Провадження № 11-кп/784/393/16 Категорія ст. 122 ч. 1 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
За участі секретаря судового засідання ОСОБА_5
- ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України; -
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_6
потерпіла ОСОБА_9
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційної скарги.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2015 року
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Курлози Кривоозерського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, що має від першого шлюбу сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого економістом у проектному інституті «Агрофон», раніше не судимого, проживаючого на АДРЕСА_1 ; -
- засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі статті 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього обов`язків: 1) попросити пробачення у потерпілої; 2) не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; 3) повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; 4) періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

Постановлено:
стягнути з ОСОБА_7 на користь Департаменту фінансів Миколаївської міської ради 5 416 (п`ять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 63 коп.;
частково задовольнити цивільний позов ОСОБА_9 та стягнути з ОСОБА_7 на її користь 3 698 грн. 70 коп. на відшкодування витрат на лікування, 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 6 416 грн. 70 коп.
В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 (відповідно) просять скасувати даний вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КПК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Захисник ОСОБА_6 вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню через його невідповідність фактичним обставинам кримінального провадження та застосування судом кримінального закону, який не підлягав застосуванню. При цьому посилається на визнання ОСОБА_7 у судовому засіданні нанесення одного удару потерпілій задля припинення протиправної поведінки останньої, яка безпричинно схопила за волосся його майбутню дружину ОСОБА_12 , яка в свою чергу не приймала участі у сварці між ними та раніше не була знайома з потерпілою ОСОБА_13 .

Твердить, що ці показання об`єктивно узгоджуються: з висновком судово-медичної експертизи № 1248 від 19.08.2015 та показаннями експерта ОСОБА_14 , яка зазначила про відсутність судово-медичних даних, які б суперечили показанням обвинуваченого про нанесення саме одного удару; а також з показаннями свідка ОСОБА_12 та даними її амбулаторної карти. За такого вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутні ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки він діяв у відповідь на неправомірну поведінку потерпілої, з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів майбутньої дружини, тому знаходився в стані необхідної оборони, що згідно ст. 36 КК України, є обставиною, що виключає кримінальну відповідальність за вчинений злочин.

Обвинувачений ОСОБА_7 навів аналогічні доводи, які доповнив такими. Вважає помилковим: визнання судом того факту, що 23 липня 2014 року він без згоди ОСОБА_9 забрав дитину ОСОБА_7 з дитячого садка з огляду на показання ОСОБА_9 про те, що вона була змушена погодитись з тим, що він забере дитину з дитячого садка та поверне не пізніше 18.00 год.; не врахування судом того факту, що ОСОБА_9 несподіванно схопила ОСОБА_12 за волосся. Не погоджується: з оцінкою суду показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та своїх показань щодо обставин нанесення удару потерпілій правою рукою; з оцінкою суду його дій стосовно ОСОБА_9 , як провокаційних.
Твердить, що не завдавав ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, посилаючись на своє спілкування з експертом, який виконує судово-медичні експертизи та лікарями, які спеціалізуються на лікуванні хвороб ока, і тому ставить під сумнів лікування ОСОБА_9 22 дні.
Вважає неправильним посилання суду на висновки органа опіки та піклування та не врахування судом рішення апеляційного суду у справі № 487/10/531/14-ц провадження № 22-ц/784/1016/15, де зазначено, що орган опіки та піклування не захищає інтереси дитини, а захищає інтереси ОСОБА_9 і при цьому нехтує інтересами дитини ОСОБА_17 .
Твердить про підробку ОСОБА_9 копій чеків № 479503, № 479504, № 479505, № 0047850 та чотири чека під однаковим номером №0047594 та різними датами видачі від 24 липня 2014 р., 15 жовтня 2014 р. та два чека 29 серпня 2014 р. ТОВ фірма «Астат фарм» і просить відкрити проти ОСОБА_9 кримінальне провадження по статті підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання підроблених документів, а також за завідомо неправдиве показання потерпілої. Також просить відкрити проти ОСОБА_16 кримінальне провадження за завідомо неправдиве показання свідка. Також вважає: протизаконним прийняття судом як доказів копій, а не оригіналів чеків; незрозумілим рішення суду про прийняття певних чеків (№ 479503, № 479504, № 479505) як належних та допустимих доказів, а інших (№ 0047850 та чотири чека під однаковим номером № 0047594 з різними датами) як не належні та не допустимі, оскільки вони не охоплюються періодом лікування потерпілої. При цьому наводить свій розрахунок витрат на медикаменти для лікування потерпілої.
Також наводить свої міркування щодо провокаційних дій ОСОБА_9 та їх мотивів.
Узагальнена позиція інших учасників судового провадження.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпіла ОСОБА_9 вважає її не підлягаючою задоволенню, а вирок суду - законним та обґрунтованим.
Заперечує: показання обвинуваченого, що він, нібито, брав дитину попередньо узгодивши це з нею; показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 про те, що, нібито, схопила ОСОБА_12 за волосся та тримала більш ніж пів хвилини, чим завдала їй фізичного болю. Вважає: що свідок ОСОБА_12 , яка була співмешканкою обвинуваченого, є зацікавленою особою у його виправданні; що є вигадками посилання обвинуваченого на поза процесуальне роз`яснення експерта щодо термінів її лікування.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з 25 листопада 2005 року до 26 березня 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу між ними склались неприязні стосунки на ґрунті того, що ОСОБА_7 систематично забирав дитину, не повідомляючи про це ОСОБА_18
11 квітня 2014 року виконавчим комітетом Миколаївської Міської Ради було прийняте рішення № 315 «Про участь батька ОСОБА_7 у вихованні дитини», відповідно до якого ОСОБА_7 були встановлені дні та часи, у які він мав право безперешкодно спілкуватись з сином: щосуботи місяця з 10.00 год. до 18.00 год., щовівторка та щочетверга місяця з 16.00 год. до 19.00 год., але ОСОБА_7 продовжив систематично самоправно забирати дитину.
23 липня 2014 року - у середу - ОСОБА_7 без погодження з ОСОБА_9 взяв сина ОСОБА_11 з дитячого садка, після чого разом з ним та ОСОБА_19 пішов на майданчик біля ресторану «Макдональдз» розташованого на вул. Адмірала Макарова, 23 в м. Миколаєві. ОСОБА_9 почала вимагати повернення сина додому до 18.00 години, але ОСОБА_7 від такого відмовився.
Тоді ОСОБА_9 приїхала до майданчику біля ресторану «Макдоналдз» з тим, щоб забрати сина. Побачила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_12 спілкуються на літньому майданчику, а син сам грається на дитячому майданчику. ОСОБА_9 підійшла до ОСОБА_7 та ОСОБА_12 та почала висловлювати претензії з приводу того, що колишній чоловік не доглядає дитину. ОСОБА_12 втрутилась в цей конфлікт, після чого ОСОБА_9 схопила ту за волосся.
Тим часом ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_9 не менше одного удару в область обличчя та намагався продовжити наносити їй удари, але був зупинений ОСОБА_20 .
Внаслідок дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку легкого ступеню з лівостороннім геміпарезом, крововиливів повік лівого ока і лівої щоки, забитої рани на нижньому віці лівого ока з травматичним мідріазом, деструкцією скловидного тіла лівого ока, закритої травми шийного відділу хребта у вигляді забою та розтягнення м`язово-зв`язкового апарату з нестабільністю на рівні 3-4 шийних хребців.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1248 від 19 серпня 2014 року вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше 21 дня.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_21 на підтримку їх апеляційних скарг, заперечення прокурора ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0004154 та додатково надані документи, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд вважає їх не підлягаючими задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Суд першої інстанції повно дослідив надані сторонами кримінального провадження докази, надав їм належну оцінку і прийшов до вірного висновку про вчинення ОСОБА_22 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Так, апелянтами не оскаржуються, а тому апеляційним судом в силу ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються, факти, пов`язані з розірванням шлюбу між обвинуваченим та потерпілою та існуванням після цього неприязних стосунків, в тому числі і через суперечки щодо місця визначення проживання їх сина, стягнення аліментів на його утримання з батька ОСОБА_23 , вирішення компетентним органом участі батька ОСОБА_23 у вихованні сина із встановленням певного порядку з визначенням конкретних днів та годин для їх спілкування (зокрема: щосуботи місяця з 10.00 год. до 18.00 год., щовівторка та щочетверга місяця з 16.00 год. до 19.00 год.), який ОСОБА_7 систематично порушував та самовільного забирав сина з дитячого садка; про скасування в подальшому компетентним органом вищевказаного порядку через самостійне змінювання батьком ОСОБА_7 днів спілкування з дитиною.

Також апелянтами не оспорюється ті факти, що у середу 23 липня 2014 року всупереч вищевказаного встановленого компетентним органом порядку спілкування з дитиною, обвинувачений ОСОБА_7 самовільно забрав сина з дитячого садка з повідомленням про це потерпілої, яка наполягала якнайшвидшого повернення дитини додому, в будь-якому разі - не пізніше 18.00 год. та перебування обвинуваченого ОСОБА_7 після цього разом з сином та ОСОБА_12 в районі ресторану «Макдоналдз», розташованого на вул. Адмірала Макарова, 23 в м. Миколаїв; а також неповернення обвинуваченим ОСОБА_7 сина додому потерпілій ОСОБА_9 у визначений нею час та її приїзду в зв`язку з такими діями обвинуваченого до ресторану «Макдоналдз».
Факт виниклої між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_9 сварки, під час якої остання висловлювала претензії щодо догляду за дитиною й ОСОБА_24 , підтверджується їх власними показаннями в суді першої інстанції, показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 (що містяться на технічному носії інформації, на якому зафіксовано перебіг судового засідання). При цьому свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що до моменту, як ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_9 , конфлікт між ними тривав хвилин 10.
Тому доводи апелянта ОСОБА_7 з цього приводу є безпідставними.
Зазначене також спростовує апеляційні доводи обвинуваченого про те, що, нібито, потерпіла ОСОБА_9 одразу після приходу вхопила ОСОБА_25 за волосся.
Крім того, сама свідок ОСОБА_12 суду пояснювала, що в процесі сварки ОСОБА_9 з колишнім чоловіком з приводу їх дитини потерпіла адресувала і їй свої претензії щодо дитини.
Тому суд першої інстанції вірно зазначив, що поза розумним сумнівом є те, що на обставини конфлікту, зокрема - на наведені вище звернення саме до неї - ОСОБА_12 відреагувала, що не заперечував і обвинувачений. І суд також вірно розцінив таку реакцію свідка ОСОБА_12 , з огляду на предмет та обставини конфлікту, як її втручання у конфлікт між обвинуваченим та потерпілою щодо участі у вихованні та догляді за їх спільною дитиною.
Також судом встановлено, що ОСОБА_12 (яка на той момент зустрічалася з обвинуваченим ОСОБА_7 , а на цей час є його дружиною) втрутилась в цей конфлікт, після чого ОСОБА_9 схопила її за волосся. Обставину схоплення ОСОБА_9 за волосся ОСОБА_12 підтвердила сама свідок та обвинувачений.

І хоча потерпіла у своїх запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника і заперечувала цю обставину, але власної апеляційної скарги, в тому числі і з цього приводу, вона не подавала і вирок в цій частині не оскаржувала, а тому відсутні підстави для іншої оцінки цієї обставини.
Факт умисного нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 не менше одного удару в обличчя зліва потерпілій ОСОБА_9 та намагання продовжити наносити їй удари, які були зупинені ОСОБА_20 підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ; висновком судово-медичної експертизи № 1248 від 19 серпня 2014 року, а також роз`ясненнями експерта ОСОБА_14 в судовому засіданні, відповідно до яких після подій 23 липня 2014 року у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку легкого ступеню з лівостороннім геміпарезом, крововиливів повік лівого ока і лівої щоки, забитої рани на нижньому віці лівого ока з травматичним мідріазом, деструкцією скловидного тіла лівого ока, закритої травми шийного відділу хребта у вигляді забою та розтягнення м`язово-зв`язкового апарату з нестабільністю на рівні 3-4 шийних хребців, ці ушкодження є взаємопов`язаними, могли утворитись внаслідок не менше одного удару, нанесеного 23 липня 2014 року.

