КП№ 278/545/16-к
УКРАЇНА
Житомирський районний суд Житомирської області
В И Р О К
Іменем України
05 квітня 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодружений, солдат військової частини польова пошта НОМЕР_1 , раніше не судимий, -
за ч. 4 ст. 407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
На підставі Указу Президента «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року №15/2015 в Україні оголошено про особливий період. 09.02.2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачений був призваний на військову службу і його наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 08.04.2015 року №55 було призначено на посаду номера обслуги гранатометного відділення другого взводу вогневої підтримки роти цієї військоковї частини, що розташована в АДРЕСА_2 .
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату. Отже, ОСОБА_4 з 09.02.2015 року вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу в умовах особливого періоду.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом
Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Про все, що сталось з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, доповідати своєму безпосередньому начальникові. За дозволом на звільнення з розташування військової частини військовослужбовець зобов`язаний звертатись до командира частини.
Усупереч вимогам закону, солдат ОСОБА_4 24.06.2015 року, перебуваючи за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом в умовах особливого періоду, без відповідного дозволу командування та без поважних причин, самовільно залишив місце проходження військової служби. Після цього проводив час на власний розсуд. Перебуваючи поза межами військової частини, обвинувачений не повідомляв правоохоронні чи інші органи державної влади про свою належність до військової служби. 26.02.2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової прокуратури, звідки був наравлений до резервного батальйону військової частини НОМЕР_2 , де продовжив проходити військову службу.
ОСОБА_4 у суді свою винуватість визнав повністю. У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо не карати.
Прокурор запропонував провести дослідження доказів у даній справі за спрощеним порядком. Обвинувачений із такою думкою прокурора погодився.
Суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які учасниками кримінального провадження не оспорюються. При цьому судом встановлено, що сторони правильно розуміють зміст цих обставин та у суду немає сумнівів у добровільності їх позиції. Наслідки ч. 3 ст. 349 та ч.1 ст. 394 КПК України сторонам роз`яснені.
Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Обставинами, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 є його щире каяття, активне сприяння розкритю злочину, добровільне повернення для проходження військової служби. Обставин, що у відповідності до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не виявлено.
Обираючи обвинуваченому вид покарання, суд на підставі ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією злочинів відноситься до тяжкого злочину (ст. 12 КК України), особу обвинуваченого, його позитивну характеристику, критичне ставлення до свого вчинку, добровільне повернення до місця служби, відсутність попередніх судимостей. Суд також бере до уваги роз`яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо призначення такого покарання, яке буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а також думку прокурора. Поряд з цим суд ураховує вчинення злочину в умовах особливого для держави України періоду. Однак, наявність кількох пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин дещо знижують ступінь суспільної небезпечності особи обвинуваченого і вчиненого ним злочину. Наведені обставини справи у сукупності дають підстави суду вважати, що виправлення обвинуваченого можливе із призначенням йому реального покарання, але із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі санції ч. 4 ст. 407 КК України. Таке покарання на думку суду буде достатнім для перевиховання ОСОБА_4 та запобіганню вчинення ним нових злочинів, дозволить ефективніше досягати мети покарання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд, -
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 6 (шести) місяців арешту.
Відповідно до ч. 2 ст. 60 КК України відбування арешту здійснювати на гауптвахті.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його прибуття на гауптвахту.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом 30 діб з дня його проголошення

Суддя: ОСОБА_1