Ухвала
іменем україни

25 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185 КК України,

за касаційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 ,

ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_5 рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах, а матеріали провадження не містять достатніх доказів винуватості його підзахисного. Зазначає, що стороною обвинувачення не всі докази були відкриті, при проведенні слідчих дій було порушено право ОСОБА_5 на захист. Суд апеляційної інстанції на допущені порушення уваги не звернув, свого рішення належним чином не мотивував та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. Крім того, захисник вказує на невиконання вказівок суду касаційної інстанції, зазначених в ухвалі від 22 травня 2014 року.

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_5 рішенням суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його змінити, виключити з резолютивної частини вироку посилання на засудження ОСОБА_5 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України як зайве, оскільки суд апеляційної інстанції виключив з обвинувачення цього засудження корисливий мотив учинення злочину.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року ОСОБА_5 визнано винуватим за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Цим же вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено:
- за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна;

- за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна;

- за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 змінено:
- виключено з мотивувальної частини вироку суду посилання на кваліфікуючу ознаку п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України - вчинення злочину з корисливих мотивів;
- виключено з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ - протокол огляду від 18 серпня 2012 року особистих речей ОСОБА_5 та його явку з повинною від 17 серпня 2012 року;
- виключено додаткове покарання у виді конфіскації всього належного ОСОБА_5 майна.
Ухвалено вважати засудженим ОСОБА_5 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі.

Судові рішення щодо ОСОБА_6 у касаційному порядку не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано винуватими та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

Так, ОСОБА_6 на початку серпня 2012 року, маючи боргові зобов`язання перед ОСОБА_10 на суму 500 грн, вирішив гроші не віддавати, у зв`язку з чим у нього виник умисел на протиправне заподіяння смерті останньому з корисливих мотивів, з метою залишити собі заборговані гроші і тим самим шляхом розбійного нападу заволодіти чужим майном. Зважаючи на те, що він не зміг би самостійно реалізувати свій умисел, оскільки ОСОБА_10 переважав його за фізичними даними, схилив до співучасті у вчиненні умисного вбивства свого знайомого ОСОБА_5 , запропонувавши останньому в обмін на допомогу працевлаштування на вигідну високооплачувану роботу, на що ОСОБА_5 погодився. Відповідно до їх злочинного плану ОСОБА_6 зобов`язаний був привести потерпілого на місце злочину, де напасти на нього з ножем, а ОСОБА_5 повинен був слідкувати за обстановкою та в разі необхідності подолати опір потерпілого, та всіляко допомагати вчинити вбивство потерпілого.
15 серпня 2012 року у період часу з 23.00 год. до 23.30 год. ОСОБА_6 , знаходячись поблизу будинку № 44 на вул. Янтарній у м. Дніпропетровську, реалізуючи свій спільний з ОСОБА_5 злочинний умисел, напав на ОСОБА_10 та з метою вбивства з корисливих мотивів, став умисно наносити заздалегідь заготовленим ножем численні удари у різні частини тіла потерпілого. Після того, як потерпілий впав на землю, ОСОБА_5 з метою полегшення вчинення вбивства та подальшого приховання злочину, утримуючи потерпілого за ноги, затягнув останнього у кущі. Смерть ОСОБА_10 настала на місці події від заподіяних умисно ОСОБА_6 численних, не менше 39 різаних та колото-різаних поранень кінцівок, тулуба, шиї, голови з ушкодженням внутрішніх органів.

Крім того, ОСОБА_6 , продовжуючи злочинну діяльність, знаходячись у кущах, скориставшись безпорадним станом потерпілого і діючи самостійно, таємно викрав, знявши з руки потерпілого, ланцюг із золота, вартістю 10 133,20 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримання скарги захисника ОСОБА_7 та частково скарги прокурора, пояснення прокурора, який заперечив проти обох скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України встановлено, що підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого. Якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Однак суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ухвалення вироку.
Так, суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не дав оцінки, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, доказам, на які вказували під час судового розгляду обвинувачені та їх захисники.
Не навів суд у своєму рішенні й доказів, які б беззаперечно підтверджували винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, а з тих, які наведені, залишилось незрозумілим, що вони підтверджують чи спростовують.