Доводи апелянта ОСОБА_7 щодо невірного встановлення ступеню тяжкості спричиненого в результаті його дій потерпілій тілесних ушкоджень та неправильне її лікування протягом такого тривалого часу є лише припущеннями та міркуваннями обвинуваченого.
Як вбачається з висновків судово-медичної експертизи № 1248 від 19 серпня 2014 року та судово-медичної експертизи № 1430/ 1248-14 р.
(додатково) від 16 вересня 2015 року дані судово - медичні експертизи проведені по медичним документам на ім`я ОСОБА_9 . Експертом у дослідницькій частині висновків є наявним посилання на відповідні дані медичної карти стаціонарного хворого. Зокрема: « … Из медицинской карты стационарного больного № 6669/670 видно, что ОСОБА_26 , 1983 г. р. 24.07.14 г. поступила в НХО БСМП с жалобами на выраженные головные боли, тошноту, слабость, головокружение, ограничение движений в шее, слабость в левой руке. Со слов - была избита 23.07.14 г. Теряла сознание, отмечала рвоту, за медицинской помощью обращалась 23.07.14 г., но от госпитализации отказалась. В связи с ухудшением состояния обратилась повторно и была госпитализирована. Об-но: состояние средней тяжести, дыхание везикулярное, ослабленное… АД …, пульс ... ЛОКАЛЬНО - обширный кровоподтек левой параорбитальной области и верхней челюсти слева. В области нижнего века слева рана на коже до 5 мм с не значительным кровотечением. - НЕВРОЛОГИЧЕСКИ - оглушена, ретроградная амнезия. Зрачки - справа уже чем слева, больше садней величины, парез 5-й пары ЧМН слева, фотореакция торпидная. Рефлексы справа выше -ем слева, парез в левых конечностях, больше в руке. Ригидность мышц затылка ++, неустойчивая в позе Ромберга. Патологические стопные знаки ++ слева больше чем справа. На р-граммах шейного отдела позвоночника - нестабильность в сегменте СЗ-С4, выпрямление - лордоза. Диагноз - ушиб головного мозга легкой степени, ушибленная рана нижнего века левого глаза, посттравматическая нестабильность СЗ-С4, левосторонний гемипарез...». А також і посилання на стан здоров`я потерпілої в процесі лікування (а. с. 69 70, 71 72).
Тобто, експертом були досліджені всі наявні медичні дані з цього приводу і жодних невідповідностей експертом не виявлено.
Крім того, ані обвинувачений, ані його захисник не заявляли клопотань про поставлення перед експертом додаткових питань та отримання експертних висновків щодо обставин, які б вони вважали за необхідне з`ясувати.
До речі, наданий потерпілою апеляційному суду виписний епікриз з її історії хвороби за період лікування з 24.07.2014 року по 15.08.2014 року, узгоджується з вищенаведеними даними з її медичної карти.
Що стосується тверджень апелянтів про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані необхідної оборони, то вони є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі та матеріалах справи з огляду на наступне.
Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Проаналізувавши докладно всі обставини справи та надані сторонами кримінального провадження докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у даному випадку передбачених ст. 36 КК України ознак, що дають можливість кваліфікувати дії обвинуваченого, як такі, що вчинені у стані необхідної оборони.
Зокрема, суд вказав на таке:
За версією обвинуваченого після того, як ОСОБА_9 схопила ОСОБА_12 за волосся, він підвівся зі свого місця, обійшов стіл, взяв руками волосся ОСОБА_12 і деякий час тримав, а потім правою рукою - наніс удар потерпілій в обличчя. При цьому стверджував, що ОСОБА_12 на такі дії ОСОБА_9 ніяк не реагувала.
Проте, як вірно вказав суд, з моменту, коли потерпіла схопила волосся ОСОБА_12 й до моменту, коли ОСОБА_7 втрутився у це, мав пройти певний проміжок часу, протягом якого ОСОБА_12 , поза розумних сумнівів, мала вживати заходи щодо свого самозахисту (якнайменш - утримання волосся руками). Однак, факт такого реагування нею на вказані дії потерпілої і обвинувачений, і свідок ОСОБА_12 заперечували.
Тому є правильним висновок суду про те, ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удар одночасно з тим, коли та схопила ОСОБА_12 за волосся, але не у відповідь на дії потерпілої, як стверджує обвинувачений, і що на момент нанесення цього удару ОСОБА_7 вже стояв поруч з потерпілою.
На користь зазначеного висновку суду свідчать: і показання потерпілої про те, що ОСОБА_7 відразу схопився з місця та підбіг до неї як тільки вона прийшла; і показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , як вже зазначено вище, про те, що саме до цього моменту (тобто, до нанесення обвинуваченим ударів потерпілій) конфлікт (сварка) між подружжям тривала приблизно 10 хвилин і що свідки не бачили коли ОСОБА_9 схопила ОСОБА_12 за волосся; а також і показання свідка ОСОБА_12 в суді про те, що у неї не було жодних тілесних ушкоджень внаслідок вказаних дій потерпілої коли наступного дня вона (свідок) ходила до лікарні, та дані її амбулаторної карти, в якій відсутні такі відомості (а. с. 73 - 76).

Тому також є вмотивованим висновок суду про те, що дії потерпілої не утворюють складу умисного посягання на здоров`я ОСОБА_12 , і, враховуючи наслідки її дій, не містить ознак суспільно небезпечного діяння (ст. 37 КК України).
Також суд вірно встановив, що дії обвинуваченого, що передували нанесенню тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , як навмисні та спрямовані викликати її реакцію, яка може потягти негативні для неї наслідки, були провокаційними, тобто, були навмисно спровоковані самим ОСОБА_7 і за своїм змістом не були направленими на захист прав або охоронюваних законом інтересів як самого обвинуваченого, так й ОСОБА_12 . При цьому суд обґрунтовано послався на систематичне умисне порушення обвинуваченим ОСОБА_7 встановленого компетентним органом порядку спілкування з сином та й ще з відвертим ігноруванням прав та законних інтересів потерпілої ОСОБА_9 з цього приводу; на обізнаність обвинуваченого про хворобливу реакцію потерпілої на такі випадки (що ОСОБА_7 підтвердив і в апеляційному суді), які вочевидь викликали у останньої занепокоєння та образи; на бажання настання наслідків у вигляді виклику у потерпілої образи та занепокоєння з огляду на утримання сина у відповідь на її вимоги повернути дитину додому вчасно; що відверта навмисність дій обвинуваченого свідчить про те, що, вчиняючи їх, він мав на меті саме отримання очікуваної ним реакції потерпілої ОСОБА_9 задля настання для неї негативних наслідків.
Крім того, обвинувачений продовжував наносити удари потерпілій і після того, як вона вже відпустила волосся ОСОБА_12 , про що свідчили і потерпіла і свідок ОСОБА_20 . При цьому свідок ОСОБА_20 суду пояснював, що побачивши удар потерпілій і кров у неї, підбіг, почав відтягувати ОСОБА_7 , ставши між ними, але обвинувачений ще із-за його (свідка) плеча наніс другий удар потерпілій.
Тобто, ОСОБА_7 продовжував свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень в той момент, коли та вже явно не могла продовжувати конфлікт і вочевидь вже не було жодної потереби когось захищати (на чому весь час наголошував обвинувачений).
Зазначене також виключає можливість розцінювати дії ОСОБА_7 як вчинені у стані необхідної оборони.
Що стосується доводів апелянта ОСОБА_7 про незгоду з показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та їх оцінкою, то ці доводи є непереконливими, оскільки, як вірно зауважив суд першої інстанції, вони (показаннями цих свідків) є більш достовірними, ніж показання обвинуваченого, оскільки ці свідки не є заінтересованими у результатах справи та їх показання узгоджуються між собою.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки відсутні підстави вважати цих свідків упередженими, а їх показання обмовою. Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі не навів жодного обґрунтування зазначеним доводам.
Є безпідставними і апеляційні доводи обвинуваченого щодо незгоди з викладенням судом його показань, оскільки вони викладені у вироку у відповідності до наданих ним ( ОСОБА_7 ) показань в судовому засіданні, перебіг якого зафіксовано на технічному носії інформації - диску.
Оцінка суду цих показань обвинуваченого є вірною та обґрунтованою з огляду на те, що він є заінтересованим у результатах справи, а його показання в певних їх частинах спростовуються та не підтверджуються іншими доказами.
Що стосується доводів захисника в апеляційному суді про те, що можливо в діях ОСОБА_7 і було перевищення меж необхідної оборони, то вони є безпідставними з огляду на те, у що у даному випадку навіть не виникло стану необхідної оборони, а тому це виключає навіть саму можливість говорити про перевищення її меж.
Оцінивши наведені вище докази у їх сукупності, суд прийшов до вірного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину за вказаних обставин та про кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`ю.
З урахуванням вищевикладеного є безпідставними апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника в цій частині.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що апелянти у своїх апеляційних скаргах не заявляли, а під час апеляційного розгляду не вважали за необхідне повторно дослідити певні обставини, які вони оскаржували і відмовилися від цього права.
Доводи апелянта ОСОБА_7 щодо незгоди з прийнятими судом доказами витрат на лікування потерпілої носять характер міркувань та припущень, без жодного посилання на закон. Суд першої інстанції належним чином вмотивував свій висновок щодо часткового задоволення позову потерпілої і обґрунтовано виключив ті, що не охоплюються періодом лікування потерпілої, який є предметом розгляду в межах саме цього кримінального провадження. При цьому суд вірно вказав, що докази цих витрат є належними та допустимими, а обвинувачений не навів таких заперечень проти їх здійснення, що заслуговують на увагу.
Апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 про відкриття проти потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_16 кримінальних проваджень є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки це знаходиться поза межами компетенції суду; а також така позиція обвинуваченого обумовлена його необізнаністю в питаннях кримінального процесуального права, хоча він і представлений захисником, але в цій частині з останнім свою позицію не обговорював, як пояснив ОСОБА_7 апеляційному суду.

Всі інші доводи обвинуваченого, а також надана ним апеляційному суду подяка Миколаївського обласного будинку дитини від 11.05.2016 року, не впливають на суть та правильність прийнятого судом рішення.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено у відповідності до вимогами ст. ст. 50, 65, 75, 76 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Керуючись ст. ст. 376 ч, 2, 405, 407, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча:

Судді: