АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1788/16 Справа № 208/2858/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000542 від 18 лютого 2016 року за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Харків, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , судимого, останній раз:

-26.05.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.4 ст.407 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання роботи; періодично з`являтися в кримінально-виконавчу інспекцію,

за участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 , представника потерпілої ОСОБА_11 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт. Відповідно до ч.1,4 ст.70 КК України, зазначене покарання, як менш суворе, поглинуто більш суворим покаранням за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року і остаточно визначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього зазначених обов`язків.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1197,69 гривень; моральної шкоди 5000 гривень.

Вирішено питання речових доказів.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та не оскаржуючи фактичних обставин справи, просить вирок суду скасувати в частині призначеного судом покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом Закону, який не підлягав застосуванню, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт строком 200 годин. Даний вирок та вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання роботи; періодично з`являтися в кримінально-виконавчу інспекцію - виконувати самостійно.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог кримінального закону та роз`яснень які містяться у п.23 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначив ОСОБА_7 покарання за правилами передбаченими ч.1,4 ст.70 КК України, звільнивши фактично від відбування реального покарання у виді 200 годин громадських робіт, що призвело до застосування закону, який не підлягав застосуванню.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , 18 лютого 2016 року близько 08-30 години, проходячи повз будинок АДРЕСА_2 , завалив ногою металеву рекламну вивіску пошиття одягу, яка належить ОСОБА_10 .

ОСОБА_10 , побачивши вищезазначені дії, наздогнала ОСОБА_7 з метою висловлення зауваження, та, поклавши останньому руку на плече, намагалась його зупинити. ОСОБА_7 , реалізуючи раптово виниклий протиправний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, повернувшись, наніс потерпілій удар кулаком в обличчя, а потім, схопивши за одяг, штовхнув на тротуар, а коли остання впала наніс їй 2-3 удари кулаками рук в обличчя, заподіявши потерпілій легкі тілесні ушкодження у виді синців на обличчі, рани, крововиливів на слизовій губ та саден на кистях.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор, просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_10 та представник потерпілої ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 просили вирок залишити без змін посилаючись на його законність.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, пояснення інших учасників кримінального провадження, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали провадження, вивчивши і проаналізувавши аргументи, що містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити з огляду на наступне.

У відповідності з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Так як висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій ніким із учасників судового провадження не оскаржується, визнавались самим обвинуваченим в ході судового провадження в суді першої інстанції, у зв`язку з чим судовий розгляд був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і не можуть бути оскарженні в апеляційному порядку, то апеляційний суд не входить в перевірку вказаних обставин.

Як вбачається з вимог ст.65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами.

Апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_7 за вчинення вищезазначеного злочину, суд врахував як характер скоєного ним кримінального правопорушення так і дані, які характеризують особу із врахуванням обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, додержуючись принципу індивідуалізації покарання, і призначив йому покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання за правилами ч.1,4 ст.70 КК України суд не врахував роз`яснення, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" (із змінами внесеними згідно з постановами пленуму Верховного Суду України №18 від 10 грудня 2004 року, №8 від 12 червня 2009 року та №11 від 06 листопада 2009 року), відповідно до яких, коли особа, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового та повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було засуджено вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року за ч.4 ст.407 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього зазначених обов`язків.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення 18 лютого 2016 року, тобто до постановлення вироку у першій справі, за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт, яке необхідно відбувати реально.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду при розгляді справи в апеляційному суді є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до положень п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вироку суду першої інстанції і ухвалює свій вирок вразі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З врахуванням викладеного, призначене ОСОБА_7 покарання на підставі ч.1,4 ст. 70 КК України за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим є незаконним, а тому вирок місцевого суду в частині призначення покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 - задовольнити в повному обсязі.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Даний вирок та вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання роботи; періодично з`являтися в кримінально-виконавчу інспекцію підлягає самостійному виконанню.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На ухвалене рішення апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим - в той самий строк, з дня вручення йому копії вироку апеляційного суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3