Ухвала
іменем україни
05 липня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора потерпілих представника потерпілихОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши касаційні скарги потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року в кримінальному провадженні № 0007891 щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Павлограду Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК,

в с т а н о в и в:

За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кожного з них засуджено за ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Постановлено стягнути на користь потерпілого ОСОБА_7 : із ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 1740 грн та 2000 грн відповідно: із ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1180 грн.

Постановлено стягнути на користь потерпілого ОСОБА_6 : із ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 2316,84 грн та 2000 грн відповідно; із ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1756,84 грн.

Вирішено питання про речові докази у справі.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими у вчиненні хуліганства групою осіб за обставин, детально викладених у судовому рішенні.
Так, 06 листопада 2013 року приблизно о 03.30 год. поряд із будинком АДРЕСА_2 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спільно з неустановленими особами, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, завдали кожен по декількох ударів руками та ногами потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по різних частинах тіла й обличчя. Унаслідок хуліганських дій засуджених потерпілим будо заподіяно легких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд, частково задовольнивши скарги прокурора, засуджених та потерпілих, скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання та розв`язання цивільних позовів і постановив свій. За цим вироком ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кожному призначено за ч. 2 ст. 296 КК покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на них виконання обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто частину невідшкодованої матеріально шкоди:

- із ОСОБА_9 : на користь ОСОБА_6 3505,26 грн, на користь ОСОБА_7 2640 грн.

- із ОСОБА_10 : на користь ОСОБА_6 3505,26 грн, на користь ОСОБА_7 2640 грн.

В аналогічних за змістом та доводами касаційних скаргах потерпілі ОСОБА_6 й ОСОБА_7 просять змінити постановлені щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 судові рішення через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених через його м`якість, а також черезнеправильне застосування ст. 75 КК. Вважають, що апеляційний суд не вмотивував свого рішення про можливість звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням. На переконання потерпілих, висновки суду про щире каяття засуджених не відповідають дійсності з огляду на їх позицію щодо невизнання вини у вчиненні злочину. Крім того, скаржники просять касаційний суд задовольнити їх позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.
Засуджені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали письмові заперечення на касаційні скарги, в яких просять залишити без зміни вирок апеляційного суду, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілих та їх представника, які підтримали скарги і просили змінити вирок та призначити засудженим більш суворе покарання, думку прокурора про залишення судового рішення без зміни через необґрунтованість касаційних вимог потерпілих, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги потерпілих не підлягають задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 437 КПК встановлено, що суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, про що було наголошено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою касаційні скарги потерпілих було залишено без руху і надано строк для усунення недоліків.

Проте у повторних скаргах потерпілі знову просили касаційний суд змінити засудженим захід примусу на більш суворий.

Касаційне провадження у цій справі було відкрито касаційним судом з огляду на положення ч. 4 ст. 428 КПК з метою запобігання порушення права потерпілих на оскарження вироку апеляційного суду.

У судовому засіданні потерпілі та їх представник наполягали на ухваленні касаційним судом рішення про призначення засудженим покарання у виді позбавлення волі.

Однак, суд касаційної інстанції позбавлений законних підстав для втручання у вирок апеляційного суду та задоволення вимог, наведених потерпілими у касаційних скаргах.

Поряд із цим, зі змісту касаційних скарг випливає, що потерпілі фактично порушують питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, які стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), з огляду на загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, принципи справедливості та достатності обраного покарання.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при перегляді справи в порядку апеляційної процедури апеляційний суд відповідно до вимог ст. 65 КК достатньою мірою врахував як ступінь тяжкості злочину, який згідно зі ст. 12 цього Кодексу відноситься до категорії середньої тяжкості, так і конкретні обставини, за яких вчинено кримінальне правопорушення. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин суд не встановив. З огляду на доводи, викладені в апеляціях потерпілих та прокурора, апеляційний суд призначив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 більш суворе покарання, ніж призначив суд першої інстанції, в межах санкцій закону, за яким їх засуджено.

Водночас виходячи з даних про осіб ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які до кримінальної відповідальності не притягувалися, позитивно характеризуються за місцем роботи, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебувають, мають постійне місце проживання, відшкодували заподіяну шкоду в розмірі, визначеному судом першої інстанції, щиро розкаялись у вчиненому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення засуджених на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням на них певних обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

З урахуванням того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, другорядної ролі кари як мети покарання, а також поведінки засуджених у період кримінального процесуального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини дали апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 й попередження вчинення нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, посилання у касаційних скаргах на явну несправедливість призначеного покарання через його м`якість та необґрунтоване звільнення від його відбування із застосуванням ст. 75 КК є безпідставним.
Апеляційний суд обґрунтовано визнав, що стягнення з кожного із засуджених по 2000 грн на користь кожного з потерпілих у рахунок відшкодування моральної шкоди відповідає принципам розумності та зваженості.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.

Істотних порушень вимог закону України про кримінальну відповідальність чи кримінального процесуального закону, які б були безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілих без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3