АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/971/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 617/974/14-к
Категорія: ст.115 ч.1 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000330 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вовчанськ Харківської області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, з середньо спеціальною освітою, пенсіонера, громадянина України, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.118 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці.
На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання, якщо він протягом річного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України.
Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 КПК України.
Згідно вироку, 16 квітня 2014 р. приблизно о 13.00 год. ОСОБА_8 перебував на подвір`ї свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де колов сокирою дрова. Через деякий час туди прийшов його син ОСОБА_9 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння. Син почав вимагати у ОСОБА_8 гроші, на що отримав відмову. Внаслідок цього між ним та сином почалась сварка, під час якої ОСОБА_9 , піднявши другу сокиру, яка лежала на подвір`ї та висловлюючи погрози, підійшов і замахнувся на ОСОБА_8 сокирою, але вона зачепилась за дріт та випала у нього з рук. А коли син нахилився, щоб підняти сокиру, ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправність дій ОСОБА_9 , його фізичну перевагу над собою, реальність реалізації погроз, висловлених ним на його адресу, їх наслідки у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень та настання смерті, відсутність можливості звернутися по допомогу, сприйнявши його дії як реальну загрозу власним здоров`ю та життю, перебуваючи в стані необхідної оборони, маючи на меті припинення незаконних, насильницьких дій з боку ОСОБА_9 , не передбачаючи небезпечний наслідок, наніс декілька ударів обухом сокири по голові своєму сину ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпілому була нанесена відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забійних ран на волосистій частині голови в області проекції стріловидного шва в середній частині, в лівій тім`яній області, в лівій скронево-потиличній області проекції зовнішнього потиличного горба, дві рани в тьмяно потиличній області праворуч, на лобі праворуч в середній частині на границі росту волосся, синця в правій навколо очній області, саден на волосистій частині голови в правій скроневій області, в центрі чола, на чолі ліворуч в області проекції лобного горба, крововиливів м`яких покровів голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в скроневих, тьмяно-потиличних областях, множинних переломів тім`яних, потиличних, скроневої та клиноподібної кісток, множинних розривів твердої мозкової оболонки, крововиливів під м`які мозкові оболонки, мозочка, множинних вогнищ контузії базілярної поверхні головного мозку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень миттєво настала смерть потерпілого.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок районного суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. В свої апеляційних доводах прокурор вказує на те, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування своєї апеляційної вимоги апелянт зазначає про те, що судом необґрунтовано було перекваліфіковані дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК України на ст.118 КК України, оскільки правильно встановивши фактичні обставини кримінального провадження суд зробив помилкові висновки, які не випливають із досліджених у судовому засіданні доказів. Як зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі, виходячи з наданих обвинуваченим в судовому засіданні пояснень, ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки та бажав їх настання. Більш того, прокурор вказує, що наявність умислу на заподіяння смерті підтверджуються і кількістю ударів, відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 18.04.2014 року. Крім того, на думку прокурора, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, обвинувачений становить підвищену суспільну небезпечність. У зв`язку з чим, як вказує прокурор, висновок суду про можливість кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118 КК України та призначення більш м`якого виду покарання не є переконливим. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, однак в оскаржуваному вироку відносно ОСОБА_8 судом такі обставини не зазначені.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, що підтримав апеляційну скаргу, а також заперечення обвинуваченого та його захисника, який вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу прокурора належить задоволити частково, з наступних підстав.

