Справа № 460/2066/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Яворівський районний суд Львівської області
у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_5 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, безпартійного, демобілізованого військовослужбовця п/п В4680 (колишня в/ч НОМЕР_1 ), такого, який не має судимості,
за ст.407 ч.3 КК України, -
23 травня 2014 року, солдата ОСОБА_5 , у відповідності до Указу Президента України від 06 травня 2014 року «Про часткову мобілізацію» та мобілізаційного плану, було призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 за №115 від 23 травня 2014 року, солдата ОСОБА_5 було зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду водія інженерно-маскувального відділення інженерно-позиційного взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення штрабного батальйону.
Відповідно до вимог ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно положень ст.9 ч.4 п.1. ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Відтак, з моменту відправлення ОСОБА_5 у військову частину з районного збірного пункту, він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 за №548-ХІУ, виїзд офіцерів, прапорщиків, військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом за межі гарнізону, здійснюється з дозводу командира військової частини.
03 березня 2014 року, за сигналом «Тривога», військову частину НОМЕР_1 переведено у вищу ступінь бойової готовності, на військовослужбовців покладено спеціальні завдання та розпочато особливий період несення військової служби, про що було доведено до всього особового складу частини.
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби, солдату ОСОБА_5 було достеменно відомо і до часу нез`явлення на службу у військову частину, він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
24 жовтня 2014 року, солдат ОСОБА_5 , не маючи наміру назавжди ухилитися від військової служби, без дозволу командира, не з`явився із лікувального закладу до військової частини польова пошта НОМЕР_2 і без поважних причин, незаконно перебував поза межами її розташування, так як проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 .
05 січня 2015 року, близько 09 години, солдат ОСОБА_5 самостійно і добровільно повернувся у військову частину польова пошта НОМЕР_2 для проходження військової служби, про що доповів своєму командуванню та продовжив проходити військову службу.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 ч.3 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину та підтвердив факт вчинення ним самовільного залишення військової частини та місця служби, тривалістю понад один місяць, за обставин, викладених у обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що повернувшись із зони АТО, він змушений був знаходитися вдома, оскільки на його утриманні залишилася мати-інвалід, а допомогти матері на той час більше було нікому. Щиро розкаюється у вчиненому, завіривши, що подібного більше вчиняти ніколи не буде, просить також суворо його не карати та надати можливість спокутувати свою вину.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду визнає недоцільним подальше дослідження доказів, стосовно фактичних обставин самовільного залишення військової частини та місця служби, та нез`явлення ОСОБА_5 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, так як вони ніким не оспорюються і учасники судового розгляду не заперечують проти цього.
При цьому, суд з`ясував правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи докази, що були дослідженні по справі, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України в судовому засіданні доведена повністю і кримінальне правопорушення кваліфіковано вірно, оскільки він, як військовослужбовець, вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.
Обираючи вид і розмір покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, повністю визнає свою вину, має на утриманні матір-інваліда, обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 ст.69 КК України, призначивши більш м`яке покарання, ніж передбачене законом.
Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, призначивши йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що нараховує суму 1700 гривень.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, через Яворівський районний суд Львівської області.
Вирок виготовлений в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1