Дата документу Справа № 336/5998/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/5998/14-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/102/16 ОСОБА_1
Категорія ст. 368 ч. 1 Доповідач в 2 інстанції
КК України ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі апеляційну скаргу прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, який на цей час не працює, який має вищу освіту, одружений, раніше не судимий,

Виправданий у пред`явленому йому обвинуваченні за відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, та порушення вимог КПК, які перешкодили суду винести законне та обґрунтоване рішення. Мотивуючи свої апеляційні вимоги прокурор посилається на те, що у ході досудового розслідування підозрюваний свою вину визнавав, проте під час судового розгляду свою провину не визнав, така позиція обвинуваченого на думку прокурора є способом захисту та ухилення від кримінальної відповідальності та спростовується, на твердження прокурора, дослідженими під час судового розгляду доказами: показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також письмовими доказами протоколом обшуку ОСОБА_8 , висновком експертизи № 273 від 20.06.2014 р., протоколом огляду від 18.06.2014р., протоколами про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 19.06.2014р., протоколами про результати контролю за вчиненням злочину від 02.06.2014р., 18.06.2014р.; речовими доказами оптичного носія з записами аудіо-, відеоконтролю.

На думку прокурора, суд першої інстанції в порушення вимог КПК України не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, не надав належної оцінки та безпідставно не прийняв їх до уваги.

На підставі вказаного, просить скасувати вирок, в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки; стягнути з ОСОБА_8 витрати на проведення судово-хімічної експертизи у розмірі 737,88 грн., вирішити в порядку ст. 100 КПК України питання речових доказів. Повторно дослідити обставини встановлені під час кримінального провадження.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, якій підтримав доводи апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_7 , який вважав обґрунтованими доводи апеляції; доводи обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; дослідивши докази за клопотанням прокурора, а саме показання свідка ОСОБА_18 ; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину , передбаченому ч.1 ст. 368 КК України за наступних обставин.

В обвинувального акті у кримінальному провадженні, порушеному за ч. 1 ст. 368 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000345 від 20.05.2014 року, вказано, що ОСОБА_8 , обіймаючи посаду заступника начальника цеху перевезення пошти Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (далі ЗД УДППЗ «Укрпошта» та відповідно ЦПП ЗД УДППЗ «Укрпошта», у цілому Підприємство), посадовою інструкцією наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями в частині керівництва виробничо-господарською діяльністю ЦПП Запорізької дирекції «Укрпошта», будучи службовою особою, діючи з корисливих мотивів, мав намір на отримання неправомірної вигоди.

Реалізуючи свій злочинний намір, достовірно знаючи про порядок надання послуг стороннім організаціям та фізичним особам щодо надання послуг, пов`язаних із стоянкою автотранспорту на території ЦПП Запорізької дирекції «Укрпошта», 19.05.2014 року повідомив ОСОБА_7 , який звернувся на підприємство з метою отримання послуги стоянки свого особистого транспорту, а саме двох мікроавтобусів та двох напівпричепів, що згідно затверджених тарифів, вартість одного місця стоянки складає 320,00 грн. на місяць, але він може вирішити таким чином, що вартість одного місця стоянки буде складати 250,00 грн. на місяць, але гроші необхідно передати особисто йому готівкою, при цьому угода про надання послуг офіційно укладатися не буде.

У свою чергу ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що ОСОБА_8 у силу займаної ним посади є службовою особою, побоюючись вчинення ним заходів, яки б могли спричинити негативні наслідки для нього, у вигляді неможливості користування послугами стоянки автотранспорту, погодився на умови ОСОБА_8 .

Таким чином, в якості неправомірної вигоди за можливість користуватися послугами стоянки ОСОБА_7 повинен був передавати ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 1000,00 грн. на місяць за 4 стояночних місця, з розрахунку 250,00 грн. на місяць за 1 стояночне місце.

02.06.2014 року ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір на отримання неправомірної вигоди, знаходячись у своєму робочому кабінеті, розташованому у приміщенні адміністративної будівлі ЦПП Запорізької дирекції «Укрпошта» за адресою: м.Запоріжжя, вул. Білогірська, 49, у Шевченківському районі М.Запоріжжя, за попереднього домовленістю одержав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1000,00 грн. за надання останньому можливості безперешкодного розміщення транспортних засобів на території ЦПП Запорізької дирекції «Укрпошта» протягом червня 2014 року.

