Справа № 162/1411/15-к Провадження №11-кп/773/120/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ст. 366 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2016 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Любешівського районного суду від 05 січня 2016 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Ветли, жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, завідувача Бихівської амбулаторії - загальної практики сімейної медицини Центру первинної медико-санітарної допомоги Любешівського району, депутата Любешівської районної ради Волинської області, має звання «Заслужений лікар України», несудимого, визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 366 КК України і призначено покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, з позбавлення права обіймати посади у закладах охорони здоров`я, що пов`язані зі складанням та видачею листків непрацездатності, строком на 1 (один) рік.

Вироком вирішено долю речових доказів, -
В С Т А Н О В И В :

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він, працюючи лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги Любешівського району, обслуговуючи Залаззівську сільську лікарську амбулаторію загальної практики-сімейної медицини Центру первинної медико-санітарної допомоги Любешівського району (далі Залаззівська амбулаторія), відповідно до пунктів 1.4.1, 1.7 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13 листопада 2001 року, пунктів 5.1.4, 5.1.5 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 189 від 09 квітня 2008 року, будучи уповноваженим на особистий огляд хворого з внесенням відповідних записів у амбулаторну катку хворого, на визначення терміну непрацездатності хворого та видачу листків непрацездатності, тобто службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, перебуваючи у приміщенні Залаззівської амбулаторії у селі Залаззя Любешівського району Волинської області, точної дати у ході судового розгляду не встановлено, наказав медичній сестрі Залаззівської амбулаторії ОСОБА_8 виписати листок непрацездатності серії АГА № 699082 про перебування на амбулаторному лікуванні у період з 22 вересня по 01 жовтня 2014 року ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що той за медичною допомогою у цей час не звертався. Зазначений документ ОСОБА_7 заповнив, скріпив особистою печаткою та видав ОСОБА_9 для пред`явлення по місцю роботи.

Таким чином, ОСОБА_7 , як службова особа, склав та видав завідомо підроблений офіційний документ, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 366 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що судом безпідставно відкинуто показання свідка ОСОБА_10 , який показав, що він на прохання ОСОБА_9 приходив до лікаря за медичною допомогою та лікарняним листом. Також не здобуто доказів факту видачі лікарняного листа саме обвинуваченим, а свідок ОСОБА_9 показав, що вказаний лікарняний лист забирав в амбулаторії, а не у лікаря ОСОБА_7 . Просить вирок суду скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд.

В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання. Зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 53 КПК України розмір штрафу визначається судом в межах від 30 до 50 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Всупереч цьому, місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 366 КК України у розмірі 3400 гривень штрафу, що становить 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, хоча даний розмір неоподаткованих мінімумів становить 4250 гривень. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. з позбавленням права обіймати посади у закладах охорони здоров`я, що пов`язані зі складанням та видачею листків непрацездатності, строком на 1 рік.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив його апеляційну скаргу задовольнити, а апеляцію прокурора залишити без задоволення, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив апляцію обвинуваченого, провівши частково судове слідство, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини скоєння кримінального правопорушення та дав належну юридичну оцінку діям ОСОБА_7 , вірно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.366 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що докази у кримінальному провадженні судом оцінені поверхово та однобічно, а також вони не підтверджують вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, оскільки в основу вироку покладено одні докази, проте не оцінені інші докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, не заслуговують на увагу.

Відповідно до пунктів 1.4.1, 1.7 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я № 455 від 13 листопада 2011 року, листки непрацездатності видаються лікуючим лікарем державних і комунальних закладів охорони здоров`я. Видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюються тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обґрунтуванням тимчасової непрацездатності.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , працюючи лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги Любешівського району, обслуговував Залаззівську амбулаторію.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи уповноваженим на особистий огляд хворого з внесенням відповідних записів у його амбулаторну картку, на визначення терміну непрацездатності хворого та видачу листків непрацездатності, тобто службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, перебуваючи у приміщенні Залаззівської амбулаторії у селі Залаззя Любешівського району Волинської області, наказав медичній сестрі Залаззівської амбулаторії ОСОБА_8 виписати листок непрацездатності серії АГА № 699082 про перебування на амбулаторному лікуванні у період з 22 вересня по 01 жовтня 2014 року ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що той за медичною допомогою у цей час не звертався.

Згідно з відомостями Журналу реєстрації листків непрацездатності Залаззівської амбулаторії, які внесені від руки, ОСОБА_9 видався лікарняний лист на час хвороби у період з 22 вересня по 01 жовтня 2014 року.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції, що він сам заповнив листок непрацездатності серії АГА № 699082, скріпив особистою печаткою, фактично надавши йому статус офіційного документу, та видав ОСОБА_9 для пред`явлення по місцю роботи. Відповідно до вказаного листка непрацездатності ОСОБА_9 перебував на амбулаторному лікуванні з загальним захворюванням у період з 22 по 26 вересня 2014 року, з 27 вересня по 01 жовтня 2014 року.

В той же час, згідно з відомостями бази даних Державної прикордонної служби України ОСОБА_9 у період з 11 вересня по 01 жовтня 2014 року перебував за межами України.

Обвинувачений також підтвердив, що записи, які містяться у картці амбулаторного хворого ОСОБА_9 , про проведення прийому лікарем за 22 та 26 вересня 2014 року дійсно зроблені ним.

Не заслуговує на увагу і посилання ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції безпідставно відкинуто показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

Як правильно встановлено судом першої інстанції, вказані свідки змінювали свої показання. Так, свідок ОСОБА_10 спочатку в суді першої інстанції точно вказав на дати, коли він приходив до лікаря ОСОБА_7 для відкриття та продовження лікарняного на ім`я ОСОБА_11 : 22 та 26 вересня 2014 року. При цьому зазначив, що 02-03 жовтня 2014 року не закрив лікарняний, оскільки уже сам перебував на стаціонарному лікуванні у Волинській обласній клінічній лікарні. За клопотанням прокурора судом було надіслано запит у цей медичний заклад, з відповіді на який вбачається, що ОСОБА_10 у цей період там не лікувався. Згодом свідок показав, що помилився, адже лікувався в обласній лікарні у 2006 році. Така непослідовність ОСОБА_10 у запам`ятовуванні дат, як правильно встановив суд першої інстанції, вказує на неправдивість його показань.

Судом першої інстанції також підставно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_8 , яка в ході судового розгляду дала показання, що кардинально відрізняються від тих, що вона давала на досудовому розслідуванні. Розбіжності у показаннях свідок пояснила тим, що, підписуючи протокол допиту, прочитала його лише «поверхнево», а в судовому засіданні говорить правду. У суді першої інстанції свідок заявляла, що не знає ОСОБА_9 , натомість у залі судових засідань його впізнала.

Той факт, що свідок ОСОБА_9 лікарняний лист забирав в амбулаторії, а не у лікаря ОСОБА_7 не заслуговує на увагу, оскільки не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_7 .

Таким чином, судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, який відносяться до категорії невеликої тяжкості, особу засудженого, який по місцю проживання та роботи характеризується виключно позитивно, у 2014 році йому присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України», є висококваліфікованим фахівцем, обслуговує дільницю з населенням понад дві тисячі чоловік. Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

З враховуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що для досягнення мети кримінального покарання в даному випадку буде достатнім призначення покарання ОСОБА_7 у межах санкції ч.1 ст. 366 КК у виді штрафу та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з мотивами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 53 КК України розмір штрафу визначається судом в межах від 30 до 50 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Покарання у вигляді штрафу має бути призначене в межах, у передбачених санкцією відповідної статті або її частини, у відповідних неоподатковуваних мінімумах доходів громадян та в грошовій сумі, кратній такому мінімуму, встановленому законодавством України на час вчинення злочину.

Всупереч цьому, місцевий суд у мотивувальній частині вироку вказав про призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 366 КК України у виді штрафу в мінімальному розмірі, а фактично призначив його в максимальному розмірі, тобто в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, однак в сумі 3400 грн., що становить 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні основного покарання у виді штрафу, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що полягло у не застосуванні судом закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Згідно ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду, в частині призначеного покарання, слід змінити.

При цьому, апеляційним судом Волинської області враховується думка громади, викладена у зверненні жителів Бихівської дільниці Залаззівської амбулаторії, які лише позитивно охарактеризували ОСОБА_7 та просили не позбавляти останнього права займати посади у закладах охорони здоров`я, що пов`язані зі складанням та видачею листків непрацездатності. З врахуванням вищевказаного звернення та інших характеризуючих особу даних, зокрема, виключно позитивної характеристики, більше як тридцятирічного бездоганного стажу роботи, за що йому присвоєно звання "Заслужений лікар України", колегія суддів вважає за доцільне зменшити розмір призначеного ОСОБА_7 розміру штрафу до 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

За таких обставин, апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 413 КПК України, ст. 53 КК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 05 січня 2016 року щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, - змінити.

Зменшити розмір призначеного ОСОБА_7 штрафу за ч. 1 ст. 366 КК України до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 3 400 (три тисячі чотириста) гривень, з позбавлення права обіймати посади у закладах охорони здоров`я, що пов`язані зі складанням та видачею листків непрацездатності, строком на 1 (один) рік.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: