АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/790/1011/16 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

власників майна - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника власників майна - ОСОБА_10

розглянула в судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційними скаргами власників майна ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , а також ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 6 червня 2016 р.

Цією ухвалою за клопотанням ст. слідчого СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 у кримінальному провадженні № 0000622, накладено арешт на майно та документи, які були вилучені в процесі обшуків, проведених 26 травня 2016 р. за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 та в автомобілі LEXUS RX 350, д.н.з. НОМЕР_1 .

Дане кримінальне провадження було розпочате 30 липня 2015 р. та на день проведення обшуків проводилось за ознаками правопорушень, передбачених ст. ст. 15 ч. 3, 190 ч. 4; 27 ч. 5, 15 ч. 3 190 ч. 4; 366 ч. 1; 190 ч. ч. 2, 3 КК України.

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна і документів, які були вилучені за результатами обшуків, проведених на підставі ухвали слідчого судді, слідчий посилався на встановлені в процесі досудового розслідування обставини кримінальних правопорушень, вчинених, на переконання автора клопотання, за таких обставин:

ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою та у групі з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , з наміром заволодіти квартирою АДРЕСА_3 , вартістю 838 557 грн., що належала на праві власності ОСОБА_17 , 17 липня 2015 р., виконуючи свою роль в реалізації вищезазначеного спільного наміру, будучи приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, знаходячись за місцем здійснення нею нотаріальної діяльності в своєму офісі, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , склала та посвідчила від імені померлого на той час ОСОБА_17 заповіт на ім`я ОСОБА_14 , підробивши його шляхом внесення неправомірних відомостей щодо часу, місця його складання та волевиявлення заповідача, після чого підроблений заповіт було підписано ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , як свідками, а ОСОБА_15 як підписантом заповідача, та посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_7 на користь присутнього при підробленні ОСОБА_14 , створивши, тим самим, умови для шахрайського заволодіння квартирою ОСОБА_17 .

В подальшому ОСОБА_14 звернувся до Київського районного суду м. Харкова для зняття арешту із зазначеної квартири та до Десятої державної нотаріальної контори м. Харкова для вступу у спадок за підробленним заповітом, а ОСОБА_7 надала до цієї нотаріальної контори копію підробленого заповіту.

Однак, заволодіти квартирою не вдалося, з причини, що не залежала від волі співучасників посягання, оскільки вона знаходилася під арештом.

Поряд з цим, як зазначено у клопотанні, 31 липня 2015 р., за договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_7 , гр-ка ОСОБА_18 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , начебто продала квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_9

23 грудня 2015 р. за договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , начебто продала квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_9

07 серпня 2015 р. ОСОБА_7 посвідчено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_6 між ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 січня 2012 р. невстановлені особи заволоділи квартирою АДРЕСА_7 на підставі договору дарування, нотаріально посвідченому ОСОБА_7 від імені ОСОБА_22 , який на момент посвідчення договору помер, на свою свекруху ОСОБА_23

06 липня 2013 р. невстановлені особи заволоділи квартирою АДРЕСА_8 , на підставі посвідченого ОСОБА_7 договору купівлі продажу від ОСОБА_24 на ОСОБА_23 , яка на час посвідчення договору знаходилась поза межами України.

28 грудня 2015 р. невстановлені особи заволоділи квартирою АДРЕСА_9 , на підставі посвідченого ОСОБА_7 договору купівлі продажу від ОСОБА_25 по втраченому ним паспорту, який був на той час недійсним, на ОСОБА_26 , причому ОСОБА_25 не мав жодного відношення до тієї квартири.

Слідчий суддя задовольнив клопотання слідчого щодо арешту майна, оскільки визнав доведеним, що вона має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а потреби досудового розслідування на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, в тому числі в забезпечення можливого застосування, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, додаткового покарання конфіскації майна.

Власники майна ОСОБА_9 , ОСОБА_27 , а також ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_11 в апеляційних скаргах просять ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити, стверджуючи, що необхідність застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження не є виправданим, а рішення про це в судовій ухвалі належним чином не вмотивоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , представника власників майна ОСОБА_10 на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурора ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних скарг та перевіривши доводи апелянтів за матеріалами, що надійшли до апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання.

Згідно приписам ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку вирішення питання про арешт майна з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь якої фізичної або юридичної особи за наявністю достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу, яка визначає речові докази як матеріальні об`єкти, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що підлягають встановленню під час кримінального провадження.

Приймаючи до уваги обставини кримінальних правопорушень, про які йдеться у клопотанні, з урахуванням долучених до клопотання додатків на його обґрунтування, предмети і документи, на які накладено арешт, відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а тому виправдовують необхідність застосування щодо них заходу забезпечення кримінального провадження у спосіб, який виключає можливість їх втрати, або перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, а саме їх арешт.

Виправданим слід вважати і арешт вилучених за місцем фактичного мешкання ОСОБА_7 та в приміщенні її офісу грошових коштів в національній та іноземній валюті, приймаючи до уваги повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 15, 365-2 ч. 3, КК України, санкція якої передбачає конфіскацію майна в якості додаткового покарання.

Викладені в апеляційних скаргах посилання апелянтів не спростовують правильності висновків слідчого судді, а тому, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги власників майна ОСОБА_9 , ОСОБА_27 , а також ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 6 червня 2016 р. про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000622 залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: