Справа № 127/2582/16-к
Провадження № 1-в/127/552/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2016 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Вінниця заяву засудженого:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, раніше судимого,:
- 15 .02.1993 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ст.215-1 ч.2 КК України до 1 року виправни робіт;
- 22.07.1994 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч.ч.1,2 ст. 206, 105 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;
засудженого:
- 10.12.1999 року судовою колегією в кримінальних справах Запорізького обласного суду за ст. ст. 142 ч.3, ст.93 «ж», «і», 42 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна. Увалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю,
про заміну йому покарання призначеного Ухвалою колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року у виді довічного позбавлення волі на інший вид максимального покарання у виді 15 років позбавлення волі та відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями та бездіяльністю органів державної влади при здійсненні своїх повноважень та призначеного кримінального покарання (довічного позбавлення волі),-
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про заміну йому виду покарання призначеного за вироком Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року за ст.142 ч.3, ст.93 «ж», «і», 42 КК України та зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року в частині призначеного покарання ОСОБА_4 - основне покарання за ст. 93 п.п. «ж», «і», 142 ч.3, 42 КК України у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке його особистою власністю.
Так в клопотанні ОСОБА_4 зазначив, що нормами українського законодавства не передбачено механізму перегляду призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі та дострокового звільнення осіб, які відбувають такий вид покарання як довічне позбавлення волі, звертаючись до міжнародної судової практики та «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», вмотивовуючи, що це порушує положення ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), норми ст.28 Конституції України. Також зазначив, що йому було завдано моральну шкоду призначеним покаранням у виді довічного позбавлення волі, та діями та бездіяльністю органів державної влади при здійсненні своїх повноважень.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив замінити йому довічне позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, з мотивів, викладених в клопотанні. Мотивуючи свої вимоги тим, що в чинному законодавстві не передбачено механізму перегляду призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі та дострокового звільнення від відбування довічного позбавлення волі, що суперечить Європейським конвенціям. В частині відшкодування моральної шкоди, обґрунтував свої вимоги тим, що він знаходиться під вартою вже 17 років просив відшкодувати йому за рахунок держави моральну шкоду в розмірі 1 мільйона гривень. Та заявив клопотання про перерахунок йому строку тримання під вартою на підставі Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених в клопотанні та підтримав клопотання засудженого щодо перерахунок строку триманні під вартою на підставі Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 , просив відмовити в його задоволенні з підстав його необґрунтованості та відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання. Щодо клопотання про перерахунок строку тримання під вартою, висловився про неможливість задоволення даного клопотання з підстав, що Закон України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року передбачений для застосування щодо осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , врахувавши думки захисника засудженого, прокурора, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Вироком судової колегії в кримінальних справах Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року ОСОБА_4 визнаний винним за ст.ст. 93 п.п. «ж», «і» , 142 ч.3 42 КК України та засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Посилання засудженого ОСОБА_4 на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» (заяви № 66069/09, 130/10 та 3896/10) у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином,Кримінальним Кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Законодавством України не передбачена можливість перегляду судом першої інстанції вироків, які набули законної сили з підстав виникнення після набрання вироком законної сили обставин, що пом`якшують покарання засудженого, окрім як на підставі ст. 74 КК України, в разі усунення законом караності діяння, призначення засудженому міри покарання, що перевищує санкцію нового закону.
За таких обставин, а також враховуючи, що Ухвалою колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року вирок Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року щодо ОСОБА_4 було змінено лише в частині призначеного основного покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі, в решті вирок було залишено без змін, тобто судом було враховано усі обставини, які мають значення для справи та міри призначеного покарання, яка визнана справедливою, оскільки вирок Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року в решті було залишено без змін, суд приходить до переконання про неможливість задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 про фактично перегляд вироку Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та відповідно до ч.1 ст. 69 КК України заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі ОСОБА_4 на більш м`яке з зазначених в його клопотанні підстав.
Крім того, відповідно до ст. 154 КВК України, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно роз`ясненнь п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
Враховуючи те, що норми про зарахування строку попередньго ув`язнення, закріпленні у ч.5 ст. 72 КК України, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строкове покарання у виді позбавлення волі,а ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі, суд приходить до висновку, що в цій частині клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.
Виходячи із загальних засад відшкодування моральної шкоди, на підставі п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкода була завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року п.3 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.4 та ст.119 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Засуджений ОСОБА_4 не подав позовної заяви, відповідно до вимог чинного законодавства, а тому його вимоги задоволенню не підлягають.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що клопотання ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.370, 371, 372, 537, 539 КПК України, ст.1167 ЦК України,суд -
У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 засудженого вироком Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року за ст. ст. 142 ч.3, ст.93 «ж», «і», 42 КК України до смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна. Увалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10.08.2000 року вирок змінено в частині призначеного покарання, а саме засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на максимальний термін покарання позбавлення волі у виді 15 років та відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями та бездіяльністю органів державної влади при здійсненні своїх повноважень та призначеного кримінального покарання (довічного позбавлення волі) відмовити.
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про перерахунок строку попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання- відмовити.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим ОСОБА_4 з часу отримання копії ухвали.
Суддя: