Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009854 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. В.Геташен Мартунівського району, Республіки Вірменія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2009 року за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі, звільненого умовно-достроково 20 грудня 2011 року на невідбуту частину покарання 1 рік 2 місяці 2 дні,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вироком вирішено питання речових доказів у справі.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
ОСОБА_6 31 липня 2014 року приблизно о 00.15 год., поблизу будинку № 9 на вул. Курнатовського у м. Києві, помітив на плечі раніше не знайомої йому ОСОБА_8 сумочку та, підбігши ззаду, шляхом ривка, відкрито викрав її, таким чином заволодівши грошовими коштами та майном на загальну суму 8892, 79 грн., що знаходились в ній.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року вирок суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням скасовано. Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_6 в строк відбутого покарання строк його затримання з 17 травня по 18 травня 2015 року та ухвалено обраховувати строк покарання з 18 травня 2015 року. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання та звільнення ОСОБА_6 від його відбування з випробуванням. Не погоджується з наведеними у вироку обставинами, з урахуванням яких суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі та вважає, що з огляду на дані про його особу, у суду є достатньо підстав для застосування положень ст. 75 КК України. Крім того, наводить доводи щодо безпідставності висновку суду про те, що ОСОБА_6 знаходився у розшуку, стверджуючи що останній постійно проживав за адресою, яку вказував, однак жодного повідомлення про виклик його в судове засідання не отримував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на підтримання касаційних вимог сторони захисту, думку прокурора, який вважав, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_6 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Зокрема, апеляційний суд погодився з тим, що призначаючи ОСОБА_6 покарання місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття, відшкодування потерпілій заподіяної шкоди та обґрунтовано призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
Водночас, апеляційний суд констатував, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України не навів мотивів такого рішення та не врахував належним чином того, що ОСОБА_6 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, в минулому засуджувався за вчинення корисливих злочинів та після його умовно-дострокового звільнення з місця позбавлення волі належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання погоджується і суд касаційної інстанції, в зв`язку з чим, твердження в касаційній скарзі про наявність достатніх підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає непереконливими та приходить до висновку, що призначене судом апеляційної інстанції покарання останньому є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Що стосується доводів касаційної скарги про безпідставність оголошення ОСОБА_6 в розшук, то вони є необґрунтованими, оскільки як убачається з матеріалів справи, судом на адресу, вказану ОСОБА_6 направлялися повідомлення про дату та час апеляційного розгляду. З огляду на визнання його явки в судове засідання обов`язковою, через систематичне неприбуття ОСОБА_6 до суду, було прийнято рішення про застосування приводу, який в зв`язку з відсутністю засудженого за вказаним ним же місцем проживання виконати було неможливо, що і призвело до оголошення останнього в подальшому в розшук.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для зміни оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог немає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3