Справа № 473/4378/15-к
ВИРОК
іменем України
"24" червня 2016 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники процесу:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представник потерпілих адвокат ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська кримінальне провадження №0000987 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Вознесенськ, Миколаївської області, із професійно-технічною освітою, працює слюсарем-наладчиком Вознесенського управління експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом, раніше не судимий, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Вознесенськ, Миколаївської області, з неповною середньою освітою, не одружений, в силу ст.89 КК України не судимий, перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість», проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.296, ч.2 ст.289 КК України, 29 березня 2016 року прокурором було змінено обвинувачення (а.п.к.96-100 том 1) та 07 червня 2016 року прокурором було змінено обвинувачення (а.к.п.247-251 том 1) без зміни правової кваліфікації дій обвинувачених, -

В С Т А Н О В И В:

№1 епізод в частині обвинувачення за ч.2 ст.289 КК України.

20.05.2015 року о 22 годині 30 хвилин ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 з метою незаконного заволодіння транспортним засобом та з корисливих мотивів прийшли до домоволодіння ОСОБА_13 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Під час спілкування у ОСОБА_6 з ОСОБА_13 виникла сварка, яка переросла у бійку. У ході бійки ОСОБА_6 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_13 близько 56 ударів руками в область тулуба та близько 2-3 ударів руками в область голови. У свою чергу у ОСОБА_5 також виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень. Внаслідок чого, останній наніс близько 5-6 ударів палицею в область тулуба. Таким чином, ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у виді забійної рани в тім`яній ділянці та в ділянці обличчя, крововиливи в ділянці попереку та в ділянці лопатки, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень. З метою реалізації умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_13 , ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 виїхали з подвір`я домоволодіння на вказаному автомобілі, який відігнали до місця проживання ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_5 вину за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.289 КК України - визнав повністю та пояснив конфлікт тим, що ОСОБА_15 придбав у Козюри насіння, яке вони посадили, обробляли, проте воно не зійшло. ОСОБА_16 сказав, що вони не правильно застосовували добрива. Вони наносили тілесні ушкодження ОСОБА_16 та забрали його машину, бо так вийшло. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що він садив, поливав, обробляв насіння, яке не виросло, натомість ОСОБА_16 казав, що вони неправильно обробляли, хоча ОСОБА_17 ( ОСОБА_15 ) обробляв його сам. До магазину з`ясувати цю проблему до ОСОБА_16 вони не ходили, оскільки насіння більш не виросте, а гроші витрачені. Особисто гроші він не витрачав, але допомагав ОСОБА_15 як робочий. Автомобіль ОСОБА_16 з двору вигнав він, потім вони поставили авто у Трубієнка. Авто не проїхало і 100 метрів та заглохло, оскільки сів акумулятор, вони його поставили біля сусідів. Машину не пошкоджували. Не заперечував, що він кілька разів вдарив ОСОБА_16 палицею, яку взяв із собою, щоб відганяти собак, він наніс ушкодження ОСОБА_16 , який також штовхався. Палиця була у нього в руці, замотана в мішок, він її не ховав.

Обвинувачений ОСОБА_6 за цим епізодом обвинувачення визнав повністю та на підставі ст.63 Конституції України відмовився давати показання.

Потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що того дня, коли стався злочин, він допізна працював на вул.Ленінградській у майбутньої дружини. Додому приїхав коли стемніло. Коли був вдома, його покликав ОСОБА_5 та сказав, що треба поговорити. Він пішов у будинок. Почув шум у дворі, вийшов, а обвинувачені, які перелізли через огорожу, вже були в дворі. Казали, що треба поговорити, на що він сказав, що буде викликати міліцію. Обвинувачені перебували в якомусь неадекватному стані, чи алкогольному, чи наркотичному сп`янінні. Він пішов до будинку щоб зателефонувати, але вони перерізали дріт. Він вимагав, щоб обвинувачені вийшли, проте ОСОБА_18 почав наносити йому удари битою, вони його били, ОСОБА_15 наніс йому удар ножем в щоку. Він питав у них «Що ви робите?», на що ОСОБА_15 сказав ОСОБА_18 : «Добивай», після чого він втік. Зачинив двері та намагався полагодити телефон. В цей час обвинувачені виїхали з двору на його автомобілі, спочатку ОСОБА_18 був за кермом, потім сів ОСОБА_15 . В автомобілі знаходились 6000 грн., паспорт та документи, які зникли. ОСОБА_19 була пошкоджена, її потім знайшли біля будинку Трубієнка, з неї були зняті номерні знаки, які обвинувачені сховали десь на річці. Автомобіль повернули співробітники міліції. Як пояснив потерпілий, конфлікту напередодні між ними не було, проте ОСОБА_15 був йому винен 2 та 3,5 тисячі гривень за насіння, яке у нього купував. Потерпілий зазначив, що внаслідок дій обвинувачених в автомобілі було зламано праві дверцята, праве переднє крило, задній бампер та поріг. Стверджував, що ОСОБА_18 наносив удари битою, загорнутою в білий мішок від цукру, ручку від якої потім знайшов на подвір`ї та віддав слідчому. Ударів було десь 6-7, від яких він впав та трохи втратив свідомість.. Лікувався амбулаторно, оскільки не було на кого залишити магазин.

Окрім показань потерпілого ОСОБА_13 , показань обвинуваченого ОСОБА_5 , вина обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині пред`явленого їм обвинувачення за ч.2 ст.289 КК України, окрім власного визнання ними своєї вини, за цим епізодом також підтверджується фактичними даними, що містяться в документах, наданих стороною обвинувачення.

Те, що користувачем автомобілю, яким незаконно заволоділи обвинувачені, є ОСОБА_13 , вбачається із наданого представником потерпілого договору найму (оренди) транспортного засобу автомобілю ВАЗ 2104 реєстраційний номер НОМЕР_1 між ОСОБА_20 та ОСОБА_13 14.05.2012 року (а.к.п.213-214 том 1). Хоча цей договір всупереч вимогам ч.2 ст.799 ЦК України не було посвідчено нотаріально, проте суду не надано доказів того, що користування цим авто потерпілим ОСОБА_13 було безпідставним, та й самі обвинувачені не заперечували того факту, що вони заволоділи автомобілем саме ОСОБА_13 та саме з цією метою прийшли до його будинку. Таким чином, ОСОБА_13 є законним користувачем автомобілю ВАЗ 2104 реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки відповідно до ч.1 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. А згідно із ч.3 цієї статті фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Також за цим епізодом під час огляду місця вчинення злочину згідно з протоколом огляду місця події від 21.05.2015 року (а.к.п.138 том 1) було оглянуто будинок в АДРЕСА_3 . За ворітьми на цементному подвір`ї відразу з лівої сторони на цементі були виявлені плями бурого кольору, розташовані в радіусі біля 1,5 м. На воротах із внутрішньої сторони також були виявлені аналогічні плями. Під час огляду із зазначених плям було зроблено 2 окремих змиви.

