Віньковецький районний суд Хмельницької області
Єдиний унікальний номер № 670/354/16-к
Провадження № 1-кп/670/32/16

УХВАЛА
11 серпня 2016 року смт. Віньківці

Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря - ОСОБА_2
прокурора - ОСОБА_3
обвинуваченого - ОСОБА_4
потерпілих: ОСОБА_5 та ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_5 ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Віньківці кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000368 від 21.12.2015 року,

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Віньковецького районного суду Хмельницької області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000368 від 21.12.2015 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

15.07.2016 року через канцелярію суду потерпілий ОСОБА_5 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 на праві власності в межах суми стягнення, мотивуючи її тим, що обвинувачений в добровільному порядку відшкодував лише 10000 грн. із заявлених 200000 грн., та у подальшому з метою уникнення відшкодування може відчужити належне йому майно, що у свою чергу утруднить виконання рішення суду.
У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 свою заяву про забезпечення позову підтримав.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд доходить такого висновку.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майна за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
За змістом ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до суду має право звернутися з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у звязку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.
Так, згідно ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Однак в наданій потерпілим заяві не міститься відомостей щодо конкретного нерухомого майна, на яке він просить накласти арешт, потрібних для забезпечення позову.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вказав, що він вживав заходів по відшкодуванню завданої матеріальної шкоди потерпілому у добровільному порядку, однак ОСОБА_5 відмовився.
Крім того, ОСОБА_5 не представлено суду доказів в підтвердження факту, що обвинувачений вживає заходів з приводу відчуження майна, тому суд не має можливості встановити реальності загрози виконання можливого рішення суду.
З огляду на наведене, заява потерпілого не відповідає вищезазначеним вимогам закону.
Відповідно до ч.8 ст. 153 ЦПК України в разі невідповідності наведеним вище вимогам заява про забезпечення позову підлягає поверненню заявникові.
На підставі викладеного, керуючись ст. 350 КПК України, ст. 153 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Заяву потерпілого ОСОБА_5 про забезпечення позову повернути заявнику.
Ухвала в апеляційному порядку окремому оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1