Провадження № 11-кп/792/389/16
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника

потерпілих ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000346 16 травня 2015 року, за апеляційними скаргами прокурора, потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2016 року,-

В с т а н о в и л а :

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2016 року

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працює, не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, в виді двох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Постановлено строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_11 залишено попередній особисте зобов`язання.

Цивільні позови задоволені частково.

Постановлено стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_8 15323 грн. 90 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 14616 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 29939 грн. 90 коп.

Постановлено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 22939 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 175000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 197939 грн.

Постановлено стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_7 49500 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 98983 грн. 28 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 150000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 248983 грн. 28 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертизи у розмірі 1200 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_11 на користь державного бюджету процесуальні витрати за проведення автотехнічної експертизи у розмірі 883 грн. 87 коп.

Речові докази:

-автомобіль «Volksvagen Transporter», номерний знак НОМЕР_1 (його залишки), який знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів (т. 1, а.с. 54), після відшкодування ним збитків, передати ОСОБА_11 ;

-автомобіль «Subaru Legasy», номерний знак НОМЕР_2 , на який судом накладено арешт та який знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів (т. 1, а.с. 59), передати за належністю ОСОБА_11 ;

-відеореєстратор, вилучений з автомобіля «Subaru Legasy», номерний знак НОМЕР_2 , який зберігається в камері зберігання речових доказів (т. 1, а.с. 131), передати за належністю ОСОБА_11 .

За вироком суду, ОСОБА_11 16 травня 2015 року близько 18 год., керуючи автомобілем «Subaru Legasy», номерний знак НОМЕР_2 на 190 км + 350 м авто дороги «Житомир-Чернівці», поблизу кафе «Загадка», в порушення вимог пунктів 1.5 (1), 1.10 (узбіччя), 2.3 б, 10.1, 11.2, 12.1, 12.3, 12.6г, 13.1 Правил дорожнього руху України, рухаючись в крайній правій смузі руху, при наявності двох смуг руху в цьому ж напрямку, зі швидкістю близько 115,3 км/год., в напрямку від м. Хмельницького до смт. Ярмолинці, не врахував дорожніх умов та дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, з метою надання дороги автомобілю «LAND ROVER Discovery 2.7», номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_13 , який рухався позаду в попутному напрямку у лівій смузі руху, змінивши напрямок руху, змістився праворуч, частково виїхавши на прилегле праве узбіччя, де втратив керованість над автомобілем, після чого його автомобіль у некерованому стані виїхав на ліву смугу в напрямку смт. Ярмолинці, де допустив зіткнення з автомобілем «Volksvagen Transporter», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 , який рухався попереду у попутному напрямку в лівій смузі руху. Внаслідок зіткнення автомобіль «Volksvagen Transporter», номерний знак НОМЕР_1 перекинувся та зупинився на правому узбіччі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля «Volksvagen Transporter» ОСОБА_14 одержав тілесні ушкодження у вигляді саден в лобній ділянці голови справа, в середній частині лобної ділянки голови, в правій підочній ділянці, в ділянці спинки носу зліва, в скроневій ділянці справа з переходом на тім`яну та потиличні ділянки справа, вдавленого перелому скроневої та тім`яної кісток справа, субарахноїдального крововиливу по випуклій поверхні скроневої та тім`яної долей правої півкулі мозку, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Дані наслідки дорожньо-транспортної пригоди знаходяться в прямому причинному зв`язку з вищевказаними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, допущеними ОСОБА_11 .

Своїми діями ОСОБА_11 порушив Правила дорожнього руху, якими передбачено:

п. 1.5 (1) дії учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 1.10 узбіччя виділений конструктивно або суцільною лінією дорожньої розмітки елемент автомобільної дороги, який прилягає безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, розташований з нею на одному рівні та не призначений для руху транспортних засобів, крім випадків, передбачених цими Правилами. Узбіччя може використовуватися для зупинки і стоянки транспортних засобів, руху пішоходів, мопедів, велосипедів (за відсутності тротуарів, пішохідних, велосипедних доріжок або у разі неможливості пересуватися по них), гужових возів (саней);

п. 2.3б для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 10.1 перед перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 11.2 на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини;

п. 12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 12.6г поза населеними пунктами дозволяється рух із швидкістю на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах не більше 90 км/год.;

п. 13.1, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при застосуванні ст. 69 КК України, що у свою чергу потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції, застосовуючи щодо ОСОБА_11 положення ст. 69 КК України, не в повній мірі врахував всі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину щодо малолітнього, думку потерпілих, які вказували на необхідність призначення суворого покарання для обвинуваченого, судом безпідставно було призначене покарання більш м`яке, ніж передбачено законом, що є неправильним застосуванням кримінального закону та підставою для скасування судового рішення.

