Справа №489/1003/16-к 30.06.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/547/16 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000248 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, пенсіонера, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:
Прокурор ОСОБА_8 , ,
Обвинувачений ОСОБА_6 ,
Захисник ОСОБА_9 ,
Потерпілий ОСОБА_7 ,

Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року змінити, призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити від призначеного покарання із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги потерпілого.
Просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року в частині призначеного обвинуваченому покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь Держави процесуальні витрати на проведення експертизи в загальній сумі 2274 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Не заперечуючи встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, обвинувачений вважає призначене йому покарання суворим, таким, що не відповідає тяжкості злочину та його особі.

На думку апелянта, судом не в повній мірі враховані дані про його особу, зокрема, його великий досвід керування автомобілем 16 років, не складання відносно нього у минулому протоколів про адміністративні правопорушення, не потрапляння в дорожньо-транспортні пригоди, перебування на пенсії - є пенсіонером МВС (працював в органах ВТУ), невеликих дохід - отримання мінімальної пенсії, частина з якої вираховується в якості сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки.

Вважає, що суд першої інстанції недостатньо мотивував призначене йому покарання, а щодо призначення додаткового покарання не вказав, які обставини ним враховуються. При цьому зазначає, що ані потерпілий, ані прокурор не наполягали на призначенні йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Посилається на визнання ним у повному обсязі вини у скоєнні злочину, підтвердження усіх обставин, які пов`язані із скоєнням ним злочину та які були встановлені під час досудового розслідування, його щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, неодноразове висловлювання жалю з приводу вчиненого та вибачення перед потерпілим.

Звертає увагу, що ним на місці пригоди було надано медичну допомогу, прийняті міри до виклику карети швидкої допомоги та наданні в подальшому допомоги потерпілу у лікуванні, реабілітації, надано кошти, необхідні для подолання наслідків дорожньо-транспортної пригоди, забезпечення потерпілого донорською кров`ю (запросив 5-ох донорів).

Вважає, що суд, призначаючи йому покарання та посилаючись на його задовільну характеристику, не врахував, що нею він не характеризується з негативної сторони, більше того, в ній зазначено про відсутність компрометуючих дій з його боку, що на його переконання є обставиною, яка пом`якшує покарання.

На думку апелянта, призначене покарання не сприятиме його виправленню, а призначене додаткове покарання навпаки може докорінно у ненайкращий бік змінити його життя й стати підґрунтям до невиконання ним як обов`язку по відшкодуванню шкоди потерпілому, так і обов`язків по утриманню сім`ї та матері, що може штовхнути його до нераціональних вчинків, оскільки, у зв`язку з невеликим розміром пенсії, необхідністю утримувати сім`ю та допомагати матері, яка хворіє і потребує постійного лікування, змушений працювати (підробляти) і надавати послуги таксі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги потерпілого.
Не оскаржуючи висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який той засуджений, за обставинами, викладеними у вироку, та кваліфікацію злочину за ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілий вважає, що застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого.

На думку апелянта, суд, пославшись на обставини, що позитивно характеризують особу обвинуваченого та пом`якшують його відповідальність, не навів у вироку переконливих доводів необхідності застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України.

Посилаючись на формальне каяття ОСОБА_6 , вчинення останнім тяжкого злочину, вчинення на протязі розгляду справи дій, спрямованих на уникнення відповідальності та затягування судового процесу, відшкодування завданих збитків у незначній сумі, потерпілий в апеляційній скарзі твердить, що призначене обвинуваченому покарання є м`яким, не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину, є недостатнім для його виправлення та попередження вчинення новий злочинів.

Вважає, що суд не прийняв до уваги достатньою мірою тяжкість вчиненого злочину, тяжкість наслідків, що настали, ставлення до вчиненого обвинуваченого, який на протязі розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не висловився у конкретній формі щодо визнання ним вини, заподіяну шкоду відшкодував у невеликій частині.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що 29.08.2015 р. близько 21 год. 50 хв. в м. Миколаєві, керуючи технічно справним автомобілем марки «Cheri Amulet», д/н НОМЕР_1 , рухаючись в темний час доби по освітленій міським електроосвітленням сухій асфальтованій проїзній частині вул. Космонавтів зі сторони вул. Нагірної в напрямку вул. Херсонське шосе, де при проїзді нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг з вул. 4-та Поздовжня здійснив зупинку автомобіля з метою виконання маневру повороту ліворуч в напрямку вул. Гмирьова.

В цей же час, по вул. Космонавтів, зі сторони вул. Херсонське шосе, в напрямку вул. Нагірної, з увімкненим ближнім світлом фар, рухався мотоцикл марки «Sоиl ZSS124F», д/н НОМЕР_2 , під керування водія ОСОБА_7 .

Водій ОСОБА_6 , починаючи рух по вул. Космонавтів в напрямку вул. Гмирьова, порушив вимоги п.п. 2.3, 10.1, 12.1, 16.13 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., із відповідними змінами та доповненнями, а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не контролював свій рух, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати, не обрав безпечну швидкість руху, не прийняв своєчасно мір до зменшення швидкості руху свого транспортного засобу, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був прийняти при проїзді вказаного перехрестя, виконуючи маневр повороту ліворуч, виїхав на вказане перехрестя, де не надав переваги у проїзді мотоциклу марки «Sоиl ZSS124F», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , що рухався у зустрічному для нього напрямку та допусти зіткнення з останнім.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «Sоиl ZSS124F», д/н НОМЕР_2 . ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді розриву правої нирки, черевної гематоми праворуч, множинних розривів печінки, що ускладнились травматичним шоком 3 ст., які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи викладені в апеляційних скаргах, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги, пояснення потерпілого на підтримку поданої ним апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційні скарги, а вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд визнає скарги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Вина обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України, апелянтами не оспорюється.

Що стосується покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то воно призначене у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у відповідності з вимогами ст. 65-67 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до необережного тяжкого злочину, обставин, які пом`якшують покарання, а саме, його щире каяття, часткове відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставин, що характеризують даний злочин, особистість обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, пенсіонер, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: синдром залежності від алкоголю, характеризується задовільно.

Рішення суду першої інстанції про необхідність обрання ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим.

Суд першої інстанції вірно визнав, що необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів йому має бути призначено покарання у межах мінімальної санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, за якою кваліфіковано його дії.

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Посилання потерпілого в апеляційній скарзі на визнання судом першої інстанції позитивної характеристики обвинуваченого, є таким, що не відповідає дійсності, оскільки, як слідує із вироку, суд визнав обвинуваченого як особу, що характеризується задовільно.

Даних щодо позитивної характеристики обвинуваченого ОСОБА_6 суду апеляційної інстанції не надано.

Відсутність компрометуючих даних саме по собі не свідчить про позитивну характеристику особи.

Як слідує із довідки-характеристики ОСОБА_6 зі слів сусідів, характеризується посередньо, спиртними напоями не зловживає, наркотичні засоби не вживає, суспільний порядок не порушує, підтримує стосунки з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя, схильними до вчинення правопорушень і злочинів.

Згідно довідки обласного наркологічного диспансеру від 9 вересня 2015 року, ОСОБА_6 з 10 червня 2014 року перебуває на обліку в диспансері з діагнозом: синдром залежності від алкоголю.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задовільної характеристики обвинуваченого ОСОБА_6 , а тому є безпідставними твердження останнього в апеляційній скарзі щодо наявності даних, які позитивно його характеризують, та визнання цих даних як обставину, яка пом`якшує покарання.

Також є безпідставними твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо неврахування судом обставини, яка пом`якшує покарання, а саме, його сприяння розкриттю злочину, так як в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б свідчили про надання ним органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин провадження.

Обвинуваченим ОСОБА_6 ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано відповідних даних щодо надання ним послуг таксі, тобто зайняття підприємницькою діяльністю з надання такого виду послуг, відповідно до чинного законодавства України, чи перебування його в трудових правовідносинах по наданні таких послуг з використанням його як водія, а тому є такими, що не заслуговують на увагу посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо отримання доходу від такого виду діяльності, та, відповідно, позбавлення джерела доходу, при призначенні такого виду додаткового покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами.

Окрім того, як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений перебуває на обліку в обласному наркологічному диспансері з діагнозом: синдром залежності від алкоголю.

Як слідує із змісту апеляційної скарги обвинуваченого, він зловживав алкогольними напоями, проходив лікування.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Згідно з частиною другої ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо-визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип законності, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Враховуючи викладені вище обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_6 як основне так і додаткове покарання, за своїм видом і розміром відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

За такого, відповідно, доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо несправедливого покарання через його суворість та потерпілого щодо м`якості покарання є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину, який є тяжким з необережності, обставини за яких його вчинено, обставини, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, часткове відшкодування завданих збитків, з урахуванням особи обвинуваченого, а саме, те, що останній має на утриманні малолітню доньку та хвору матір, допомагав при лікуванні потерпілого, є пенсіонером, раніше не судимий, не притягнення раніше ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, беручи до уваги усвідомлення обвинуваченим спричинених ним тяжких наслідків, про що свідчить допомога потерпілому після дорожньо-транспортної пригоди, виклик карети швидкої допомоги, забезпечення потерпілого донорською кров`ю, добровільне часткове відшкодування спричиненої потерпілому шкоди, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням є обґрунтованим та таким, що відповідає тяжкості злочину, особі засудженого та іншим обставинам справи.

За такого, посилання потерпілого в апеляційній скарзі щодо відсутності доводів необхідності застосування до обвинуваченого звільнення від відбування з випробуванням, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та неможливості виправлення обвинуваченого без відбування покарання є безпідставними.

Доводи потерпілого в апеляційній скарзі щодо не визнання вини обвинуваченим, не розкаяння його у вчиненому є безпідставними, виходячи з наступного.

Як слідує із даних носія інформації технічного засобу фіксації судового провадження, обвинувачений визнав свою вину, висловлював жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, тобто, щиро каявся у вчиненому, просив вибачення у потерпілого.

Також, як слідує із носія інформації технічного засобу фіксації судового провадження, не оспорювалось потерпілим, обвинуваченим добровільно відшкодовано 3000 грн. майнової шкоди та пропонувалось в рахунок повного відшкодування шкоди відчудження на користь потерпілого земельної ділянки, що свідчить про бажання обвинуваченого добровільно відшкодувати завдані злочином збитки, а тому, необґрунтованими є твердження потерпілого в апеляційній скарзі відносно не бажання обвинуваченого відшкодувати збитки.

Відсутні дані в матеріалах кримінального провадження щодо вчинення обвинуваченим на протязі розгляду справи дій, спрямованих на уникнення відповідальності та затягування судового процесу.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на не повне врахування судом наданої ним допомоги потерпілому, вибачення перед останнім, перебування його на пенсії, утримання малолітньої дитини, хвороби матері, та не визнання їх обставинами, які пом`якшують покарання, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції, хоч і не визнав їх обставинами, які пом`якшують покарання, однак, в повній мірі врахував їх при постановленні вироку і призначенні ОСОБА_6 покарання.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі відносно позиції сторони обвинувачення та потерпілого в суді першої інстанції по виду і розміру покарання, яке відрізняється від призначеного судом, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, покарання призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, є справедливим, відповідає інтересам усіх суб`єктів кримінально-правових відносин та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Наявність шістнадцятирічного стажу керування автомобілем у обвинуваченого не є обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а тому є такими, що не заслуговують на увагу твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі на не неврахування судом першої інстанції його досвіду керування транспортними засобами.

Враховуючи викладене, та, беручи до уваги положення п. 7 ч. 1 ст. 393 КПК України і вимоги потерпілого, заявлені ним в суді першої інстанції, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування або зміни вироку та, відповідно, задоволення апеляційних скарг.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: