справа 274/1724/16-к провадження: 1-кп/0274/229/16
В И Р О К І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.04.2016 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві кримінальне провадження відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Садки, Романівського району, Житомирської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше несудимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , - за ст. 407 ч. 3 КК України, з угодою про визнання винуватості,
за участю сторін: прокурора ОСОБА_4 ; захисника ОСОБА_5 ; обвинуваченого ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В:
20 березня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_3 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 та того ж дня направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ). Тобто, відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдат ОСОБА_3 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
20 березня 2014 року солдата ОСОБА_3 наказом командира військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_2 ) №60 зараховано до списків частини та на всі види забезпечення. Того ж дня, наказом командира військової частини № НОМЕР_4 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду водія їдальні взводу забезпечення роти матеріального забезпечення.
Так, відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України. Ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Разом з тим, відповідно до ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Військової присяги, Конституції України, законів країни та статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Однак, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби у Збройних Силах України, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів, вирішив стати на злочинний шлях та тимчасово ухилитися від військової служби.
Реалізуючи задумане, 29 березня 2014 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) солдат ОСОБА_3 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 12, 16, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування військової частини та поважних причин, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , обов`язки за посадою не виконував, перебуваючи поза межами військової частини органи державної влади або правоохоронні органи, в тому числі органи військового управління, про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від неї та його причини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд до 17 лютого 2016 року.
17 лютого 2016 року солдат ОСОБА_3 близько 10 год. 00 хв. самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) та приступив до виконання службових обов`язків.
Своїми умисними діями, які виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ст. 407 ч. 3 КК України.
13.04.2016 року між прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою сторони визнають правильність кваліфікацій дій обвинуваченого за ст. 407 ч. 3 КК України та узгоджують вид і розмір покарання у виді 2 років позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком на 1 рік з обов`язками повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з"являтись для реєстрації в кримінально - виконавчій інспекції.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та прокурор підтримали угоду.
Захисник також просить затвердити угоду про визнання винуватості.
Вирішуючи питання про відповідність цієї угоди вимогам КПК України та закону суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 469 ч. 4 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.
Злочин, передбачений ст. 407 ч. 3 КК України, є злочином середньої тяжкості, об`єктом якого є установлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців постійно знаходитися в розташуванні військової частини чи місця служби, а офіцерів, прапорщиків, військовослужбовців за контрактом у службовий час, і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.
У даному кримінальному провадженні відсутній потерпілий, а тому шкоди завдано лише державним та суспільним інтересам, тобто сторони при укладенні угоди дотримались вимог ст. 469 ч. 4 КПК України.
Не встановлено і порушень вимог ст. 469 ч. 5 КПК України, оскільки угоду про визнання винуватості укладено після повідомлення ОСОБА_3 про підозру і до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
Сторонами дотримано вимоги положень ст. 470 КПК України. В угоді у відповідності до цих вимог зазначено ступінь та характер сприяння обвинуваченого у проведенні кримінального провадження, характер і тяжкість обвинувачення (підозри), наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.
Також дотримано вимоги ст. 472 КПК України. В угоді зазначено сторони, їх анкетні дані та статус, формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода обвинуваченого на його призначення, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначена дата її укладення та вона скріплена підписами сторін.
Укладення угоди між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 є добровільним, на чому наголосили сторони в судовому засіданні.
Умови угоди не суперечать вимогам КПК України та закону, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін та інших осіб, невідповідності умов угоди інтересам суспільства не встановлено.
Підстав вважати, що укладення угоди про визнання винуватості не було добровільним у суду немає. Для визнання винуватості ОСОБА_3 наявні фактичні підстави.
Сторони висловили одноголосну думку про затвердження угоди, що фактичні обставини, які зазначені у обвинуваченні, відповідають дійсності.
Приймаючи до уваги узгоджене покарання, поведінку ОСОБА_3 при проведенні досудового розслідування та судового розгляду, підстав для обрання щодо нього запобіжного заходу не вбачається.
Керуючись ст.ст. 369-372, 373-374, 469, 471, 474-475 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
затвердити угоду про визнання винуватості від 13.04.2016 року, укладену між прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Визнати винуватим ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 407 ч. 3 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням протягом однорічного іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 ч.1 п.п. 3,4 КК України зобов`язати ОСОБА_3 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з"являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 не обирати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд.

При цьому вирок може бути оскаржений обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначене покарання; невиконання судом вимог, встановлених ст. 474 ч.ч. 4-7 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після проголошення.

Головуючий ОСОБА_1