Код суду 233 Справа № 233/1613/16-к
Вирок
Іменем України
06 квітня 2016 року. Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5 ,
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Костянтинівка Донецької області, громадянина України, із неповною середньою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дитину, над якою встановлена опіка, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не судимого в силу ст.89 КК України, не працюючого, інваліда 3 групи, проживає по АДРЕСА_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
На початку квітня 2014 року на території Донецької області України невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної «Донецької народної республіки» (далі - ДНР) було створено не передбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну. Воєнізовані групи були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку.
Окрім того, у вказаному не передбаченому законом збройному формуванні був визначений механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень.
Зазначене не передбачене законом збройне формування ДНР дислокувалося в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мало загальну координацію керівництва.
На початку липня 2014 року ОСОБА_4 , поділяючи погляди та мету створення ДНР, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою вступу до лав не передбаченого законом збройного формування, під час спілкування по телефону з членом не передбаченого законом збройного формування ДНР особою на ім`я ОСОБА_8 (позивний « ОСОБА_9 ») надав останньому свою згоду на збирання та передачу її членам інформації щодо розташування та переміщення поблизу м.Костянтинівка Донецької області військової техніки та військовослужбовців Збройних сил України, чим підтвердив свої наміри на участь у зазначеному не передбаченому законом збройному формуванні ДНР та виконанні його цілей і задач.
Упродовж липня-жовтня 2014 року, ОСОБА_4 , на виконання незаконних вказівок члена не передбаченого законом збройного формування, діючи умисно, безперешкодно переміщаючись як місцевий житель по м.Костянтинівка та прилеглій території, шляхом візуального спостереження та спілкування з місцевими жителями, систематично збирав інформацію щодо дислокації, переміщення та кількості військовослужбовців і техніки Збройних Сил України та інших військових формувань України, задіяних у проведені Антитерористичної операції у вказаному районі.
На початку вересня 2014 року ОСОБА_4 , перебуваючи у м.Костянтинівці Донецької області, використовуючи мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , передав учаснику не передбаченого законом збройного формування ДНР на ім`я ОСОБА_8 (позивний « ОСОБА_9 »), який використовував мобільний телефон з номером НОМЕР_2 , зібрану за наведених вище обставин інформацію щодо кількості, дислокації та переміщення у АДРЕСА_1 військової техніки Збройних Сил України, задіяних в проведенні Антитерористичної операції та території Донецької області.
У подальшому, у другій половині жовтня 2014 року, ОСОБА_4 , діючи на виконання протиправного плану, перебуваючи у м.Костянтинівці Донецької області, використовуючи мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , передав учаснику не передбаченого законом збройного формування ДНР на ім`я ОСОБА_8 (позивний « ОСОБА_9 »), який використовував мобільний телефон з номером НОМЕР_2 , відомості щодо кількості, дислокації та переміщення у АДРЕСА_1 військової техніки Збройних Сил України, задіяних в проведенні антитерористичної операції на території Донецької області.
Продовжуючи свої злочинні дії, 30 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 , використовуючи мобільний телефон з номером НОМЕР_1 , здійснив 4 дзвінки (о 9 год. 27 хв., о 14 год. 21 хв., о 21 год. 20 хв., о 21 год. 26 хв.) учаснику не передбаченого законом збройного формування ДНР на ім`я ОСОБА_8 (позивний « ОСОБА_9 »), який використовував мобільний телефон з номером НОМЕР_2 . Під час розмови з учасником злочинної організації ДНР він повідомив останньому інформацію щодо розміщення блокпостів, що розташовувалися на відрізку дороги Костянтинівка Краматорськ та кількості військовослужбовців Збройних Сил України і їх озброєння.
Отримана від ОСОБА_4 інформація використовувалась членами зазначеного не передбаченого законом збройного формування ДНР при плануванні бойових операцій та корегуванні артилерійських обстрілів позицій та техніки Збройних Сил України та інших військових формувань України, задіяних у проведенні Антитерористичної операції.
Такі умисні дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.260 КК України, як участь у діяльності не передбачених законом збройних формувань.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину в скоєнні інкримінованого йому злочину при обставинах, зазначених в обвинувальному акті, визнав в повному обсязі, щиро каявся.
Між прокурором у кримінальному провадженні начальником відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_4 21 березня 2016 року була укладена угода про визнання винуватості. Згідно з угодою обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, визнав повністю.
За умовами угоди обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні, сприяти досудовому розслідуванню.
Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди про визнання винуватості обвинуваченому ОСОБА_4 буде призначено покарання за ч.2 ст.260 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням.
Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 468 КПК України у кримінальному провадженні між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.
Згідно з ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.
Злочин, передбачений ч.2 ст.260 КК України є тяжким злочином, внаслідок якого шкода завдана лише державним інтересам.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє положення ч.4 ст.474 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст.476 КПК України.
Судом встановлено, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального кодексу України.
Обвинувачений ОСОБА_4 погоджується на призначення узгодженого покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК України з випробуванням.
На підставі викладеного, суд вважає, що укладена угода між прокурором та обвинуваченим відповідає вимогам закону і не порушує законних прав та інтересів сторін та інших осіб, а також інтересів суспільства.
При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини, що пом`якшують покарання, відомості про особу обвинуваченого.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття.
При дослідженні особи обвинуваченого встановлено, що він на обліках в диспансерах за місцем проживання не перебуває, має на утриманні двох дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Таким чином, узгоджена міра покарання для обвинуваченого за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, є достатньою для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання.
Суд погоджується з тим, що виправлення ОСОБА_4 можливо без реального відбування призначеного покарання і його варто звільнити від відбування цього покарання з випробуванням, оскільки він скоїв злочин вперше, щиро розкаявся у скоєному.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим.
Відомості про судові витрати та речові докази відсутні.
Керуючись ст.ст. 373, 374, 475 КПК України суд, -
ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 21 березня 2016 року між прокурором - начальником відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, та призначити узгоджене сторонами покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 від відбування покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та з покладенням на нього відповідно до ст.76 КК України обов`язку періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти в кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.
До набрання вироком законної сили обраний відносно засудженого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, звільнивши його з-під варти негайно.
Покласти на засудженого ОСОБА_4 в зв`язку із застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання наступні обов`язки:
1) не відлучатися з м.Костянтинівка та Костянтинівського району Донецької області без дозволу суду;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.
Роз`яснити засудженому ОСОБА_4 , що порушення умов особистого зобов`язання має наслідком застосування грошового стягнення у розмірі від 0,25 розміру мінімальної плати до 2-х розмірів мінімальної заробітної плати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Суддя