Крім того, суд першої інстанції належним чином не перевірив скарги обвинувачених на застосування до них під час досудового розслідування недозволених методів слідства.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що коли особа висуває небезпідставну скаргу про погане поводження щодо нього або неї зі сторони правоохоронних органів або інших представників держави, яке було незаконним та таким, що порушує ст. 3 Конвенції, це положення за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування, здатного привести до встановлення та покарання винних у цьому осіб ( «Вергельський проти України», 2009 р., п. 97; «Яременко проти України», 2008 р., п. 57; «Олександр Смирнов проти України», 2010 р., п. 56).

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду, що відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477 IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ як джерело права, судом не були враховані.

Так, висновки суду першої інстанції про відхилення доводів захисту та обвинувачених щодо незаконних методів слідства ґрунтуються на результатах службової перевірки та рішенні органу досудового слідства про закриття кримінального провадження за фактами, викладеними у скаргах обвинувачених, у зв`язку з відсутністю складу злочину в діях певних працівників міліції.

Як убачається зі змісту постанови слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 15 травня 2013 року, в ході проведеної перевірки були опитані працівники міліції, які проводили з затриманими процесуальні дії, а також ті, які спілкувались з ними під час перебування у відділенні міліції, та безпосередньо самі скаржники. У відібраних поясненнях правоохоронці заперечували здійснення ними будь-якого психологічного чи фізичного тиску на затриманих.

Зазначене рішення прокуратури не було оцінено місцевим судом з точки зору ефективності проведеного розслідування, залишено поза увагою те, що відповідно до акту № 101 від 17 серпня 2012 року ІТТ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області при огляді затриманого ОСОБА_6 у нього було виявлено гематому на лівій лопатці від ударів гумовим кийком, на зап`ястях лівої та правої рук. Також не враховано свідчення чергового по ІТТ, згідно з якими він робив зауваження співробітникам конвою з приводу нанесення ударів ОСОБА_6 .

Крім того, не було перевірено доводи засудженого ОСОБА_5 про те, що явка з повинною була написана ним саме під тиском працівників міліції, в той час, коли він був незаконно затриманий та утримувався під вартою без рішення суду.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що, закриваючи кримінальне провадження щодо певних працівників міліції у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, орган прокуратури фактично підтвердив наявність самої події - отримання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у той період, коли він був під контролем держави.

Також, на думку колегії суддів, обґрунтованими є доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів. Так, захисник наголошував на тому, що сторона обвинувачення порушила вимоги ст. 290 КПК України й не відкрила їм усіх матеріалів кримінального провадження, що підтверджується ухвалою суду від 21 лютого 2013 року.

Судом першої інстанції зазначені доводи не перевірені та їм не дана відповідна оцінка. Хоча своєю ухвалою від 21 лютого 2013 року суд першої інстанції фактично підтвердив допущене стороною обвинувачення порушення вимог ст. 290 КПК України.

За таких обставин колегія суддів уважає, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 94 КПК України не перевірив належним чином усіх доказів, здобутих органом досудового слідства та наданих сторонами кримінального провадження, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, свої висновки в передбачений законом спосіб не мотивував та ухвалив вирок, який не можна вважати законним й обґрунтованим, а тому він на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України в порядку ст. 433 цього Кодексу підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за апеляційними скаргами прокурора та захисника, на вищезазначені порушення кримінального процесуального закону уваги не звернув, підлягає скасуванню й ухвала суду апеляційної інстанції.

Крім того, всупереч вимогам ч. 2 ст. 439 КПК України апеляційним судом не виконані в повному обсязі вказівки суду касаційної інстанції, зазначені в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2014 року, а також під час здійснення апеляційного провадження допущено порушення права ОСОБА_6 на захист.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм належну оцінку, й відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Колегія суддів залишає ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про їх особи, до часу проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року та в порядку ст. 433 КПК України вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Запобіжний захід ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання, але не більше ніж на 60 діб.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3