Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 10 листопада 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000031 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 червня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що судимостей не має,

засуджено:

- за ч. 4 ст. 187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Озерне Ізмаїльського району Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 2 роки 7 місяців позбавлення волі.

Вироком вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Задоволено частково цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 58950 грн.

Як встановив суд, 05 березня 2011 року близько 23.30 год. ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження у зв`язку з розшуком, заздалегідь домовившись про таємне викрадення майна сім`ї ОСОБА_10 , приїхали на автомобілі до будинку АДРЕСА_3 .

06 березня 2011 року близько 01.00 год. ОСОБА_8 залишився на вулиці з метою спостереження за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_7 з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження у зв`язку з розшуком, проникли у зазначене домоволодіння і, виявивши в домі ОСОБА_11 , вчинили розбійний напад на останню. При цьому ОСОБА_7 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження у зв`язку з розшуком, маючи на меті позбавити потерпілу можливості чинити опір і викликати допомогу, зв`язали її та завдали численних ударів кулаками по різних частинах тіла, заподіявши легкі тілесні ушкодження. Потім вони з метою заподіяння смерті ОСОБА_11 засунули їй у ротову порожнину кляп, перекривши отвір рота та носа й позбавили її в такий спосіб можливості дихати, що викликало смерть останньої, після чого заволоділи майном на загальну суму 75 200 грн. та з місця події зникли.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року вирок суду першої інстанції змінено. Ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 14 липня 2011 року по 24 лютого 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Звільнено з-під варти засудженого ОСОБА_7 із зали суду негайно у зв`язку із відбуттям ним строку призначеного покарання. Вирішено питання процесуальних витрат. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що апеляційний суд, не дослідивши безпосередньо доказів у справі дам їм іншу оцінку ніж ту, що дав суд першої інстанції, таким чином порушивши принцип безпосередності дослідження доказів. Зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції не допитав безпосередньо потерпілого у справі ОСОБА_9 та експерта ОСОБА_12 . Також зазначає про суперечливість ухвали апеляційного суду, оскільки в її мотивувальній частині встановлено невідповідність обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вимогам ст. 291 КПК України, що є підставою для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, однак при цьому, судом прийнято рішення про зміну вироку. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

В доповненнях до касаційної скарги прокурор наводить також доводи про суперечливість змісту ухвали апеляційного суду, в зв`язку з тим, що мотивувальна її частина містить висновки щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_7 , однак в резолютивній частині лише зазначено, що ОСОБА_7 слід вважати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України. Також вважає, що неправильна кваліфікація дій ОСОБА_7 призвела до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, пояснення захисника ОСОБА_6 , який просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Стаття 419 КПК України містить вимоги до ухвали апеляційного суду в якій має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу і узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Ухвала суду апеляційної інстанції, постановлена за результатами розгляду апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 не відповідає вищенаведеним вимогам кримінального процесуального закону.
Так, як убачається зі змісту вказаного судового рішення, приймаючи рішення про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України апеляційний суд описав невідповідність обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в цій справі вимогам ст. 291 КПК України та дійшов висновку про невідповідність вироку положенням ст. 374 КПК України в зв`язку з відсутністю у ньому формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, а також доказів, якими суд обґрунтував свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. При цьому, вказаний суд констатував те, що суд першої інстанції не встановив які саме дії вчиняв ОСОБА_7 знаходячись в будинку сім`ї ОСОБА_10 , не встановив причинно-наслідкового зв`язку між його діями та смертю ОСОБА_11 та перерахувавши докази, покладені в основу вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, зробив висновок, що викладені у вироку висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ґрунтуються на припущеннях суду та потерпілого і не підтверджуються сукупністю доказів у кримінальному провадженні, дослідженими під час судового розгляду. Таким чином, апеляційний суд в ухвалі обґрунтував висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Натомість, встановивши фактичні обставини з огляду на досліджені в судовому засіданні докази, суд апеляційної інстанції вказав, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, при цьому, не обґрунтувавши такий висновок наявними у справі доказами, з яких він виходив при постановленні ухвали.

Однак, як видно зі справи, суд апеляційної інстанції зробив такий висновок не дослідивши безпосередньо в судовому засіданні всіх доказів, які розцінив як такі, що не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Провівши судове слідство лише частково, апеляційний суд не допитав потерпілого ОСОБА_9 та судово-медичного експерта ОСОБА_12 , про що слушно в скарзі вказує прокурор, а також не дослідив безпосередньо всіх доказів, наведених у вироку та покладених в основу підтвердження винуватості ОСОБА_7 .
На необхідності дотримання принципу безпосередності дослідження доказів при розгляді кримінального провадження наголошує Верховний Суд України в своїй постанові від 21 січня 2016 року, врахування висновків якого згідно з вимогами ч. 1 ст. 458 КПК України є обов`язковим. Відповідно до вказаного рішення, безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного зясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до статті 370 цього Кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з частиною першою статті 412 КПК України підлягає скасуванню.

Крім того, в резолютивній частині ухвали, апеляційний суд фактично рішення щодо перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 187, пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України не прийняв, вказавши лише, що ОСОБА_7 слід вважати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України, що обґрунтовано також зауважив у своїй касаційній скарзі прокурор.

З огляду на викладене ухвалу апеляційного суду не можна вважати законною, обґрунтованою та вмотивованою, в зв`язку з чим її необхідно скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Під час нового розгляду кримінального провадження суду апеляційної інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази надані сторонами, перевірити інші доводи, викладені у апеляційних та касаційній скаргах, в тому числі й шляхом проведення судового слідства, і відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VII від 16 червня 2016 року, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3