Сутність апеляційних доводів прокурора пов`язана з його незгодою щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 , що проведена судом внаслідок зміни формулювання обвинувачення, тобто фактичних обставин події, внаслідок якої настала смерть потерпілого.
Переглядаючи судове рішення в межах апеляційної скарги прокурора та досліджуючи його доводи, колегія суддів, не ставлячи під сумнів кваліфікацію дій обрану судом, вбачає наявність істотних процесуальних порушень, пов`язаних з формулюванням обвинувачення за наслідками судового розгляду та неналежним дотриманням вимог ст.370 КПК України, стосовно обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Зокрема формулюючи обвинувачення відповідно до обраної кваліфікації, суд зазначив у вироку про початок події як сварку, під час якої потерпілий піднявши сокиру висловлював погрози, але при цьому суд не конкретизував сутність цих погроз та мету і наміри ОСОБА_9 щодо незаконності та реалізації цього посягання. При цьому судом в формулюванні обвинувачення також вказано, що обвинувачений, усвідомлював реальність погроз потерпілого, але з урахуванням наведеного залишається не конкретизованим зміст погроз потерпілого та взаємозв`язок з можливістю їх реалізації у часі, тобто наявність та зміст злочинного посягання з боку потерпілого, що впливає на наявність підстав стверджувати про їх реальне усвідомлення обвинуваченим, як невідворотного миттєвого посягання на його життя чи здоров`я.
Таким чином, при формулюванні судом у вироку нового обвинувачення залишилася невизначеною низка обставин, що істотно впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, про що слушно вказує прокурор у своїх апеляційних доводах щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку внаслідок недостатньої обґрунтованості.
Разом з цим, судом у вироку не зазначено фактичних показань щодо оцінки дій потерпілого, які передували події від 16.04.2014 року, оскільки не було з`ясовано достатніх даних про попередню поведінку сина по відношенню до батька, який є обвинуваченим. Судом не досліджено і не з`ясовано походження та обставини заподіяння ОСОБА_8 низки легких тілесних ушкоджень, що встановлені висновком експерта № 97-ВЛ/14 (арк.110-111 крим. пров-ня). Наявність таких даних узгоджується з показаннями обвинуваченого та свідків щодо систематичних знущань та побоїв свого батька потерпілим ОСОБА_9 , і ця версія сторони захисту судом взагалі не перевірялася.
Разом з цим, суд першої інстанції оцінюючи низку доказів щодо висновків судово-медичної та судово-імунологічних експертиз (арк.250 судов. пров-ня), лише формально зазначив про їх наявність у мотивувальній частині вироку, пославшись лише на джерела цих доказів та не вказав своїх висновків щодо фактичної оцінки даних і їх доказового значення з урахуванням версій сторін. Ці процесуальні порушення також мають істотний характер, оскільки вказують про неналежне дотримання судом вимог п.2 ч.3 ст.374 та ст.370 КПК України, стосовно змісту мотивувальної частини обвинувального вироку та обґрунтованості і вмотивованості судового рішення. Вказані порушення також охоплюються апеляційними доводами прокурора в частині незгоди з оскаржуваним вироком.
З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на те, що, відповідно до ст.458 КПК України, висновки Верховного Суду України, викладені в його ухвалах, у випадках, передбачених у частині другій ст.455 КПК України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України. Зокрема в ухвалі Верховного Суду України № 5-125/кс15 від 17 грудня 2015 року містяться правові висновки щодо особливостей кваліфікації злочину, передбаченого ст. 118 КК України, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони.
Зокрема, предметом перегляду справи було неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми закону про кримінальну відповідальність за умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.
У своїй практиці Суд уже неодноразово висловлював свою позицію з цього питання у правозастосуванні (справи № 5-12 кс 14, № 5-27 кс 14, № 5-29 кс 14, № 5-34 кс 14).
Судом зазначено, що закріплене в статті 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя статті 27 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Висновки колегії суддів (в порядку ч.3 ст.415 КПК України) стосовно необхідності перевірки низки фактичних обставин та надання ним певної оцінки, згідно вимог КПК України, є обов`язковими, оскільки їх дослідження впливає на оцінку доводів сторони обвинувачення та захисту щодо кваліфікації дій обвинуваченого.
Поряд з цим, колегія суддів не може погодитись зі слушністю доводів прокурора щодо неналежного врахування судом обставин при призначенні покарання обвинуваченому, а саме стосовно його щирого каяття, похилого віку, відсутності даних що негативно характеризують його особу, оскільки ці відомості об`єктивно підтверджуються даними кримінального провадження та мають бути враховані судом при виконанні вимог ст.65 КК України.
При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить дотримуватися вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, ст. 407 ч. 1 п. 6; ст. 409 ч. 1 п.п. 1,3; 410 п. 2; ст. 412 ч. 1; ст. 418, ст. 419 та главою 2 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задоволити частково.

Вирок Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді :

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4