показання, в яких навів обставини, які переконують його в тому, що ОСОБА_9 незаконно отримав посвідчення інваліда війни 2-ої групи і використовує його в своїх цілях.

Зокрема, під час допиту ОСОБА_7 показав, що згідно виписки із історії хвороби ОСОБА_9 є інвалідом другої групи внаслідок отриманої в 1993 р. черепно-мозкової травми. В 1993 р. ОСОБА_9 перебував на службі в податковій адміністрації м. Житомир на посаді заступника начальника ДПІ з примусового стягнення податків. Вважав, що останній, як інвалід другої групи одержаної внаслідок черепно-мозкової травми знятий з обліку як непрацездатний до військової служби в мирний час, не міг бути прийнятий на службу в податкову міліцію, створену 05.02.1998 р., яка є воєнізованим формуванням з правом носіння та застосування вогнепальної зброї. Звернув увагу на те, що бланк посвідчення інваліда війни видається військовими комісарами тільки учасникам війни і бойових дій на території інших держав, а посвідчення інваліда війни з наданням відповідних пільг видаються органами соціального забезпечення, а не організаціями, які виплачують пенсію. Вказав на те , що до 01.01.2007 р. працівникам ДПА, в тому числі інвалідам, пенсію виплачувала ДПА по місцю реєстрації пенсіонера, а також видавала пенсійне посвідчення, а не посвідчення інваліда війни і із самого посвідчення не можливо встановити ДПА якої області його видала, а в сам бланк посвідчення вклеєна фотографія офіцера радянського підполковника міліції. Вказав на те, що посвідчення, яке видане ДПА, не завірено печаткою цієї ж організації, а з невідомих причин печаткою податкової міліції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 послався на його показання в якості свідка від 09.01.2014р. та на показання свідка слідчого СВ Тисменицького РВ УМВС України ОСОБА_14 .

Так, відповідно до ст. 94 КПК України при постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського cуду з прав людини, відповідно до якої використання показань осіб, які вони давали як свідки без участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права для доведення вини у вчиненні злочину ними або їх співучасниками є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справах «Луценко проти України», «Шабельник проти України», «Балицький проти України» Європейський суд з прав людини визнав, що права захисту підозрюваних були обмежені через порушення процесуальних гарантій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що допит ОСОБА_7 в якості свідка по кримінальному провадженню, в якому він надалі буде визнаний підозрюваним і обвинуваченим необхідно визнати істотним порушенням прав та основоположних свобод людини.

Колегія суддів вважає, що протокол допиту ОСОБА_7 в якості свідка від 09.01.2014р. по кримінальному провадженню №0000679 необхідно визнати недопустимим доказом, оскільки він отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Так, зі змісту заяви потерпілого ОСОБА_9 від 13.09.2013року, вбачається, що він просив притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст.383 КК України, оскільки вважав, що останній умисно направив завідомо неправдиве повідомлення Міністру Внутрішніх Справ України ОСОБА_10 про вчинення злочину (Т.1 а.с.180).

На підставі вищевказаної заяви потерпілого ОСОБА_9 в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14.09.2014 року були внесені відомості та зареєстровано кримінальне провадження №0000679 стосовно ОСОБА_7 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.383 КК України.

Вищевказані дані свідчили про те, що ОСОБА_7 не міг бути допитаний по вищевказаному кримінальному провадженню в якості свідка.

Характерною особливістю показань свідка є те, що вони відносяться до предмета підозри чи обвинувачення інших осіб. Показання свідка не повинні бути пов`язаними з його власними інтересами, а повинні відповідати інтересам підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого. Показання, отримані від особи, що фактично підозрюється у вчиненні злочину і яка допитувалася щодо фактів і обставин вчинення злочину як свідок з попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання чи за відмову від давання показань, не мають доказової сили. Такий висновок випливає із суттєвих відмінностей процесуального положення і порядку допиту свідка і підозрюваного (обвинуваченого).

Колегія суддів вважає неприпустимими дії органів досудового розслідування щодо допиту обвинуваченого ОСОБА_7 в якості свідка по кримінальному провадженню №0000679, по якому в подальшому вищевказані показання обвинуваченого були безпідставно кваліфіковані за ч.1 ст.383 КК України як завідомо неправдиве повідомлення про злочин.

Враховуючи, що показання свідка ОСОБА_14 , стосуються обставин, які стали відомі їй, саме як слідчому СВ Тисменицького РВ УМВС України, під час допиту ОСОБА_7 в якості свідка 09.01.2014р., колегія суддів, у відповідності до вимог п.6 ч.2 ст.87 КПК України, вважає за необхідне визнати цей доказ недопустимим, оскільки він здобутий завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив завідомо неправдиве повідомлення слідчому про вчинення злочину, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку.

В суді першої інстанції обвинувачений свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 383 КК України не визнавав і в категоричній формі стверджував, що наявність певних обставин переконує його в тому, що посвідчення інваліда війни ОСОБА_9 є підробленим і останній незаконно його використовує.

Колегія суддів вважає, що сукупність досліджених судом першої інстанції обставин свідчить про те, що повідомляючи Міністра Внутрішніх Справ України ОСОБА_10 про вчинення злочину потерпілим ОСОБА_9 і звинувачуючи останнього в тому, що він підробив посвідчення інваліда війни та незаконно його використовує, обвинувачений ОСОБА_7 був переконаний в тому, що відомості, про які він повідомляє, відповідають дійсності.

Колегія суддів вважає, що органи досудового розслідування безпідставно послались як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09.08.2013 року по справі №352/630/13-ц, яким визнано недостовірною інформацію, поширену 25.12.2012 року ОСОБА_7 на засіданні виконавчого комітету Майданської сільської ради Тисменицького району, а саме про те, що ОСОБА_9 «купив собі інвалідність за гроші». (Т.1 а.с.48-49)

Так , наявність вищевказаного рішення суду не може безперечно свідчити про те, що після того, як воно набуло законної сили, обвинувачений ОСОБА_7 повністю переконався у правомірності отримання потерпілим ОСОБА_9 посвідчення інваліда учасника війни.

Навпаки, зі змісту вироку Тисменицького районного суду від 01.07.2014 р., яким обвинувачений ОСОБА_7 засуджений за ст.382 ч.1 КК України до штрафу у розмірі 1000 грн., вбачається, що він засуджений саме за умисне невиконання вищевказаного судового рішення, в зв`язку з тим, що продовжував вважати його незаконним та несправедливим. ( Т.1 а.с.238-245)

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався як на доказ вини обвинуваченого ОСОБА_7 на постанову слідчого СВ в Івано-Франківській області ОСОБА_13 від 18.10.2013 р. про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000594 від 30.07.2013 р. про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч.4 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення.

Так, зі змісту апеляційної скарги та пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він повністю незгодний з вищевказаною постановою про закриття кримінального провадження, оскільки вважає, що досудове розслідування було проведено неповно, не об`єктивно, без належного дослідження обставин, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Колегія суддів вважає, що органи досудового слідства та суд першої інстанції прийшли до помилкового висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив завідоме неправдиве повідомлення слідчому про вчинення злочину.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , повідомляючи про вчинення злочину потерпілим ОСОБА_9 , про те , що останній підробив та незаконно використовує завідомо підроблений документ - посвідчення інваліда війни 2-ої групи, помилково вважав що ці відомості відповідають дійсності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту пояснень потерпілого ОСОБА_9 та його виступу в дебатах під час розгляду кримінального провадження в апеляційній інстанції вбачається, що потерпілий також вважає що обвинувачений ОСОБА_7 , звинувачуючи його у вчиненні злочину, надає неправильну оцінку встановленим фактам і добросовісно помиляється щодо незаконності отримання ним посвідчення інваліда війни.

Зокрема, в судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 просив оглянути оригінал належного йому посвідчення інваліда війни для того, щоб обвинувачений ОСОБА_7 мав можливість переконатися в тому, що воно не є підробленим, визнав свою неправоту та перестав писати скарги на нього з цих підстав.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України, а саме в тому, що вчинив завідомо неправдиве повідомлення слідчому про вчинення злочину.

При цьому зі змісту обвинувачення вбачається, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що надав завідомо неправдиве повідомлення про злочин слідчому СВ Тисменицького РВ УМВС України ОСОБА_14 .

В той же час, органами досудового розслідування також стверджується, що обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до Міністра Внутрішніх Справ України ОСОБА_10 з заявою про те, що потерпілий ОСОБА_9 використовує завідомо підроблений документ-посвідчення інваліда війни, хоча знав про те, що вищевказана інформація є недостовірною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказана скарга направлена обвинуваченим ОСОБА_7 не на адресу слідчого або в органи досудового розслідування, а безпосередньо Міністру Внутрішніх Справ України ОСОБА_10 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України, оскільки, повідомивши відомості про те, що потерпілий ОСОБА_9 підробив та незаконно використовує завідомо підроблений документ - посвідчення інваліда війни 2-ої групи , обвинувачений ОСОБА_7 добросовісно помилявся щодо характеру цих відомостей і був впевнений в тому, що вони відповідають дійсності.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції необхідно скасувати та закрити кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином не підлягає задоволенню, оскільки кримінальне провадження щодо останнього підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Керуючись ст.ст. 284,376,404,405,407,409,411-413,417-419, колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Тисменицького районного суду від 04 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Кримінальне провадження №0000679 стосовно ОСОБА_7 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України.

Відмовити ОСОБА_9 у задоволенні позову до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4