Згідно з протоколом огляду місця події від 21.05.2015 року (а.к.п.139 том 1) було оглянуто ділянку місцевості в м.Вознесенську вул.Залізнична навпроти домоволодіння №7, де на узбіччі грунтової дороги був розташований автомобіль ВАЗ моделі 2104 червоного кольору, державні реєстраційні номерні знаки на транспортному засобі відсутні. З правої сторони автомобіля на крилі були виявлені подряпини горизонтального направлення, на передній та задній двері вм`ятини розміром близько 0,3 м. Двері транспортного засобу були прикриті, але не зачинені на замок. У салоні автомобіля у панелі між передніми сидіннями була виявлена полімерна папка чорного кольору, в якій знаходиться довіреність, страховий поліс та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 . На поверхні замка запалювання були виявлені подряпини та знизу були відірвані електричні дроти.

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання від 21.05.2015 року (а.к.п.142-143 том 1) потерпілий ОСОБА_13 впізнав особу, а саме ОСОБА_5 , який 20.05.2015 року спільно з ОСОБА_21 спричинив йому тілесні ушкодження та заволодів його автомобілем.

Згідно з висновком судово-медичного експерта від 21.06.2015 року №192 (а.к.п.132-133 том 1) у потерпілого ОСОБА_13 було виявлено крововиливи в ділянці попереку зліва, лопатки зліва, які виникли від дії тупих предметів за 6-24 годин до судово-медичного огляду та згідно з висновком додаткової судово-медичної експертизи від 12.10.2015 року №527 (а.к.п.135-137 том 1) у потерпілого ОСОБА_13 були виявлені забійні рани в тім`яній ділянці та ділянці обличчя, крововиливи в ділянці попереку та в ділянці лопатки. Тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, рани могли виникнути від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Тілесні ушкодження виникли до звернення в лікарню, куди звернувся 21.05.2015 року о 0 год. 30 хв. Крововиливи відносяться до легких тілесних ушкоджень, рани відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Суд, дослідивши всі зібрані та надані сторонами докази за цим епізодом та оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94 КПК України, вважає, що у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку доведена вина обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та кваліфікує дії кожного із них за цим епізодом як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я.
№2 епізод в частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України.

Крім того, після зміни прокурором обвинувачення 7 червня 2016 року ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення в тому, що 28.04.2015 року у ранковий час (більш точний час не встановлено) ОСОБА_5 біля залізничного мосту через р.Мервовод у м.Вознесенську знайшов ручну гранату типу РГД-5 та близько 19.20 год. він приніс даний бойовий пристрій до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та передав ОСОБА_6 , який зберігав за місцем свого проживання.

28.04.2015 року близько 23 години ОСОБА_5 , перебуваючи біля домоволодіння АДРЕСА_4 , з метою подальшого вчинення хуліганських дій, взявши у ОСОБА_6 ручну гранату типу РГД-5, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку, витягнув її за кільце із запалу та кинув під навіс біля автомобілю «ГАЗЕЛЬ» д.н. НОМЕР_2 , що знаходився на території домоволодіння ОСОБА_9 , внаслідок чого виник вибух.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 стороною обвинувачення були кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України як носіння, зберігання, придбання та передача бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В цій частині обвинувачення суд вважає доведеними лише дії обвинуваченого ОСОБА_5 щодо носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу. Натомість як передача ОСОБА_5 бойових припасів без передбаченого законом дозволу, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 та те, що ОСОБА_5 приніс вказану гранту додому до ОСОБА_6 для зберігання у ОСОБА_6 , як зазначено прокурором у зміненому обвинуваченні, - стороною обвинувачення доведено не було з огляду на наступне.

Після зміни 07 червня 2016 року прокурором обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_5 в частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України визнав лише факт носіння, проте заперечував факт зберігання, придбання та передачі бойових припасів. Пояснив, що бажає давати додаткові показання, спочатку вказавши, що просить врахувати покази, надані суду до зміни прокурором обвинувачення, проте пізніше, даючи показання 22 червня 2016 року, надані до зміни обвинувачення покази - просив не враховувати.

Під час додаткового допиту за клопотанням сторони захисту 22.06.2016 року, обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що на березі р.Мертвовод, коли він припинав теля, в залізобетонній трубі, якою стікає вода до річки, розміри якої 1х1 м, він знайшов предмет, схожий на гранату. Цей предмет лежав в трубі в жовтому пакунку, який він розгорнув, побачив металевий предмет, загорнув та поклав назад до труби. Потім він пішов до Трубієнка, вони чистили редиску, а ввечері, коли пішли до магазину за цигарками він по дорозі показав ОСОБА_22 знайдений ним предмет, схожий на гранату. Трубієнко цей предмет до рук не брав і сказав, щоб він його викинув, тому він, ідучи з ОСОБА_15 до магазину, забрав цей предмет із собою, щоб по дорозі викинути в урну. Урн не було. Оскільки магазин було закрито, вони пішли до іншого магазину, назад поверталися через провулок, де живе ОСОБА_23 . Трубієнко пішов вперед, а він лишився, щоб справити природні потреби. Хотів викинути знайдений предмет до урни біля будинку ОСОБА_23 , проте не розрахував, тому кинутий ним предмет полетів вище на дах гаражу і стався вибух. Після чого він наздогнав ОСОБА_15 та повідомив про вибух, сказав, що хотів викинути предмет в урну, але стався вибух. Трубієнко цей предмет до рук не брав, поряд з ним під час вибуху присутній не був, оскільки пішов вперед, а він лишився.

ОСОБА_5 пояснив, що перед тим, як кидати предмет, схожий на гранату, він смикнув за кільце, а потім кинув, тріску чи клацання - не чув. Предмет кинув здалека, десь з відстані 15 м. Цей предмет знайшов о 8 год. ранку, проте не забирав із труби, а забрав та показав ОСОБА_15 вже о 23 год. ОСОБА_17 сказав, щоб він викинув цей предмет, проте що це граната ОСОБА_15 йому нічого не говорив. Кидаючи предмет, він знав, що там проживає ОСОБА_23 , проте у нього особисто ніяких неприязнених стосунків з ОСОБА_23 не було. Не заперечував, що на відео із камери спостереження з будинку потерпілого ОСОБА_9 скоріш за все зображений він. Обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що під час досудового слідства при проведенні з ним слідчих дій захисник присутній не був, протоколи він підписував, проте не читав.

