Справа № 361/7383/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1116/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 10.11.2016

УХВАЛА
Іменем України
10 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
з участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000078 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_7 , його представника адвоката ОСОБА_8 , на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 ,-

в с т а н о в и л а:
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2016 року,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гуменів, Калуського району Івано-Франківської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, пенсіонера, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами;

на підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію в 2014 році» ОСОБА_10 звільнено від призначеного покарання;

цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено; в частині стягнення моральної шкоди залишено без розгляду;

стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 33 963 грн. 93 коп., з яких: в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 26 963 грн. 13 коп. та 7 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на юридичні послуги адвоката;

стягнуто в рахунок відшкодування процесуальних витрат з ОСОБА_10 на користь держави 491 грн. 40 коп.;

вирішене питання про речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_10 , 25 березня 2014 року, близько 09 години 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Кутузова в районі розташування будинку № 45, м. Бровари Київської області, в напрямку від м. Києва в бік м. Суми, в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_11 , отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці пригоди.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просив скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Указав на незаконність вироку внаслідок неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Апелянт звернув увагу на необґрунтованість визнання ОСОБА_10 таким, що частково визнав свою вину, оскільки, як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_10 , своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, а навпаки, вважав що потерпіла ОСОБА_11 сама вийшла на проїжджу частину дороги у невстановленому для цього місці. Окрім цього, указав на необґрунтованість відмови у прийнятті судом заяви про збільшення позовних вимог та відмови у прийнятті цивільних позовів сина потерпілої ОСОБА_7 та її сестри. Поряд із цим, вважав, що залишаючи його позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди без розгляду, суд першої інстанції порушив його права як потерпілого. Крім цього, апелянт указав на необґрунтованість призначення ОСОБА_10 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнення ОСОБА_10 від призначеного йому покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році», оскільки положення цього закону, застосовувалися протягом 3-х місяців з дня його прийняття.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просив скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Указав на незаконність вироку внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового розгляду. Звернув увагу на порушення принципу змагальності під час судового провадження, оскільки судом було відхилено неодноразові клопотання потерпілого про долучення до матеріалів провадження речового доказу жіночої сумки, яка в момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилася в руках потерпілої та після наїзду автомобіля, під керуванням ОСОБА_10 , опинилася під заднім колесом цього автомобіля. Дана обставина, на думку апелянта, спростовує висновки суду про рух автомобіля зі швидкістю близько 60 км/год. Окрім цього, апелянт звернув увагу на необґрунтованість відхилення судом клопотань потерпілого про визнання та залучення у якості потерпілих сина потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_7 та її сестри. Поряд із цим, задовольняючи цивільний позов потерпілого частково, поза увагою суду першої інстанції залишились витрати потерпілого на стаціонарне лікування захворювання хребта та грижи, вартість якого складала 1 800 грн. 13 коп. Окрім цього, вважав, що залишаючи позовні вимоги потерпілого в частині стягнення моральної шкоди без розгляду, суд першої інстанції не врахував наявний в матеріалах провадження висновок соціально-психологічного дослідження, відповідно до якого, ОСОБА_7 завдана моральна шкода у розмірі 214 368 грн. Указав на незаконність звільнення ОСОБА_10 від призначеного йому покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році», оскільки положення цього закону, застосовувалися протягом 3-х місяців з дня його прийняття.

В запереченні на апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 , просив залишити їх без задоволення, а вирок без зміни. В обґрунтування указав на дотримання принципу змагальності сторін під час судового провадження, а доводи представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 щодо необґрунтованості відмови у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів провадження сумки потерпілої ОСОБА_11 , вважав безпідставними, оскільки дана сумка не була речовим доказом у цьому провадженні, а відповідне клопотання, було заявлене у передостанньому судовому засіданні. Щодо доводів апеляційних скарг в частині необґрунтованого відхилення судом клопотань потерпілого про визнання та залучення у якості потерпілих сина потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_7 та її сестри, пояснив, що будь-яких клопотань до початку судового розгляду, від указаних осіб не надходило, а син потерпілої, взагалі жодного разу не був присутній у судових засіданнях під час судового провадження. Доводи апеляційних скарг щодо не врахування судом при задоволенні цивільного позову витрат на лікування захворювань ОСОБА_7 , вважав необґрунтованими, оскільки причинного зв`язку із захворюванням у виді грижі та остеохондрозу хребта та смертю потерпілої ОСОБА_11 , ні потерпілим, ні його представником не доведено. Вважав такими, що не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апеляційних скарг в частині необґрунтованості залишення без розгляду цивільного позову щодо компенсації моральної шкоди, оскільки обвинувачений ОСОБА_10 мав страховий поліс цивільно-правової відповідальності, відповідно до якого, потерпілий міг звернутися до страховика за відповідною компенсацією.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які подані апеляційні скарги підтримали, підтвердили їх доводи та просили їх задовольнити;

прокурора, яка апеляційні скарги потерпілого та його представника підтримала в частині розв`язання цивільного позову, просила вирок скасувати, а кримінальне провадження направити в суд першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства;

обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які апеляційні скарги потерпілого та його представника, вважали необґрунтованими, просили залишити їх без задоволення, а вирок без зміни;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 підлягають до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

За змістом п.2 ч.3 ст.374 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Цих вимог закону при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним щодо ОСОБА_10 , суд першої інстанції не дотримався.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, проявляється у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, настанням наслідків у виді смерті людини чи завдання їй тяжкого тілесного ушкодження та прямого причинного зв`язку між порушенням та наслідками, що настали. Цих вимог закону суд при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним у повній мірі не дотримався.
Так, як вбачається із вироку, суд засудив ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України, а саме: за порушення правил безпеки дорожнього руху яке спричинило смерть потерпілої. При цьому, за змістом мотивувальної частини вироку вбачається, що у причинному зв`язку із наслідками у виді смерті потерпілої, перебуває саме дорожньо-транспортна пригода. Поряд із цим, у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, судом не зазначено, які саме порушення правил безпеки дорожнього руху України перебували у причинному зв`язку із наслідками у виді смерті потерпілої ОСОБА_11 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що з`ясування цих питань, має істотне значення для висновку про те, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні.

Поряд із цим, не вирішеними дані питання є і у складеному слідчим та затвердженим прокурором обвинувальному акті, що указує на відсутність належним чином сформульованого обвинувачення.

Наведене указує на те, що обвинувачення, яке судом першої інстанції було визнано доведеним у вироку сформульовано неконкретно, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист. Таке порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Щодо доводів апеляційних скарг в частині неправильного розв`язання цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Так, мотиви суду першої інстанції в обґрунтування висновку про залишення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди без розгляду, не ґрунтуються на вимогах закону.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що із цього питання, Верховним Судом України прийнята постанова від 29.06.2016 року за результатами розгляду справи № 6-192цс16.

Відповідно до викладеного у цій постанові висновку Верховного Суду України, позивач вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.458 КПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із судовими рішеннями Верховного Суду України.

Залишивши цивільний позов потерпілого в частині стягнення моральної шкоди без розгляду, суд першої інстанції фактично відступив від указаної правової позиції Верховного Суду України, будь-яких мотивів незгоди із наведеною позицією, у своєму рішенні не виклав, що свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Щодо доводів апеляційних скарг в частині неправомірного застосування акту амністії до обвинуваченого ОСОБА_10 , то вони є частково обґрунтованими.

Так, як вбачається із вироку, суд прийшов до обґрунтованого висновку про можливість звільнення від відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_10 на підставі п. «ґ» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки останній, на день набрання чинності цим Законом досяг пенсійного віку. Однак, у резолютивній частині вироку застосував до останнього іншу підставу для звільнення, а саме п. «г» ч.1 ст.1 Закону, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Сукупність зазначених вище порушень кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає істотними та такими, які перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний, обґрунтований і вмотивований вирок. Окрім цього, сутність даних порушень вимог кримінального процесуального закону така, яка унеможливлює ухвалення рішення судом апеляційної інстанції у даному кримінальному провадженні.

Із урахуванням викладеного, вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 не може вважатись законним, обґрунтованим і вмотивованим та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого необхідно врахувати указані обставини. У випадку доведення вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в обсязі пред`явленого обвинувачення та за відсутності обставин, які істотно впливають на призначення ОСОБА_10 покарання, призначення ОСОБА_10 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами вважати таким, яке не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через його м`якість.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4