Справа № 496/6033/15-к
Провадження № 1-кп/496/53/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2016 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченої - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, а також клопотання ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000155, за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст.307, ч.1 ст. 318 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
У судовому засіданні під час судового розгляду у провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст.307, ч.1 ст.318 КК України прокурор висловив думку щодо дослідження доказів у наступному порядку:
1.Допитати обвинувачену ОСОБА_4 ;
2.Допитати свідків Зарицького, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;
3.Дослідити матеріали кримінального провадження, які потім будуть надані до суду прокурором.
Обвинувачена, висловлюючи думку щодо обсягу та порядку їх дослідження, звернулась з клопотанням про визнання недопустимими всіх доказів зі сторони обвинувачення, оскільки, в порушення вимог ст. 290 КПК України, стороною обвинувачення стороні захисту не було відкрито жодного доказу чи документу з матеріалів кримінального провадження, що тягне також порушення статей 20, 42 КПК України, ст. 63 Конституції України, та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню:
допит обвинуваченої ОСОБА_4 .
Захисник підтримав клопотання обвинуваченої про визнання недопустимими всіх доказів зі сторони обвинувачення та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню.
Суд, заслухавши думку прокурора, яка не висловила заперечень щодо задоволення клопотання обвинуваченої про визнання недопустимими всіх доказів зі сторони обвинувачення, визначення обсягу доказів та залишила його вирішення на розсуд суду, вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 290 КПК України встановлено, що визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Відповідно до ч.3 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді, а пунктом 9 вказаної статті КПК встановлено, що сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.
Частиною 12 ст. 290 КПК України прямо передбачено: якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Разом з тим, стороною обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні стороні захисту не здійснено відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК України і обвинуваченій не надана можливість ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.
Вказаний факт підтверджується протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 30.11.2015 року, копію якого долучено до клопотання обвинуваченої. При цьому, у судовому засіданні прокурор не оспорювала факт складання 30.11.2015 року вказаного протоколу.
Відповідно до зазначеного протоколу від 30.11.2015 року прокурор Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_9 , розглянувши матеріали досудового розслідування №0000155 від 12.02.2015 року не пред`явив жодного з документу чи інших матеріалів провадження стороні захисту. Вказаний протокол підписано прокурором Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_9 .
Викладене свідчить про відсутність наміру прокурора використовувати відомості, що містяться в матеріалах кримінального провадження, як докази в суді.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст.20 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Будь-яке намагання сторони обвинувачення дослідити в судовому засіданні докази, які не відкрито з матеріалами провадження стороні захисту, тобто зміна наміру прокурора, яким прийнято рішення про невідкриття матеріалів, є порушенням права на захист ОСОБА_4 і у разі дослідження доказів в суді обвинувачена позбавлена можливості реалізувати процесуальні права, передбачені КПК України.
У статті 63 Конституції України закріплено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.
Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» постановив дати судам такі роз`яснення:
- відповідно до ст.59 Конституції кожен має право на захист від обвинувачення та на правову допомогу. Тому, розглядаючи кримінальну справу, суд у передбачених законом випадках має забезпечити обвинуваченому право на захист. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Згідно з п. п. 1, 2, 10, 13, 15 ч.1 ст.7 КПК України до загальних засад кримінального провадження, яким повинні відповідати зміст та форма кримінального провадження відносяться, зокрема: верховенство права; законність; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.3 ст.17 КПК України підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Частинами 1, 6 ст.22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння - порушення права особи на захист.
Вказаний пункт передбачає визнання доказів недопустимими в разі порушення права особи на захист, яке включає в себе права, які підозрюваний і обвинувачений можуть реалізувати власними діями. Такі права передбачені, зокрема, п.п.8, 9, 14, 15 ч. 3 ст. 42 КПК України: підозрюваний, обвинувачений має право збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази, брати участь у проведенні процесуальних дій, вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення.
У частині 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права, зокрема: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Частиною 2 ст. 89 КПК України визначено, що у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
У пункті 8 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено, що з метою однакового застосування всіма судами загальної юрисдикції кримінального процесуального законодавства та уникнення неоднозначного тлумачення норм права під час здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції судам слід звернути увагу на наступне:
- роз`яснивши обвинуваченому суть обвинувачення, головуючий має з`ясувати в учасників судового провадження думку про те:
1) які докази необхідно дослідити. Суд, керуючись загальними засадами здійснення кримінального провадження, перед безпосереднім дослідженням доказів має забезпечити змагальність, рівність сторін, свободу в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, здійснення ними інших процесуальних прав, зокрема щодо подання клопотання про визнання доказів недопустимими, а також відомостей, які свідчать про їх очевидну недопустимість, тощо. Слід зазначити, що доказами у кримінальному провадженні згідно зі ст. 84 КПК є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Застосоване законодавцем при наданні визначення поняття "докази" формулювання "фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку" та положення ч.3 ст. 17 КПК про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, свідчать, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості;
2) в якому порядку слід досліджувати докази.
При ухваленні рішення суд враховує також і думку прокурора щодо клопотання обвинуваченої, а саме: залишення розгляду клопотання на розсуд суду.
Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Таким чином, залишення прокурором розгляду клопотання на розсуд суду, відсутність заперечень щодо його задоволення, а також не оспорювання його свідчить про відсутність у сторони обвинувачення позиції та наміру самостійного обстоювання її права визнання доказів допустимими та досліджувати їх у повному обсязі.
Разом з тим, суд, керуючись загальними засадами здійснення кримінального провадження, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, забезпечуючи змагальність, рівність сторін, самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, не має права та не наділений повноваженнями на свій розсуд обстоювати позицію, права та інтереси сторони обвинувачення.
Вищевикладене свідчить про обґрунтованість клопотання обвинуваченої, про необхідність його задоволення та визнання очевидної недопустимості всіх доказів зі сторони обвинувачення, що тягне за собою неможливість їх дослідження в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 3 ст.89 КПК України сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими.
Статтею 350 КПК України встановлено, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.
У частині 2 ст.349 КПК України зазначено, що обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст.349 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого статтею 381 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне дослідити докази у наступному порядку: допитати обвинувачену ОСОБА_4 .
Керуючись ст.ст.86, 87, 89, 94, 290, 349, 350 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 про визнання доказів недопустимими та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню задовольнити.
Визнати недопустимими всі докази сторони обвинувачення, зібрані під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000155.
Дослідити докази у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000155, за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України у наступних обсягу та порядку:
- допитати обвинувачену ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя Біляївського районного суду
Одеської області ОСОБА_1 .