Ухвала
іменем україни
18 жовтня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувшиу судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Сумської області на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 березня 2016 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000905, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 191 КК,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком місцевого суду, залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, з позбавленням права обіймати певні посади (бухгалтера) чи займатися певною (бухгалтерською) діяльністю на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати певні посади (бухгалтера) чи займатися певною (бухгалтерською) діяльністю на строк 1 рік.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати певні посади (бухгалтера) чи займатися певною (бухгалтерською) діяльністю на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік із покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.
Також цим вироком вирішено долю цивільного позову, речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі з доповненням прокурор просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 191 КК не застосував положень ст. 69 КК. Крім того, визначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, не застосував принцип складання до додаткового покарання. Оскільки суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув, то його рішення не відповідає вимогам ст. 409, 412, 419 КПК.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 у період часу з 31 січня 2010 року по 16 грудня 2012 року, працюючи на посаді бухгалтера Гаражно-будівельного кооперативу «Україна-2», будучи службовою особою наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, в приміщенні офісу вказаного підприємства, що розташований на території авто-гаражного кооперативу по вул. Ковпака у м. Суми, зловживаючи службовим становищем, привласнила грошові кошти членів цього кооперативу, які сплачувались ними в якості членських внесків на загальну суму 15 289,71 грн.
Вона ж, в листопаді 2012 року, виконуючи обов`язки бухгалтера ГБК «Україна-2», тобто будучи службовою особою, діючи повторно, шляхом зловживання службовим становищем, привласнила грошові кошти вказаного підприємства в сумі 800,64 грн, які було прийнято рішення депонувати на потреби кооперативу із заробітної плати голови правління ОСОБА_8 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково, вважав призначене ОСОБА_5 покарання достатнім та справедливим, просив змінити судові рішення в частині призначення додаткового покарання за ч. 2 ст. 191 КК та застосувати положення ст. 69 КК до покарання призначеного засудженій за ч. 3 ст. 191 КК, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів та кваліфікацію діянь за частинами 2, 3 ст. 191 КК прокурор у касаційній скарзі не оспорює.
Разом із тим, доводи касаційної скарги щодо неправильногозастосування закону України про кримінальну відповідальність є такими, що заслуговують на увагу.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. У частині 3 цієї ж статті зазначено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
На порушення зазначених вимог закону, суд першої інстанції при постановленні вироку та призначенні покаранняОСОБА_5 за ч. 3 ст. 191 КК визначив його розмір у виді двох років позбавлення волі, тобто нижче нижчої межі, передбаченої санкцією цієї частини статті, не пославшись при цьому на застосування положень ст. 69 КК.
Крім того, за змістом ч. 1 ст. 70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Однак ці вимоги закону України про кримінальну відповідальність, суд також порушив.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року зазначено, що однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться основне чи додаткове.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд визнав винною ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 та 3 ст. 191 КК, призначив основне і додаткове покарання окремо за кожен злочин, однак при застосуванні положень ч. 1 ст. 70 КК не вказав до якого (основного чи додаткового) покарання застосовує принцип поглинення призначених покарань та не використав принцип складання щодо призначеного за цими статтями КК й однакового за розміром додаткового покарання, що є неправильним застосуванням кримінального закону.
З огляду на викладене, вирок місцевого суду не можна визнати законним і обґрунтованим у зв`язку з чим він на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню. А оскільки апеляційний суд при перегляді кримінального провадження не усунув зазначених порушень, то скасуванню підлягає і його ухвала, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді першої інстанції,під час якого суду необхідно врахувати наведене у даній ухвалі, та прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу заступника прокурора Сумської області, задовольнити частково.
Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3