18.06.2014 року ОСОБА_8 , продовжуючи свій злочинний намір на отримання неправомірної вигоди, знаходячись у своєму робочому кабінеті, розташованому у приміщенні адміністративної будівлі ЦПП Запорізької дирекції «Укрпошта» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Білогірська, 49, у Шевченківському районі м. Запоріжжя, за попередньою домовленістю одержав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1300,00 грн. за надання останньому можливості безперешкодного розміщення транспортних засобів на території ЦПП Запорізької дирекції «Укрпошта» протягом липня 2014 року.

Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 368 КК України, як одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням службового становища.

Ухвалюючи виправдувальний вирок по пред`явленому обвинуваченню, суд вказав на те, що вчинене обвинуваченим діяння не містить усіх обов`язкових ознак інкримінованого йому кримінального правопорушення, тобто у його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Переглядаючи, згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України, судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, їх не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. А саме, рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 94 КПК України дав оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості і достовірності, і, встановивши, що їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення не доводить наявність в діях обвинуваченого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, ухвалив правильне рішення про виправдання ОСОБА_8 .

Частина 1 ст. 368 КК України передбачає відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Між тим, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти ні в якості неправомірної винагороди, а як оплату за послугу, пов`язану із стоянкою автотранспорту на території цеху перевезення пошти Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», яку підприємство мало повноваження надавати, та за процедурою оформлення, яка діяла фактично на підприємстві, та затвердженими згідно з розпорядженням директора ЗД УДППЗ «Укрпошта» тарифами на послуги, для відкритої стоянки.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд у суді першої інстанції проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Обвинувачений ОСОБА_8 вину в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, не визнавав та пояснив суду, що Підприємство надає платні послуги стороннім організаціям, та населенню, серед іншого і послуги стоянки автомобілів за встановленими тарифами, був затверджений план виконання цих послуг.

Чіткого порядку організації надання послуг, їх обліку, проведення касових операцій, як такого, на підприємстві не існувало, порядок сформувався до нього роками. Послуга, яка тривала місяць або менше оформлювалася у вигляді заяви замовника, триваліша послуга надавалася на підставі договору, чеки або квитанції не видавалися. Фактично в його обов`язки входила організація надання платних послуг стоянки автомобілів, він приймав заяви від замовників, збирав кошти, які на протягом місяця знаходилися у сейфі, після чого інженер ОСОБА_19 відносила їх у відділення пошти та перераховувала на рахунок Підприємства.

19 травня 2014 року до нього звернувся ОСОБА_7 з метою надання послуги стоянки чотирьох автомобілів на місяць, при цьому ОСОБА_8 роз`яснив йому, що вартість послуги відкритої стоянки складає 250,00 грн. на місяць,

02 червня 2014 року ОСОБА_7 у кабінеті ОСОБА_8 написав чотири заяви на послугу відкритої стоянки, вартість такої послуги склала 1000,00 грн. ОСОБА_7 заплатив зазначену суму, яку ОСОБА_8 зберігав їх з усіма коштами від платних послуг. Далі ОСОБА_8 написав розпорядження механікам про додаткову стоянку стороннього транспорту, передав його на контрольно-пропускний пункт, і ОСОБА_7 поставив автомобілі на стоянку. Ці кошти з іншими були перераховані на рахунок Підприємства.

16 червня 2014 року ОСОБА_7 зателефонував ОСОБА_8 та повідомив, що має намір оплатити послугу стоянки на наступний місяць, у зв`язку із виїздом на відпочинок.

18 червня 2014 року ОСОБА_7 приїхав до ОСОБА_8 на роботу та попросив поставити на стоянку додатково ще один автомобіль, написав 5 заяв та заплатив 1300,00 грн., хоча вартість стоянки 5 автомобілів на місяць складала 1250,00 грн. У ОСОБА_8 не виявилося 50,00 грн. решти, та вони домовилися, що ОСОБА_8 віддасть решту пізніше, проте, через декілька хвилин він був затриманий працівниками міліції, при обшуку у нього були вилучені кошти, сплачені ОСОБА_7 та його особисті кошти.

Відповідно до показань обвинуваченого, він заперечував наявність корисливих мотивів та намір отримати неправомірну вигоди та стверджував, що, кошти отримав у якості оплати за надану послугу щодо стоянки автомобілів ОСОБА_7 і, як службова особа виконав необхідні дії у відповідності до порядку, який фактично мав місце щодо оформлення, та за існуючими тарифами для відкритої стоянки та отримав при цьому, відповідні заяви від ОСОБА_7 , на всі види та кількість автотранспорту, написав розпорядження, та передав його на контрольно-пропускний пункт, не заперечує факт отримання грошей від ОСОБА_7 02.06.2014 року та 18.06.2014 року, 1000 з яких ОСОБА_20 були перераховані на рахунок Підприємства, за відповідним звітом, але гроші отримані 18.06.2014 року у зв`язку з затриманням не були перераховані. Квитанції про отримання коштів не видавалися за відсутності касового апарату.

Потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні суду першої інстанції та в апеляційній інстанції дав пояснення, що звернувся за послугою стоянки автомобілів, які він орендував до ОСОБА_8 , який у розмові повідомив, що послуга відкритої стоянки коштує 320 грн, за одне місце, а без оформлення документів ОСОБА_7 має особисто сплатити по 250 грн. Фактичні тарифи він не знав.

Він звернувся до міліції з заявою, та передав 2.06.2014 та 18.06.2014 році ОСОБА_8 гроші 1000грн. та 1300грн, які йому були видані працівниками міліції. Порядок оформлення документів для стоянки автотранспорту він не знав, вважав що ОСОБА_8 має намір присвоїти собі кошти від платної услуги, бо не видав квитанції.

Потерпілий не заперечував, що при сплаті грошей, він особисто на вимогу ОСОБА_8 написав спочатку чотири заяви на послугу відкритої стоянки 4 автомобілів, а потім п`ять заяв на послуги відкритої стоянки за 5 авто, при цьому останній пояснив, що він напише розпорядження та передасть його на контрольно-пропускний пункт. Послуги щодо розміщення транспортних засобів на території ЦПП Запорізької дирекції « Укрпошта» були фактично надані.

Відповідно до пояснень ОСОБА_7 у суді першої інстанції та апеляційної інстанції він розумів, що на його , погляд ОСОБА_8 , які не видав йому чек на отримані гроші, має намір присвоїти собі гроші, які належать перерахувати Підприємству.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, прокурор послався на дані, що містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; протоколі обшуку ОСОБА_8 , протоколі огляду від 18.06.2014р.; протоколах про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 19.06.2014р.; протоколах про результати контролю за вчиненням злочину від 02.06.2014р., 18.06.2014р.; висновках експертизи № 273 від 20.06.2014 р.; записах аудіо-, відеоконтролю; Положенні про Запорізьку дирекцію Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»; правоустановчих документах на будівлю за адресою: АДРЕСА_2 ; Положенні про Запорізьку дирекцію Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»; наказі № 1029 від 26.12.2012р., яким затверджено та введено в дію реєстр платних послуг УДППЗ «Укрпошта» та порядок їх реєстрації; Положенні про цех перевезення пошти Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта»; розпорядженні директора Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта», яким затверджені тарифи на послуги, зокрема і стоянки автомобілів; розпорядженні заступника директора ЗД УДППЗ «Укрпошта», яким затверджено план виручки за платні послуги для ЦПП.

Відповідно до вимог ст. 23 КПК України, всупереч доводам апеляції прокурора, суд першої інстанції безпосередньо дослідив всі вищевказані докази, та оцінив, відповідно до ст. 94 КПК України.

У тому числі: Положення про Запорізьку дирекцію Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», затвердженого Генеральним директором Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» 08.09.2006 року; правоустановчі документи, згідно яких на вул. Білогірській, 49 у м. Запоріжжі функціонує цех перевезення пошти Запорізької дирекції УДППЗ«Укрпошта»; відповідно п. 2.2.8. Положення про Запорізьку дирекцію Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», затвердженого Генеральним директором Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» 08.09.2006 року (т. 2, а.с. 17), Запорізька дирекція УДППЗ «Укрпошта» надає послуги поштового зв`язку та інші послуги; згідно з наказом головного Підприємства від 26.12.2012 року №1029 затверджено та введено в дію реєстр платних послуг УДППЗ «Укрпошта», порядок їх реєстрації, довідник кодів надходжень та видатків коштів, серед іншого і послуг стоянки автомобілів (код 4.08); (т. 2, а.с. 25-28); п. 2.3.14 Положенням про діяльність філії, їй делеговані повноваження розробляти та встановлювати тарифи на послуги (т. 2, а.с.29, 30); цех перевезення пошти Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта» діє на підставі Положення, затвердженого директором 26.11.2012 року (т. 2, а.с.17); розпорядженням директора ЗД УДППЗ «Укрпошта» затверджені тарифи на послуги, зокрема і стоянки автомобілів - відкритої стоянки - 250,00 грн. на місяць з ПДВ (т. 1, а.с. 171, 172); розпорядженням заступника директора ЗД УДППЗ «Укрпошта» затверджено план виручки за платні послуги для ЦПП, згідно якого за травень необхідно було зібрати 2700,00 грн., за червень - 2600,00 грн. (т. 1, а.с. 165, 166, 167, 168, 169, 170).

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що надані письмові докази, свідчать про те, що Запорізька дирекція УДПП « Укрпошта» надає послуги поштового зв`язку та інші послуги, серед іншого і послуги стоянки автомобілів, кошти, отримані за встановленими тарифами від надання платних послуг, мають бути зараховані виключно до бюджету Підприємства, при цьому вартість стояночного місця на відкритій стоянці за місяць та більше складає 250,00 грн., а не 320,00 грн., як зазначено у обвинувальному акті, оскільки у Розпорядженні затверджено, що тариф складає 320,00 грн. лише за умови тривалості послуги менше місяця.

Також суд дійшов до висновку, які колегія суддів вважає правильним, про те, що платна послуга була безпосередньо пов`язана з експлуатацією майна та людських ресурсів Підприємства, яке передбачало у тарифі усі власні витрати. Тобто, що стоянка транспорту у обов`язковому разі є платною послугою.

Суд також обґрунтовано визнав хибним висновок органів досудового розслідування про те, що ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_7 занижену вартість одного місця стоянки транспорту, а саме 250 грн., оскільки відповідно до вищевказаних доказів, ОСОБА_8 вказав та отримав оплату за надану послугу кошти, відповідно до встановленої вартості одного стояночного місця на відкритій стоянці за місяць, яка складає 250 грн.

ОСОБА_8 заперечував у суді першої інстанції, як і у апеляційній інстанції факт того, що він повідомляв ОСОБА_7 іншу суму, ніж передбачено тарифом.

Показання з цього приводу ОСОБА_7 матеріалами кримінального провадження не підтверджені, та на них відсутні конкретні посилання в апеляції прокурора.

Крім того, відповідно до вимог ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, з огляду на ці положення доводи апеляції прокурора на визнавання ОСОБА_8 своєї провини на досудовому розслідуванні, колегія суддів вважає неспроможними.

Крім того, при розгляді справи судом першої інстанцією був встановлений фактичний порядок надання послуг, який діяв у цеху перевезення пошти.

З показань свідка ОСОБА_10 , яка працює у Запорізькій дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» на посаді головного бухгалтера, вбачається, що Підприємство за законних підставах надає додаткові платні послуги юридичним та фізичним особам: послуги медичного огляду водіїв, мийки автомобілів, охоронюваної стоянки автотранспорту закритої та відкритої відповідно, технічного огляду автотранспорту.

Вартість послуг затверджена Дирекцією Підприємства, встановлені відповідні тарифи. План надання Послуг та тарифи встановлюються окремими документами та доводяться до відому відповідальних осіб структурних підрозділів.

Гроші за послуги збираються протягом місяця та сплачуються один раз на місяць, як загальна поштова послуга через відділення пошти, джерела надходжень не відокремлюються, за результатами діяльності відповідальною особою складається звіт.

Укладати договори та збирати заяви має начальник цеху, окремих касових операцій не проводилося, кошти зараховувалися у відділенні пошти, оскільки касових апаратів, які б передавали інформацію у податкову у ЦПП не було, усі звіти за період роботи ОСОБА_8 сходилися, недостач не було.

З пояснень свідка ОСОБА_10 встановлено, що, зазвичай, надання платних послуг мав здійснювати та контролювати начальник цеху ОСОБА_21 , що кореспондується з його посадовими обов`язками, закріпленими Посадовою інструкцією. ОСОБА_21 , у свою чергу, доручив ОСОБА_8 відбирання заяв та збирання готівки.

При апеляційному розгляді за клопотанням прокурора, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, були досліджені показання свідка ОСОБА_18 , при цьому не встановлено наявність протиріч щодо висновків суду першої інстанції стосовно відсутності у показаннях свідка даних, які б свідчили на користь висунутого за ч.1 ст. 368 КК України ОСОБА_8 обвинувачення.

З показань свідка ОСОБА_21 вбачається, що він працював у ЦПП ЗД УДППЗ «Укрпошта» на посаді начальника цеху. На підприємстві склався фактично наступний порядок надання платних послуг: він та за його дорученням ОСОБА_8 обговорювали з клієнтом цінову політику, клієнт писав заяву розробленої форми, обирали паркувальне місце, гроші передавалися готівкою ОСОБА_8 , а він гроші разом із заявами зберігав у сейфі протягом місяця, наприкінці місяця передавав інженеру ОСОБА_14 , яка їх рахувала, вносила у звіт та відвозила на пошту. За наслідками складалась доповідна записка та довідка.

На послугу строком більше місяця укладався договір, а у інших випадках відбиралася заява, гроші зберігалися у сейфі, ключ від сейфу лежав у доступному місці на шафі. Свідок також пояснив, що складав відповідні облікові документи за червень липень 2014 року на підставі усієї інформації, сигналів про несанкціоновані автомобілі на стоянці не отримував.

Відповідно до пояснень в суді першої інстанції показань свідка ОСОБА_14 , вона працює у Запорізькій дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» на посаді інженера першої категорії цеха перевезення пошти, порядок роботи їй довели у усній формі, та доручили перераховувати гроші від платних послуг.

Вона наприкінці місяця збирала заяви та гроші згідно заяв, підраховувала їх, складала звіт, квитанції видавалися рідко, тільки на вимогу клієнта. Звіти у неї сходилися, у тому числі, й за червень та липень 2014 року.

З показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_22 вбачається, на підприємстві був контроль за в`їздом-виїздом транспорту, відповідно до встановленого фактичного порядку це відбувалось так: клієнт писав заяву, начальник давав розпорядження пропускати машину, відповідність кількості автомобілів заявам та розпорядженням контролювала служба безпеки головного підприємства, яка фотографує автомобілі та звіряє дані на КПП, порядок збирання коштів свідкам не був відомий.

З огляду на сукупність досліджених доказів колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для висновку, який вплинув на прийняття судового рішення, що фактичний порядок надання послуг , які надавалися у цеху перевезення пошти ЗД УДППЗ «Укрпошта», був таким: публічна пропозиція - укладання цивільно-правового договору, певні ознаки, якого має і заява, отримання готівки за послугу за розрахунком, куди входила вартість стояночного місця, відповідно до тарифу, термін послуг, кількість одиниці транспорту. Кошти отримувались від клієнта готівкою, без надання квитанції, через відсутність касового апарату, акумулювалися на протязі місяця, потім перераховувалися спільним платежем через поштове відділення на рахунок Підприємства, у підсумку складався певний звіт, довідки та доповідні записки, при цьому окремих касових операцій не проводилось.

Існуючий порядок не в повному обсязі відповідає змісту Правил зберігання транспортних засобів, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України від 22.01.1995 року № 115, проте це не пов`язано саме із діями ОСОБА_8 ..

З наведених нижче письмових доказів вбачається, що послуга стоянки транспортних засобів, надана ОСОБА_7 у відповідності до порядку, що діяв на Підприємстві:

Відповідно до актів прийому-передачи від 15.01.2014 року та 03.02.2014 року, ОСОБА_7 мав у своєму оперативному розпорядженні 5 одиниць автотранспорту, які за його показаннями він ставив на стоянку у період з 02.06.2014 року 18.06.2014 рок.

На користь обґрунтованості висновків суду про відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, свідчать заяви написані особисто ОСОБА_7 на ім`я першого заступника ЗД УДППЗ «Укрпошта» на стоянку за червень 2014 року автомобілів: напівпричепу НОМЕР_1 , напівпричепу НОМЕР_2 , Форд Транзит НОМЕР_3 , Рено Преміум НОМЕР_4 , які вилучені під час обшуку у службовому приміщенні на робочому столі ОСОБА_8 , та аналогічні заяви за липень 2014 року на стоянку автомобілів: напівпричепу НОМЕР_1 , напівпричепу НОМЕР_2 , Форд Транзит НОМЕР_3 , Рено Преміум НОМЕР_4 , МАЗ НОМЕР_5 , які також вилучені під час обшуку у службовому приміщенні на робочому столі ОСОБА_8 . За ствердженнями ОСОБА_7 заяви дійсно написані ним 02.06.2014 року та, відповідно, 18.06.2014 року. Інформація, яка у них міститься, не суперечить звичайному порядку, який склався на ЦГТП у цій частині а також підтверджує, що ОСОБА_7 заявив та отримав платну послугу у заявленому обсязі (т. 2, а.с. 77-84).

Згідно з розпорядженням ОСОБА_8 , затвердженого начальником ЦПП ОСОБА_21 , надано дозвіл на надання місця тимчасової стоянки автомобілів, які просив поставити на стоянку ОСОБА_7 у червні 2014 року, тобто послуга організована у відповідності до діючого на Підприємстві порядку (т. 2, а.с. 76).

З квитанцій про зарахування на рахунок ДП «Укрпошта» вбачається, що 24 та 26 червня зараховано 3300,00 грн., які отримані від платних послуг, про що свідчить довідка та пояснювальна записка, складена начальником цеху ОСОБА_21 відповідно до розрахунків на заявах ОСОБА_7 за червень (т. 1, а.с. 21-23,25,26), що узгоджується з поясненнями ОСОБА_8 та спростовує висунуте обвинувачення, що до його наміру отримати неправомірну винагороду, та надати послугу без офіційного оформлення.

Суд дослідив та дав оцінку: даним протоколу обшуку від 18.06.2014 року, згідно якого у кишені ОСОБА_8 виявлено 300,00 грн. ідентифікованих коштів, а у шухляді столу - 1000,00 грн. ідентифікованих коштів, номери яких співпали з номерами купюр, виданих для оперативних заходів протоколом огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр від 18.06.2014 року (т. 2, а.с. 69-72); висновку експертизи від 20.06.2014 року № 237 про наявність на грошових коштах - 1000,00 грн. та 300,00 грн. спеціальної хімічної речовини, а на руках ОСОБА_8 її слідів (т. 1, а.с. 248-250); даним протоколу від 23.06.2014 року про визнання виданих для проведення оперативного заходу купюр на суму 1300,00 грн. речовими доказами, а також даним протоколу їх огляду від 24.06.2014 року (т. 2, а.с. 1-4, 5-7). Але ці докази узгоджуються з висновками суду першої інстанції.

З метою перевірки доводів апеляції прокурора, судом апеляційної інстанції бути повторно дослідженні протоколи аудіо- та відео контролю за особою від 02.06.2014 року та 18.06 2014 року (т. 1 а.с. 237, 239, 240), переглянутий електронний оптичний носій інформації DVD-R, дані цих доказів не спростовують висновки суду, щодо виправдання особи, бо результати аудіо-відеоконтролю не містять дані, що ОСОБА_8 2.06.2014 року та 18.06.2014 року вимагав та отримав саме неправомірну грошову винагороду, за вирішення питання про розміщення автомобілів ОСОБА_7 та за ціною нижче від ціни встановленої Запорізькою дирекцією ДП «Укрпошта». Навпаки, ці докази, які визнані речовими доказами, підтверджують пояснення ОСОБА_8 щодо його заперечень про розмову з ОСОБА_7 , про те , що вартість одного місця стоянки складає 320 грн., а він за винагороду вирішить питання таким чином, що вартість буде складати 250 грн., а також підтверджує факт оформлення платної послуги у відповідності з фактичним порядком, який діяв на підприємстві.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Стаття 62 Конституції України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 зазначеної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, і з цим погоджується колегія суддів, що діяння ОСОБА_8 не утворює складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, а давати оцінку діям, які знаходяться за межами висунутого обвинувачені, не є в даному випадку компетенцією суду.

З огляду на вимоги ч. 3 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, таким чином, підстави для скасування вироку за доводами апеляції, відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду, яким ОСОБА_8 визнаний невинуватим у скоєнні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому залишає його без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2015 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: 1 2 3