В своїй апеляційній скарзі, як видно з її змісту, потерпілі та цивільні позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , просять вирок суду скасувати в зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`якістю призначеного покарання, просять ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, також автомобіль «Volkswagen Transporter», номерний знак НОМЕР_1 , у пошкодженому вигляді повернути на відповідальне зберігання його власнику ОСОБА_7 , а після відшкодування ОСОБА_11 заподіяних ним збитків, передати останньому. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказували, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому надто м`яке покарання, не врахував всіх обставин провадження, а саме тяжкості ним скоєного, характеру та мотивів допущених ним грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення, в результаті чого суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 69 КК України.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та закрити провадження в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам провадження, суд першої інстанції безпідставно відхилив ряд клопотань, що заявлялись обвинуваченим та його захисником під час судового розгляду, а дані висновку експертизи № 8603 від 21 квітня 2016 року вказують, що обвинувачений порушив правила дорожнього руху вимушено внаслідок створення аварійної ситуації водієм іншого автомобіля ОСОБА_13 , що виключає настання кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника в підтримання доводів апеляційної скарги, які заперечували проти апеляційних скарг прокурора, потерпілих та цивільних позивачів, під час апеляційного розгляду доповнили вимоги направленням справи на новий судовий розгляд з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону судом; потерпілих та цивільних позивачів та їх представника в підтримання доводів апеляційної скарги прокурора, апеляційну скаргу прокурора підтримували частково, заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, через істотні порушення вимоги кримінального процесуального закону судом просить вирок суду скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, вирок суду, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, щодо ОСОБА_11 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону з наступних підстав.

Судом при постановленні вироку були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а апеляційному суду перешкоджають ухвалити рішення за наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора, потерпілих та обвинуваченого.

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити наявність в діях обвинуваченого складу злочину. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого суду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пільсьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Колегія суддів вважає, що відсутність чіткого сформульованого обвинувачення в даному провадженні порушує один з основних конституційних принципів права обвинуваченого на захист та справедливий судовий розгляд, позбавляє права обвинуваченого знати, в яких конкретно діях його обвинувачують та за якими фактичними обставинами, подальшій можливості викладення своїх показань, заперечень, в тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, а також позбавляло місцевий суд належним чином встановити істину в кримінальному провадженні, а також позбавляло суд, відповідно до приписів ч. 1 ст. 348 КПК України, роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Визначення неконкретного обвинувачення ОСОБА_11 суперечить загальним засадам кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, яке знаходить свій прояв не лише в наданні можливості обвинуваченому мати захисника, а й можливості реалізувати інші надані йому права, зокрема право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в разі визнання особи винуватою, в вироку суду має бути зазначено, зокрема, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, також мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймались такі рішення.

Однак суд першої інстанції таких вимог закону не дотримався. Як видно з обвинувального акту, при викладі формулювання обвинувачення органом досудового слідства фактично лише перераховані певні пункти Правил дорожнього руху, в порушенні яких обвинувачується ОСОБА_11 (1.5 (1), 2.3 (б), 10.1, 11.2, 12.1, 12.3, 12.6 (г), 13.1), без розкриття їх змісту (хоча таке розкриття їх змісту вчинено при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими). Однак в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції, формулюючи обвинувачення ОСОБА_11 , яке він вважав доведеним, з власної ініціативи, без зміни прокурором обвинувачення в суді, виклав зміст вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху, вказавши, що порушення цих правил перебувають в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками (при цьому, слід зауважити, що в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, такі обставини підлягають доказуванню та повинні знаходити відображення в повідомленні про підозру, обвинувальному акті, а особа захищається від пред`явленого їй в передбаченому законом порядку обвинувачення). Незважаючи на ті обставини, що відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд першої інстанції фактично з власної ініціативи доповнив обвинувачення, висунуте прокурором, розкривши зміст цих правил дорожнього руху (колегія суддів вважає необхідним зауважити, що виклад фактичних обставин провадження та формулювання обвинувачення не є тотожними поняттями). При цьому, зокрема, вказуючи про порушення обвинуваченим п. 13.1 Правил дорожнього руху та з власної ініціативи розкриваючи зміст цього пункту Правил дорожнього руху, суд взагалі не вказав, в яких діях такі порушення проявились, не було про це вказано взагалі і в обвинувальному акті.

Припустився суд інших порушень кримінального-процесуального закону під час розгляду даного провадження. ОСОБА_7 та ОСОБА_15 на той час не перебували в зареєстрованому шлюбі, батьком дитини в наявному в провадженні свідоцтві зазначений « ОСОБА_16 » (т. 1 а.м.к.п. 64). Як видно з ухвали суду першої інстанції (т.2 а.м.к.п. 81) ОСОБА_7 визнано цивільним позивачем в даному кримінальному провадженні (частина позовних вимог стосувалась, зокрема, відшкодування моральної шкоди, завданої втратою сина). В подальшому під час судового розгляду 11 березня 2016 року (а.м.к.п. 245-246) безпосередньо перед закінченням судового розгляду суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 потерпілим в даному провадженні, як видно з даних запису фіксування судового засідання технічними засобами, як батька загиблого ОСОБА_14 . Положеннями ст. 55 КПК України чітко регламентовано порядок визнання особи потерпілою в разі, якщо така особа не була визнана потерпілою під час досудового розслідування. Як видно з даних запису фіксування судового засідання, матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 письмової заяви про залучення його до провадження як потерпілого не подавав, фактично такі дії вчинялись за ініціативою суду, що підтвердив в апеляційному суді представник потерпілих. В передбаченому чинним законодавством порядку факт родинних стосунків не встановлювався, що підтверджували в апеляційному суді представник потерпілих та потерпілі, потерпілі перебували в незареєстрованому шлюбі, а про допит свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (про що свідчать дані запису фіксування судового засідання технічними засобами) заявлялось з метою підтвердження факту спільного проживання.

За таких обставин, зважаючи на істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, провадження судового розгляду з порушенням вимог ст. 337 КПК України, вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 412 КПК України.

Колегія суддів позбавлена можливості виправити вказану помилку суду першої інстанції та постановити судове рішення за наслідками апеляційного розгляду за поданими апеляційними скаргами, зважаючи на відсутність чіткого формулювання обвинувачення, яке підлягає оцінці апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг, неможливість усунення такого порушення в апеляційному суді.

Положеннями ст. 415 КПК України визначено вичерпний перелік підстав призначення нового розгляду у суді першої інстанції, проте такі у даній справі відсутні.

В силу ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься і верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави (ст. 3 Конституції України, ст. 8 КПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вимушена ухвалити у цій справі найприйнятніше рішення: скасувати оскаржений вирок, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, постановлений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, який слід провести відповідно до вимог КПК України.
На думку колегії суддів, прийняттям саме такого рішення у цій справі не буде порушено права і законні інтереси обвинувачених та потерпілих.
Оскільки вирок суду скасовується з підстав істотного порушення кримінально-процесуального закону, інші доводи апелянтів не перевіряються, але їх слід перевірити в ході нового судового розгляду справи, який необхідно провести з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, встановити фактичні обставини вчиненого злочину, в тому числі перевірити належним чином доводи обвинуваченого щодо моменту виникнення для його автомобіля небезпеки для руху.
Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що в разі, якщо при новому судовому розгляді винність ОСОБА_11 буде доведена, обсяг обвинувачення не зміниться або не будуть встановлені інші обставини, які можуть суттєво вплинути на міру покарання, то обране йому покарання, з застосуванням ст. 69 КК України, слід вважати м`яким.
З врахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 9, 404, 407, 412, 415, 418 КПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги прокурора, потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2016 року щодо ОСОБА_11 скасувати та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді (підписи)
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2