Обвинувачений ОСОБА_6 після зміни 07 червня 2016 року прокурором обвинувачення, пред`явлене обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України - не визнав та пояснив, що він прийшов з роботи, потім вони з ОСОБА_18 чистили редиску. Коли закінчились цигарки, пішли до магазину і ОСОБА_18 сказав, що щось йому покаже та з труби дістав пакет, який розгорнув і показав предмет, схожий на гранату, про те що це може бути граната він ОСОБА_18 не став казати. Проте сказав ОСОБА_18 , щоб він викинув цей предмет. Той погодився і забрав цей предмет та поніс при собі. Оскільки магазин було зачинено, вони пішли до іншого магазину, назад спускалися по АДРЕСА_5 . ОСОБА_18 спитав, де живе ОСОБА_23 і він йому показав. Потім ОСОБА_18 попросив щоб він зачекав, бо йому потрібно до туалету. Він вийшов на вулицю Островського і почув вибух. ОСОБА_18 наздогнав його та повідомив, що предмет, який він знайшов, - вибухнув. Обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що знайдений ОСОБА_18 предмет, - до рук не брав, ніяких дій з ним не вчиняв та нічого ОСОБА_18 не показував. Також обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що цього вечора про ОСОБА_23 та про його стосунки з ним, вони нічого з ОСОБА_18 не обговорювали.

Потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 28.04.2015 року об 11-30 ночі, коли він відпочивав, стався вибух. В будинку були дружина та діти, які розбудили його, і на місці вибуху він побачив велику кількість диму. Вони повернулися до будинку, оскільки у них є відеоспостереження, переглянули запис і побачили як двоє чоловіків за п`ять хвилин до вибуху підійшли до межі їх будинку із сусідами, бо знали, що стоїть відеокамера, але вона їх дістала, потім один повернувся і кинув гранату в машину. Оскільки балони із газом стояли не в тому місці, де звичайно, машина не вибухнула. Після того, що сталося чи дружина, чи діти викликали наряд міліції. Збитки обвинувачені йому не відшкодували. В результаті вибуху було пошкоджено автомобіль, причеп і навіс. Вибух він не чув, оскільки спав, чули члени його родини, які його розбудили. Коли спустилися до двору, то побачили дим і щось літало. Також потерпілий пояснив, що в результаті вчиненого злочину сталося загострення наявних у нього хронічних захворювань, оскільки він перебуває на обліку в неврології з приводу гіпертонічного захворювання. У зв`язку з чим просить стягнути заподіяну моральну шкоду, яку обґрунтовує заподіянням шкоди його здоров`ю та майну, а також порушенням нормального життя його сім`ї, яка після того що сталося, перенесла значний стрес, вони боялися жити вдома та винаймали якийсь час інше житло.

Під час додаткового допиту 17.03.2016 року потерпілого ОСОБА_9 за клопотанням прокурора останній пояснив, що ніяких неприязнених стосунків у нього з обвинуваченим ОСОБА_15 з приводу грошових коштів немає. Ніяких розбіжностей не було й раніше. ОСОБА_15 , як працівник газового господарства, перевіряв димові та вентиляційні канали, виписував акт, отримував заробітну плату, одержані гроші здавав в касу. Він ОСОБА_15 не ображав. Вони виїжджали на непланові ремонти. Потім ОСОБА_15 став казати, що його заробітна плата мала, він зустрівся з керівником, став працювати окремо. Мав місце випадок, коли після проведення перевірки за однією адресою, було винесено попередження та складено акт про необхідність встановлення перегородки у ванній кімнаті, де стояв котел. Трубієнко взяв за це гроші, але двері не встановив. Оскільки робота була виконана халатно, а ним, потерпілим, під час перевірки справності димових вентиляційних каналів були виявлені порушення - він був змушений закрити газ на котлі. Літня бабуся, господарка будинку, повідомила йому, що гроші за роботу взяли, але порушення не усунули. Через деякий час до них у кабінет прийшов син цієї бабусі з метою вирішити проблему, що склалася, він вивів того до коридору, та обіцяв все владнати. Про те, що сталося повідомив ОСОБА_15 по телефону. Проте у серпні, оскільки недоліки усунені не були, син бабусі вже пішов до ОСОБА_24 та написав відповідну заяву. Як пояснив потерпілий, в результаті того що сталося, він вийшов крайнім. З ОСОБА_15 вони працювали і працюють в одному кабінеті. Жодних претензій ОСОБА_15 до нього не пред`являв, вони знаходились в нормальних стосунках. Бойка знає, оскільки той працював у Трубієнка вдома на будівництві та теплицях, жодних конфліктних ситуацій з ним не мав. Інколи в кабінеті, в присутності керівництва відбувалися розмови з ОСОБА_6 на підвищених тонах, оскільки останній виписував документи, не перевіряючи вентиляційні канали, і брав за це гроші з людей. Як пояснив потерпілий, ОСОБА_5 кинув гранату, оскільки був слабохарактерним та боявся ОСОБА_6 . Після того, що сталося, обвинувачених він не бачив. Проте, коли одного разу вони з зятем їхали повз будинок Трубієнка, він побачив ОСОБА_22 , який ходив біля річки. Він став питати чому той так вчинив, ОСОБА_15 нічого не пояснював і лише сказав «Потрібно щось робить».

Потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 28.04.2015 року десь о 23-30 год. вона була на другому поверсі, дивилась телевізор, почула сильний вибух, вийшла на балкон, побачила над «Газеллю» дим і було чути якийсь свист. Вона покликала чоловіка на вулицю, потім вони повернулися і подивилися запис з відеокамери, на якому спочатку було видно двох чоловіків, які підійшли, подивились і пішли, а потім один повернувся і щось кинув. На момент вибуху в будинку, окрім неї та чоловіка, знаходився зять, який не спав; донька з онучкою спали, в результаті вибуху прокинулися і дуже сильно злякались. На місці події знайшли чеку від гранати. В результаті пережитого вона зазнала стресу, не може спати, онука дуже сильно злякалась.

Потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що 28.04.2015 року об 11-30 вечора всі були вдома. Оскільки він дивився телевізор в дальній кімнаті, тому вибух чув не чітко. Потім він почув крики матері, яка спускалася з 2-го поверху і кричала, що вибухнула «Газель». У дворі була велика кількість диму, шипіли шини, які порвало, все було в дірках. На камері з відеоспостереження вони спочатку побачили 2-х чоловіків, один з яких пізніше повернувся та кинув гранату. Під час огляду місця події працівники міліції вилучили докази, осколки та чеку. Від пережитого стресу всі не спали, він змушений був перевезти дружину і дитину на квартиру. Додому повернулися лише після того, як дізналися хто вчинив злочин. Від пережитого стресу погіршився стан здоров`я його дружини, тестя і тещі.

Під час додаткового допиту потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що знають Трубієнка лише як колегу ОСОБА_9 по роботі. Ніяких неприязних стосунків з ним вони не мали, конфліктів не було, ОСОБА_18 не знають взагалі.

Потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що 28 квітня 2015 року після того, як поклала дитину спати, почула вибух, вибігла на балкон, де вже знаходилася мама, та побачила дим у гаражі. Її чоловік побіг у гараж, а мама до воріт. Коли заплакала дитина вона повернулася до дитини. В результаті того, що сталося, вона дуже сильно злякалася, боїться сама бути ввечері, приймала ліки. Всі злякалися, батько хворів. Позов підтримує. Медична документація про те, що вона зверталася до лікаря, - у неї відсутня. В результаті того, що сталося вони змушені були винаймати квартиру та дитину лікувати у санаторії.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, а саме носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, окрім власного визнання ним своєї вини та показів, наданих обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за цим епізодом також підтверджується фактичними даними, що містяться в документах, наданих стороною обвинувачення.

Так, згідно з протоколом огляду місця події від 29.04.2015 року (а.к.п.103-108 том 1) було оглянуто навіс, який використовується як гараж по АДРЕСА_4 . На відстані 5 метрів від воріт знаходився автомобіль ВАЗ 2103 д/н НОМЕР_3 . На асфальтовому покритті під правою задньою фарою було виявлено металевий предмет з металу світло-сірого кольору, схожий на ричаг від гранати. Було виявлено, що на гаражі закріплена камера відеоспостереження. На площадці передом до воріт знаходився автомобіль Газель д/н НОМЕР_2 з причепом д/н НОМЕР_4 . При огляді автомобіля на поверхні заднього лівого крила були виявлені крапкові пошкодження лакофарбового покриття та металу максимальним діаметром 7 мм, мінімальним діаметром 3 мм та незначні продовгуваті подряпини. На підлозі біля лівого заднього колеса був виявлений фрагмент металу темно-сірого кольору у вигляді пластини неправильної форми. При огляді місця події з системи відеоспостереження було вилучено фрагмент відеозапису з 00.00 годин 28.04.2015 року по 01.24.51 год. 29.04.2015 року, який відкопійований на флеш-носій та надалі на компакт-диск. Під час огляду місця події було вилучено фрагмент металу та предмет схожий на ричаг гранати.

На підставі висновку вибухово-технічної експертизи №79/979 від 08.06.2015 року (а.к.п.112-129 том 1) було встановлено, що 28.04.2015 року за адресою: м.Вознесенськ, вул.Ентузіастів, 2-в на території домоволодіння стався вибух наступальної осколкової ручної гранати типу РГД-5, яка відноситься до категорії бойових припасів. Конструктивно передбачено спорядження корпусів даних гранат вибуховою речовиною групи бризантних, нормальної потужності - тротилом масою 100-115 г. На наданому на експертизу об`єкті №2 (осколок) виявлено сліди вибухової речовини тротилу.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_5 та за цим епізодом, суд виходить з наступного.

Перелік дій, які становлять об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, визначено цією нормою Кримінального Кодексу.

Відповідно до п.п.11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» визначено, що під незаконним зберіганням бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці. Незаконне носіння бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо). Незаконним придбанням бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку - в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.

Натомість як відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» під незаконною передачею бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв слід розуміти надання цих предметів іншій особі у володіння, для тимчасового зберігання чи використання за цільовим призначенням без передбаченого законом дозволу.

З огляду на положення п.15 вказаної Постанови ПВСУ, надані стороною обвинувачення докази, показання обвинувачених та потерпілих - не доведено фактів незаконної передачі ОСОБА_5 бойових припасів без передбаченого законом дозволу. Тому дії обвинуваченого ОСОБА_5 за цим епізодом слід кваліфікувати за ч.1 ст.263 КК України як носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Обвинуваченому ОСОБА_6 після зміни прокурором обвинувачення 7 червня 2016 року було пред`явлено обвинувачення в тому, що 28 квітня 2015 року близько 19.20 години ОСОБА_5 приніс ручну гранату типу РГД-5 до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та передав ОСОБА_6 , який зберігав за місцем свого проживання. У цей день близько 23 години вказану гранату ОСОБА_6 приніс до будинку АДРЕСА_4 та передав ОСОБА_5 для здійснення вибуху.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 стороною обвинувачення були кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України як носіння, зберігання, придбання, передача бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Проте сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів обвинувачення за цим епізодом відносно ОСОБА_6 доведено не було.

Пред`явлене в цій частині обвинувачення ОСОБА_6 не визнав. Натомість, як обвинувачений ОСОБА_5 дав покази про те, що саме він знайшов предмет, схожий на гранату, цей предмет до дому до ОСОБА_6 він не приносив та пояснив, що ОСОБА_15 вказаний предмет до рук не брав і сказав, щоб він його викинув. Крім того, як обвинувачений ОСОБА_6 , так і обвинувачений ОСОБА_5 заперечували вчинення ОСОБА_6 будь-яких дій з предметом, який знайшов ОСОБА_25 , який ОСОБА_25 потім кинув до двору ОСОБА_23 і той вибухнув.

В судовому засіданні було переглянуто запис з камери відеоспостереження з будинку потерпілого ОСОБА_9 та встановлено, що о 23.27 год. особа чоловічої статі щось кидає, після чого відбувається вибух - диск CD-R, на якому розміщено відео з камери спостереження (а.к.п.228 том 1). Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував того, що на відео, скоріш за все він, натомість як обвинувачений ОСОБА_6 вказав, що на відео його немає.

Інших доказів, які б підтвердили вину обвинуваченого ОСОБА_6 за цим епізодом, - суду надано не було.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно вимог ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.91, 92 КПК України обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора та потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд, дослідивши всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94 КПК України, вважає, що у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку не доведена участь обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а тому його слід виправдати за цим епізодом з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

№3 епізод в частині обвинувачення за ч.4 ст.296 КК України.

Крім того, обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення в тому, що 28.04.2015 року о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 з хуліганських мотивів прийшли до будинку АДРЕСА_4 , в якому проживають ОСОБА_9 , його дружина ОСОБА_10 , донька ОСОБА_12 та зять ОСОБА_11 . Підійшовши до воріт зазначеного будинку, ОСОБА_6 викрутив пробку з трубки корпусу і вкрутивши запал, передав ОСОБА_5 ручну гранату типу РГД-5, щоб останній здійснив вибух у подвір`ї за вказаною адресою. У свою чергу, ОСОБА_5 , отримавши гранату типу РГД-5, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку, витягнув її за кільце із запалу та кинув під навіс біля автомобіля «ГАЗЕЛЬ», д/н НОМЕР_2 , що знаходився на території домоволодіння, у результаті чого стався вибух. Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виявляючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, умисно вчинили злочинні дії, які призвели до пошкодження майна ОСОБА_9 , а саме автомобіля «ГАЗЕЛЬ», д/н НОМЕР_2 і металевого навісу та тривалого порушення спокою усієї родини останнього: дружини ОСОБА_10 , доньки ОСОБА_12 та зятя ОСОБА_11 , що створило реальну загрозу для їхнього життя та здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.4 ст.296 КК України, як хуліганство тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Аналізуючи показання, які були надані обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та викладені при оцінці доказів в частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України вище, дані протоколу огляду місця події від 29.04.2015 року (а.к.п.103-108 том 1), висновку вибухово-технічної експертизи №79/979 від 08.06.2015 року (а.к.п.112-129 том 1), викладені вище при оцінці доказів в частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, а також висновок експерта №602-603 від 27.04.2016 року (а.к.п.231-241 том 1) згідно із яким на металевому гаражі розміром 8 х 6 м, який розташований на подвір`ї житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 є пошкодження стін, покрівлі та воріт, облицьованих профнастилом у вигляді отворів Д-8,10 мм, вартість ремонтно-відновлюваних робіт металевого гаражу складає 10535,00 грн.; висновок №636/637/638/639 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 24.11.2015 року (а.к.п.64-75 том 1), згідно із яким на момент огляду автомобіль ГАЗ-2705 р.н. НОМЕР_2 має механічні пошкодження, найбільш виражені в лівій частині кузова у вигляді точкових вм`ятин та сколів лакофарбового покриття середньої та задньої боковини, руйнування заднього лівого ліхтаря, пошкодження лівого кута заднього бамперу, вартість відновлюваного ремонту автомобіля ГАЗ-2705, р.н. НОМЕР_2 складає 5059,92 грн., причеп ОДАЗ - 8144 Одисей р.н. НОМЕР_4 має пошкодження лівого борту у вигляді наскрізних пробоїв, деформації у вигляді вм`ятин лівого крила з одночасним пошкодженням лактофарбового покриття, вартість відновлюваного ремонту причепу ОДАЗ-8144 Одисей р.н. НОМЕР_4 складає 830,00 грн.; також згідно протоколу огляду транспортного засобу від 18.08.2015 року (а.к.п.77 том 1) в присутності власника ОСОБА_9 , за участю захисника ОСОБА_14 , було здійснено огляд причепа ОДАЗ-8144 Одисей р.н. НОМЕР_4 та визначено пошкодження: лівої боковини у вигляді окружних отворів та пошкодження лівого крила у вигляді деформації; згідно протоколу огляду транспортного засобу від 18.08.2015 року (а.к.п.76 том 1) в присутності власника ОСОБА_9 , за участю захисника ОСОБА_14 , було здійснено огляд автомобіля ГАЗ-2705, р.н. НОМЕР_2 та визначено пошкодження: лівої боковини, численні вм`ятини діаметром 1 см на ділянці 1,2 х 1 м, пошкодження боковини лівої середньої, ліхтар лівий, кут бамперу,

- суд вважає, що сукупністю доказів доведена вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, а саме в тому, що 28.04.2015 року о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_5 прийшов до будинку АДРЕСА_4 , в якому проживають ОСОБА_9 , його дружина ОСОБА_10 , донька ОСОБА_12 та зять ОСОБА_11 . Підійшовши до воріт зазначеного будинку, ОСОБА_5 , тримаючи гранату типу РГД-5, яку приніс із собою, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку, витягнув її за кільце із запалу та кинув під навіс біля автомобіля «ГАЗЕЛЬ», д/н НОМЕР_2 , що знаходився на території домоволодіння, у результаті чого стався вибух. Таким чином, ОСОБА_5 виявляючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, умисно вчинив злочинні дії, які призвели до пошкодження майна ОСОБА_9 , а саме автомобіля «ГАЗЕЛЬ», д/н НОМЕР_2 і металевого навісу та тривалого порушення спокою усієї родини останнього: дружини ОСОБА_10 , доньки ОСОБА_12 та зятя ОСОБА_11 , що створило реальну загрозу для їхнього життя та здоров`я.

З огляду на положення ч.4 ст.95 КПК України суд визнає недопустимим доказом надані прокурором протокол допиту підозрюваного ОСОБА_5 від 21.05.2015 року (а.к.п.150-151 том 1) та протокол допиту підозрюваного ОСОБА_6 (а.к.п.162-165 том 1), оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Недопустимими доказами суд визнає надані стороною обвинувачення протокол проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.152-153 том 1) та протокол проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.154-155 том 1) за участю ОСОБА_5 з огляду на наступне. Стаття 86 КПК України передбачає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Частина 1 ст.89 КПК України передбачає, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року, який було розпочато о 12.35 год., закінчено о 13.00 год. (а.к.п.152-153 том 1) за участю спеціаліста, двох понятих, підозрюваного ОСОБА_5 , в протоколі у розділі «характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні слідчого експерименту, про проведення слідчого експерименту із застосуванням безперервного відеозапису» - інформація відсутня, проте в тексті протоколу вказано про проведення відеозапису.

А згідно із протоколом проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року, який було розпочато 19.38 год., а закінчено 20.14 год. (а.к.п.154-155 том 1) за участю спеціаліста, двох понятих та свідка ОСОБА_5 було повідомлено учасникам про застосування відеозапису без вказівки технічних характеристик технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні слідчого експерименту.

Згідно із ч.6 ст.240 КПК України про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

Частиною 2 ст.104 КПК України передбачено, що у випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.104 КПК України протокол проведення слідчої дії має містити серед іншого інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання.

Згідно із ч.1 ст.105 КПК України особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, при цьому відповідно до п.4 ч.2 цієї статті додатками до протоколу можуть бути: фототаблиці, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу. Частина 3 ст.105 КПК України передбачає, що додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків. Частиною 2 ст.106 КПК України передбачено, що до складу слідчої (розшукової) дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії.

Натомість як протокол проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.152-153 том 1) та протокол проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.154-155 том) вимогам ч.2 та п.1 ч.3 ст.104, ст.105, ч.2 ст.106 КПК України, - не відповідають та не містять відповідної інформації про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії. Крім того, до них не долучені носії комп`ютерної інформації, отримані за результатами застосування технічних засобів фіксації. Також прокурор в судовому засіданні не зміг пояснити де знаходяться ці додатки та вказав, що в матеріалах кримінального провадження вони відсутні. Хоча з тексту протоколу про проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.152-153 том 1) та тексту протоколу про проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.154-155 том 1) вбачається, що під час їх проведення застосовувалася відеозйомка.

Згідно із протоколом проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року, який було розпочато 19.38 год., а закінчено 20.14 год. (а.к.п.154-155 том 1) ОСОБА_5 на момент проведення слідчого експерименту мав статус свідка, про що зазначено на початку протоколу. Натомість як з повідомлення про підозру від 21.05.2015 року (а.к.п.145-146 том 1) вбачається, що вже о 20 годині, тобто до закінчення слідчого експерименту, ОСОБА_5 було повідомлено про підозру. Тоді як п.3 ч.1 ст.87 КПК України передбачає, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, під час проведення слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.152-153 том 1) та слідчого експерименту від 21.05.2015 року (а.к.п.154-155 том 1) за участю обвинуваченого ОСОБА_5 було порушено його право на захист, оскільки всі слідчі дії за його участю мали проводитися за участю захисника, оскільки ОСОБА_5 згідно із довідкою Вознесенської ЦРЛ від 27.05.2015 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість» (а.к.п.198 том 1); згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №508 від 16.10.2015 року (а.к.п.186-190 том 1) ОСОБА_5 страждає та страждав в період часу, до якого належить інкриміноване йому діяння, легкою розумовою відсталістю.

Пунктом 3 ч.2 ст.52 КПК України передбачено обов`язкову участь захисника щодо осіб, які внаслідок психічних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад. Також не було враховано правову позицію ЄСПЛ щодо початкового етапу забезпечення права на захист у кримінальному провадженні викладену, зокрема, в п.63 рішення від 09.06.2011 року у справі «Лучанінова проти України» зазначено, що «для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження» (п.85 рішення від 12.06.2008 у справі «Яременко проти України»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Гриненко проти України» від 15 листопада 2012 року в п.95 зазначається, що використання зізнавальних показів, отриманих у відсутність адвоката (в тому числі у відсутність адвоката, вибраного за власним бажанням), для обґрунтування засудження, порушує право на захист. Також у п.79 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Боротюк проти України» (остаточне рішення від 16.03.2011 року) зазначено: «Суд підкреслює, що, хоча право кожної особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист захисником, офіційно призначеним в разі такої необхідності, не є абсолютним, воно становить одну з основоположних ознак справедливого судового розгляду. Як правило, підозрюваному має бути надано можливість скористатися послугами захисника з моменту першого допиту міліцією, якщо в світлі обставин конкретної справи немає переконливих підстав для обмеження цього права. Право на захист буде, в принципі, непоправно порушено, якщо при засудженні особи судом використовуватимуться визнавальні показання, отримані під час допиту за відсутності доступу до захисника». Аналогічні доводи викладено також у п.50 Рішення Європейського суду з прав людини за результатом розгляду справи «Леонід Лазаренко проти України» (остаточне рішення від 28.01.2011 року), згідно із яким: «Суд постійно розглядав доступ до адвоката на початкових стадіях провадження як процесуальну гарантію права не свідчити проти себе та основоположну гарантію проти поганого поводження, зазначаючи про особливу вразливість обвинуваченого на ранніх стадіях провадження, коли він стикається зі стресом самої ситуації і надзвичайно складним відповідним кримінальним законодавством. Будь-які винятки щодо реалізації цього права повинні бути чітко обумовлені, а їх застосування суворо обмежене в часі. Ці принципи є особливо важливими, коли йдеться про серйозні обвинувачення. Саме коли мова йде про найтяжчі покарання демократичні суспільства мають максимально можливою мірою забезпечувати дотримання права на справедливий судовий розгляд».

Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, суд враховує вимоги пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №10 «Про судову практику у справах про хуліганство», згідно із яким суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Крім того, згідно із п.5 вказаної постанови ПВСУ за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, знищенням чи пошкодженням майна. Також п.9 вказаної Постанови передбачає, що вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч.4 ст.296 КК) слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян. А згідно із п.11 Постанови використання при вчиненні хуліганства спеціальних засобів (зокрема гранати) є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч.4 ст.296 КК не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

З огляду на зазначене, дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.4 ст.296 КК України, як хуліганство тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Натомість як відсутні докази того, що обвинувачений ОСОБА_6 , підійшовши до воріт будинку потерпілого ОСОБА_9 28.04.2015 року о 23 годині 30 хвилин з хуліганських мотивів, викрутив пробку з трубки корпусу і вкрутивши запал, передав ОСОБА_5 ручну гранату типу РГД-5, щоб останній здійснив вибух у подвір`ї за вказаною адресою.

Так, пред`явлене в цій частині обвинувачення ОСОБА_6 не визнав. Натомість, як обвинувачений ОСОБА_5 дав покази про те, що саме він знайшов предмет, схожий на гранату, цей предмет до дому до ОСОБА_6 він не приносив та пояснив, що ОСОБА_15 вказаний предмет до рук не брав і сказав, щоб він його викинув. Крім того, як обвинувачений ОСОБА_6 , так і обвинувачений ОСОБА_5 заперечували вчинення ОСОБА_6 будь-яких дій з предметом, який знайшов ОСОБА_25 , який ОСОБА_25 потім кинув до двору ОСОБА_23 і той вибухнув.

В судовому засіданні було переглянуто запис з камери відеоспостереження з будинку потерпілого ОСОБА_9 та встановлено, що о 23.27 год. особа чоловічої статі щось кидає, після чого відбувається вибух - диск CD-R, на якому розміщено відео з камери спостереження (а.к.п.228 том 1). Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував того, що на відео, скоріш за все він, натомість як обвинувачений ОСОБА_6 вказав, що на відео його немає.

Відсутні докази спільного вчинення хуліганських дій обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки на відео з камери спостереження з будинку ОСОБА_9 видно, що предмет кидає одна особа, стається вибух та обвинувачений ОСОБА_25 не заперечує, що цією особою на відео є саме він. Що ж до наявності факту неприязнених стосунків між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_6 , доводів сторони обвинувачення про мотиви вчинення злочину, факту того, що ОСОБА_6 показав обвинуваченому ОСОБА_5 де живе ОСОБА_23 перед тим, як стався вибух то ці обставини в сукупності із іншими доказами не підтверджують причетність ОСОБА_6 саме до вчинення хуліганських дій та незаконних дій з бойовими припасами, використаними ОСОБА_5 .

Інших доказів, які б підтвердили вину обвинуваченого ОСОБА_6 за цим епізодом, - суду надано не було.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Згідно вимог ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.91, 92 КПК України обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора та потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.12 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.06.1990року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» визнано неприпустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Крім того, у п.25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium), 42914/98, 13 січня 2005 року значиться, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Суд, дослідивши всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94 КПК України, вважає, що у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку не доведена участь обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, а тому його слід виправдати за цим епізодом з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

Вирішуючи пред`явлені потерпілими цивільні позови, суд вважає, позов потерпілого ОСОБА_13 до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про стягнення шкоди, завданої злочином (а.к.п.23 том 1) в розмірі 12500 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди; а також витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Судом при вирішенні питання, щодо пред`явленого потерпілим цивільного позову враховуються вимоги ч.1 ст.91 та ч.1 ст.92 КПК України про те, що обов`язок доказування обставин щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - покладається на потерпілого.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам.

Згідно із ч.1 ст.386 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Хоча потерпілий ОСОБА_13 і не є власником викраденого у нього автомобіля, його речове право на майно, а саме на автомобіль, а також законність користування ним, підтверджено договором найму (оренди) транспортного засобу автомобілю ВАЗ 2104 реєстраційний номер НОМЕР_1 між ОСОБА_20 та ОСОБА_13 (а.к.п.213-214 том 1), який, хоча і не посвідчений нотаріально всупереч вимогам ч.2 ст.799 ЦК України, проте не доводить незаконності користування автомобілем потерпілим ОСОБА_13 .

Згідно цивільного позову, потерпілий ОСОБА_13 зазначає, що 20.05.2015 року після того, як обвинуваченими йому було завдано тілесні ушкодження, вони заволоділи транспортним засобом - автомобілем ВАЗ «2104», д/н НОМЕР_1 , який йому належить, та вказаний автомобіль було пошкоджено: погнуте переднє праве крило та правий поріг автомобілю, вартість ремонтно-відновлюваних робіт складає - 12500 грн. Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що ремонт автомобілю ще не здійснено, проте витрати, які він мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а саме на ремонт автомобілю підтверджено довідкою ФОП ПП « ОСОБА_26 » від 25.02.2016 року (а.к.п.212 том 1) згідно із якою вартість ремонтно-відновлюваних робіт автомобілю ВАЗ 2104 станом на 25.02.2016 року складає: 1. Демонтаж та рихтування правого переднього крила - 5000 грн.; 2. Фарбування правого переднього крила - 5000 грн.; 3. Рихтування та фарбування правого порогу - 2500 тис. грн.

Проте, довідка ФОП ПП « ОСОБА_26 » від 25.02.2016 року (а.к.п.212 том 1) про вартість ремонтно-відновлюваних робіт автомобілю ВАЗ 2104 станом на 25.02.2016 року не є допустимим доказом щодо визначення розміру заподіяної шкоди, оскільки відповідно до п.6 ч.2 ст.242 КПК України (в редакції закону від 13.05.2014 року №1261-УІІ) передбачено обов`язкове проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням. Крім того, вказана довідка, надана підприємцем про вартість ремонту авто, - не є допустимим доказом, оскільки відсутні докази того, яким саме видом діяльності займається цей підприємець.

Також потерпілим ОСОБА_13 пред`явлено до обвинувачених вимогу про стягнення 10000 грн. моральної шкоди, обумовленої заподіянням йому обвинуваченими тілесних ушкоджень та перенесеними в результаті цього стражданнями.

Вирішуючи питання щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_13 моральної шкоди, суд приймає до уваги положення ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, згідно із якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З огляду на надані потерпілим ОСОБА_13 показання, показання обвинувачених, та досліджені під час судового розгляду провадження докази, суд вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що йому в результаті протиправних дій обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також з огляду на ті негативні емоції, які він переніс під час вчинення протиправних дій обвинуваченими відносно нього.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч.3 ст.23 ЦК України, згідно з якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням викладеного, суд вважає, що цивільний позов про відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілому ОСОБА_13 в сумі 10000 грн. підлягає задоволенню частково в сумі 5000 грн., розмір якої відповідає ступеню як фізичних, так і моральних страждань потерпілого, пов`язаних із вчиненням щодо нього неправомірних дій обвинуваченими та наслідків цього.

Потерпілим ОСОБА_13 також заявлено вимогу про стягнення на його користь з обвинувачених витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. (які підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордеру від 13.11.2015 року - а.к.п.52 том 1), які частиною 1 статті 118 КПК України віднесено до процесуальних витрат. Оскільки згідно із ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійсненні ним документально підтверджені процесуальні витрати, з обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підлягають стягненню понесені потерпілим ОСОБА_13 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн.

З огляду на положення ч.3 ст.129 КПК України про те, що у разі виправдання обвинуваченого у разі його непричетності до вчинення кримінального правопорушення суд залишає позов без розгляду підлягають залишенню без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , пред`явлені за епізодом, кваліфікованим стороною обвинувачення за ч.4 ст.296 КК України, до обвинуваченого ОСОБА_6 .

Натомість як сукупністю досліджених доказів встановлено, що злочин, передбачений ч.4 ст.296 КК України було вчинено обвинуваченим ОСОБА_5 . Тому підлягає частковому задоволенню цивільний позов ОСОБА_9 за цим епізодом до обвинуваченого ОСОБА_5 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих кримінальним правопорушенням з огляду на наступне. Згідно уточненої позовної заяви про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих кримінальним правопорушенням від 18.05.2016 року (а.к.п.15, 61, 243 том 1) ОСОБА_9 до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 потерпілий просить стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відшкодування матеріальних збитків в розмірі 35597,53 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн. відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 7 000 грн. та витрати за проведення експертиз 4915,25 грн. Спричинену матеріальну шкоду потерпілий ОСОБА_9 обґрунтував тим, що в результаті злочину було пошкоджено його майно, а саме автомобіль «ГАЗель» д/н НОМЕР_2 . та причеп моделі «Одисей», д/н НОМЕР_4 , а також металевий гараж. Крім того, вказує що мав витрати у зв`язку із лікуванням.

Обвинувачений ОСОБА_6 у зв`язку із виправданням за вказаним епізодом не є цивільним відповідачем, натомість як обвинувачений ОСОБА_5 позов ОСОБА_9 визнав частково.

На підставі наданих представником потерпілого висновку судової будівельно-технічної експертизи №602-603 від 27.04.2016 року (а.к.п.231-241 том 1) встановлено, що вартість ремонтно-відновлюваних робіт металевого гаражу складає 10535,00 грн.; та на підставі висновку №636/637/638/639 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 24.11.2015 року (а.к.п.64-75 том 1) встановлено, що вартість відновлюваного ремонту автомобіля ГАЗ-2705, р.н. НОМЕР_2 складає 5059,92 грн., вартість відновлюваного ремонту причепу ОДАЗ-8144 Одисей р.н. НОМЕР_4 складає 830,00 грн. Тому з обвинуваченого ОСОБА_5 слід стягнути саме ці витрати, які підтверджені належними та допустимими доказами з огляду на вимоги п.5 ч.2 ст.242 КПК України у розмірі 16424,92 гривень.

Щодо витрат потерпілого на лікування, проведення медичного обстеження, витрат для здійснення поїздки з м.Вознесенськ до м.Одеси (а.к.п.49-51, 78-80 том 1), - то вони не підлягають задоволенню, оскільки не доведено, що ці витрати перебувають у прямому причино-наслідковому зв`язку із діями обвинуваченого ОСОБА_5 .

Потерпілим ОСОБА_9 були підтверджені понесені ним витрати на правову допомогу представника з огляду на надані ним квитанції до прибуткового касового ордеру від 23.06.2015 року (а.к.п.49 том 1), а тому з огляду на положення ч.1 ст.118 та ч.1 ст.124 КПК України ці витрати слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 .

Не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_9 про стягнення на його користь понесених ним витрат на проведення експертиз у розмірі 4915,25 грн., оскільки потерпілим не надано платіжних документів про оплату цих витрат та крім того, відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, а не на користь потерпілого.

Потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 було пред`явлено цивільні позови до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 гривень та витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. кожним (а.к.п.20-22 том 1).

Вказані позови в судовому засіданні потерпілі підтримали та надали покази, які свідчать про те, що в результаті дій обвинуваченого ОСОБА_5 їм було спричинено моральну шкоду, яка полягала в негативних емоціях та стресі, яких вони зазнали внаслідок вибуху гранати, яку кинув ОСОБА_5 . Тому в частині стягнення моральної шкоди позови вказаних потерпілих підлягають частковому задоволенню, а саме 2000 гривень кожному із потерпілих.

Потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 також були підтверджені й понесені ними витрати на правому допомогу представника з огляду на надані ними квитанції до прибуткового касового ордеру від 11.11.2015 року (а.к.п.52 том 1), а тому з огляду на положення ч.1 ст.118 та ч.1 ст.124 КПК України ці витрати слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 .

Згідно із ст.65 КК України при призначенні обвинуваченим покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, дані про особу обвинувачених, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, - в ході судового розгляду встановлено не було.

Беручи до уваги обставини справи та дані про особи обвинувачених:

ОСОБА_5 , який раніше не судимий силу ст.89 КК України (а.к.п.195 том 1), за місцем проживання характеризується позитивно (а.к.п.200 том 1); на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (а.к.п.197 том 1); проте перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість» (а.к.п.198 том 1); згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №508 від 16.10.2015 року (а.к.п.186-190 том 1) ОСОБА_5 страждає та страждав в період часу, до якого належить інкриміноване йому діяння, легкою розумовою відсталістю, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними і не потребує застосування примусових заходів медичного характеру; те що він усвідомив протиправність своїх дій та просив вибачення у потерпілих в ході судових дебатів та своєму останньому слові, відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, а також те, що злочини, який вчинив обвинувачений ОСОБА_5 згідно із ст.12 КК України належить до тяжких злочинів, суд вважає, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення покарання у вигляді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, передбаченого ч.2 ст.289 КК України з огляду на визнання вини за цим епізодом та повернення авто потерпілому;

ОСОБА_6 , який раніше не судимий (а.к.п.201 том 1); характеризується позитивно за місцем проживання та місцем роботи (а.к.п.205-206 том 1); має постійне місце роботи та проживання, міцні соціальні зв`язки; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра - не перебуває (а.к.п.203-204 том 1), має на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, син є інвалідом (а.к.п.207, 209 том 1) та потребує стороннього догляду (а.к.п.210 том 1), шлюб з дружиною було розірвано 06.11.2013 року (а.к.п.211 том 1), діти проживають разом із батьком, відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, а також те, що злочин, який вчинив обвинувачений ОСОБА_6 згідно із ст.12 КК України належить до тяжких злочинів, суд вважає, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення покарання у вигляді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, передбаченого ч.2 ст.289 КК України з огляду на визнання вини за цим епізодом та повернення авто потерпілому.

При призначенні обвинуваченим покарання суд враховує вимоги ст.65 КК України згідно із якою особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

В п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2013 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З урахуванням наведеного, зокрема обставини, що характеризують особи обвинувачених, відсутність у них судимостей, та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб вони довели своє виправлення.

Оскільки відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, - з обвинуваченого ОСОБА_5 підлягають стягненню витрати за проведення вибухо-технічної експертизи у розмірі 2308 грн. 25 коп., що підтверджені довідкою про вартість експертизи (а.к.п.111 том 1), витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу, які підтверджені актом від 24.11.2015 р. №636/637/638/639 (а.к.п.63 том 1) у розмірі 4915,20 грн. та витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи, які підтверджені актом від 27.04.2016 р. (а.к.п.242 том 1) у розмірі 8808,00 грн., а всього на суму 16031,45 гривень, які були проведені за епізодами, передбаченими ч.1 ст.263 та ч.4 ст.296 КК України.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст.263 та ч.4 ст.296 КК України визнати невинуватим та на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдати через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 попереднє ув`язнення у строк покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного йому за цим вироком суду, за правилами, визначеними ч.5 ст.72 КК України, а саме з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 21 травня 2015 року по 22 травня 2015 року.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробовуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст.76 ч.1 п.п.2, 3 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.296, ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання:

за ч.1 ст.263 КК України у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі,

за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна,

за ч.4 ст.296 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробовуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст.76 ч.1 п.п.2, 3 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_13 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди. Відмовити в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12500 гривень через недоведеність позову.

Стягнути у рівних частках з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_13 витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

На підставі ч.3 ст.129 КПК України у зв`язку із виправданням ОСОБА_6 в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст.263 та ч.4 ст.296 КК України через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень, - залишити без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , пред`явлені за цим епізодом до обвинуваченого ОСОБА_6 .

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його користь 35597,53 грн. матеріальної шкоди; 25000 грн. моральної шкоди; 7000 грн. витрат на правову допомогу; 4915,25 грн. на проведення судової експертизи, - задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_9 16254,53 грн. матеріальної шкоди; 5000 грн. моральної шкоди; 7000 грн. витрат на правову допомогу.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 5000 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, - задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_10 2000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 5000 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, - задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_12 2000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 5000 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, - задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_12 2000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави витрати за проведення експертиз у розмірі 16031,45 гривень.

Речові докази, а саме:

один полімерний пакет, в якому знаходиться спусковий важіль; один паперовий конверт зі слідами РБК, вилучений з подвір`я домоволодіння в АДРЕСА_3 ; один поліетиленовий пакунок, в якому знаходиться частина дерев`яної палиці, яка була вилучена за адресою в АДРЕСА_3 (постанова про визнання речовими доказами від 21.05.2015 року та квитанція (а.к.п.140-141 том 1), які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - знищити;

коврик з водійського сидіння транспортного засобу ВАЗ 2104 (постанова про визнання речовими доказами від 21.05.2015 року та квитанція (а.к.п.140-141 том 1), які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - повернути потерпілому ОСОБА_13 ,;

кофту та штани чоловічі зі слідами РБК, вилучені у ОСОБА_6 (постанова про визнання речовими доказами від 21.05.2015 року та квитанція (а.к.п.140-141 том 1), які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - повернути обвинуваченому ОСОБА_6 ;

відеозапис (постанова про визнання речовими доказами від 27.10.2015 року (а.к.п.130 том 1) залишити в матеріалах провадження.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченими в той же строк з дня вручення їм копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано, - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Вознесенського міськрайонного суду (підпис) ОСОБА_1

Згідно оригіналу: Суддя: