Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання за участю засудженого в режимі відеоконференції захисника прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015, щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 410 КК,

у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені щодо ОСОБА_5 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах, передбачених пунктами 1, 2

ч. 1 ст. 438 КПК. Посилаючись на неповноту й упередженість досудового слідства та судового розгляду, захисник заперечує доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого правопорушення, правильність оцінки місцевим судом наявних у провадженні доказів

та у зв`язку з цим законність обвинувального вироку. Крім того, на думку скаржника, суд неправильно застосував ст. 54 КК, оскільки

ОСОБА_5 вже було позбавлено військового звання

у дисциплінарному порядку. За твердженням захисника, апеляційний суд під час перегляду вироку не зважив на допущені порушення і не усунув їх, унаслідок чого ухвалив неправомірне рішення.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись

на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалені щодо нього судові рішення,

а кримінальне провадження закрити за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Засуджений стверджує, що місцевий суд не дав належної оцінки зібраним доказам, унаслідок чого дійшов хибного висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 410 КК, і безпідставно ухвалив обвинувальний вирок. Натомість апеляційний суд не дотримався вимог ст. 404 КПК, не розглянув належним чином апеляційної скарги сторони захисту й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням

ст. 419 цього Кодексу.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор вважає доводи сторони захисту безпідставними, оскаржувані судові рішення законними

та обґрунтованими, тому просить залишити їх без зміни, а заявлені касаційні вимоги без задоволення.

Крім того, до суду касаційної інстанції від захисника

ОСОБА_8 надійшли заперечення, в яких він фактично висловлює позицію на підтримання касаційних вимог сторони захисту щодо незаконності судових рішень відносно ОСОБА_5 й необхідності

їх скасування і закриття кримінального провадження.

За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 липня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2

ст. 410 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років

із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій

на строк 3 роки.
На підставі ст. 54 КК ОСОБА_5 позбавлено військового звання «капітан».

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

ОСОБА_5 визнано винуватим у викраденні іншого військового майна військовою службовою особою із зловживанням службовим становищем, що було вчинено за обставин, викладених

у вироку.

Як установив місцевий суд, ОСОБА_5 , обіймаючи посаду начальника техніко-експлуатаційної частини ланки військової

частини НОМЕР_1 , відповідно до вимог статей 4, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 48, 49 «Наставлення з технічного забезпечення авіації Збройних Сил України», затвердженого наказом заступника Міністра оборони України Командувачем Військово-повітряних Сил України від 28 липня 2000 року, був службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями. Перебуваючи

у відрядженні в розпорядженні військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 з 25 червня по 13 липня 2014 року, ОСОБА_5 злив отримане з п`яти літаків СУ 27 паливо марки «РТ» до каністр, і не здав його на склад паливно-мастильних матеріалів указаної військової частини. 13 липня 2014 року близько 11.00 год. ОСОБА_5 на власному автомобілі Мерседес «Vito» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) вивіз із території згаданої військової частини у 16 каністрах паливо для ракетних двигунів марки «РТ» 475 л, вагою 377 кг, ринкова вартість якого становить 6514,56 грн. У подальшому ОСОБА_5 було затримано співробітниками Служби безпеки України, які виявили

й вилучили зазначені каністри з паливом.
Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 15 жовтня

2015 року залишив указаний вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційних скарг, пояснення прокурора, який заперечив проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах

та у поданих запереченнях, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення,

а виходить з обставин, установлених судом.
За змістом касаційної скарги захисник посилається на неповноту й упередженість досудового слідства та судового розгляду, тоді як у силу ст. 433 КПК їх перевірки до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду

й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , допитаних

у судовому засіданні щодо обставин події злочину; даних, що містяться

у протоколах огляду місця події, огляду приміщення, у висновках експерта від 30 вересня 2014 року № 165 та від 18 грудня 2014 року № 533, а також на підставі інших розглянутих доказів, зміст яких детально відображено

у вироку. Водночас суд зіставив здобуті докази з показаннями ОСОБА_5 , котрий не заперечував факту перевезення ним

на власному автомобілі за межі військової частини шістнадцяти каністр

із паливом, злитим із літаків.

Поряд із цим суд перевірив висунуту ОСОБА_5 на свій захист версію про відсутність у нього наміру на викрадення ракетного палива

та відсутність у його діях складу інкримінованого злочину, і вмотивовано її спростував у вироку. Судом було встановлено, що дії ОСОБА_5 носили умисний характер, про що свідчать обставини вчинення кримінального правопорушення та послідовність дій засудженого, котрий, будучи начальником технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки, виконував завдання щодо організації обліку паливно-мастильних матеріалів під експлуатацію літаків і, маючи вільний доступ до палива,

з можливістю його зливу з баків літаків, безперечно був обізнаним щодо процедури направлення зразків відстою ракетного палива на склад, яку він порушив; крім того, при виїзді з військової частини на КПП під час огляду черговими наряду, ОСОБА_5 приховав наявність у його автомобілі шістнадцяти каністр (заздалегідь підготовлених та привезених на власному автомобілі з місця проживання) з паливом для ракетних двигунів.

Усупереч посиланням засудженого та його захисника у скаргах суд дав оцінку покладеним в основу вироку доказам із точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність у взаємозв`язку вмотивовано визнав достатньою для ухвалення обвинувального вироку. Переконливих аргументів, які би свідчили про зворотне, про упередженість суду при оцінці доказів та порушення правил ст. 94 КПК, у касаційних скаргах

не наведено.

Отже, суд із додержанням норм процесуального права встановив фактичні обставини кримінального провадження, відповідно до яких вчинене ОСОБА_5 діяння обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ч. 2 ст. 410 КК.

З огляду на викладене доводи захисника ОСОБА_6

та ОСОБА_5 про відсутность у діянні останнього складу кримінального правопорушення є необґрунтованими.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране у межах санкції статті покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є необхідним й достатнім для його виправлення

та попередження нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

За приписами ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Відповідно до ст. 54 КК суд вправі застосувати додаткове покарання

у виді позбавлення військового звання при засудженні особи за особливо тяжкий чи тяжкий злочин.
У провадженні встановлено, що ОСОБА_5 , маючи військове звання «капітан» вчинив тяжкий злочин, за який його засуджено. За таких обставин, зважаючи на те, що дисциплінарна та кримінальна відповідальність є різними видами юридичної відповідальності, рішення суду про позбавлення ОСОБА_5 військового звання на підставі

ст. 54 КК не суперечить Основному Закону України та вказаній нормі матеріального права. Відтак, доводи захисника про її неправильне застосування не можна визнати прийнятними.
Доводи, наведені в касаційних скаргах засудженого та його захисника, за змістом та суттю є майже аналогічними доводам, викладеним в їх апеляційних скаргах, не містять нових даних, які би ставили під сумнів висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5

у викраденні військового майна, законність й справедливість оспорюваних рішень, і слугували підставами для їх скасування. Суд апеляційної інстанції, зазначивши відповідні аргументи, спростував доводи сторони захисту і визнав їх необґрунтованими, належним чином умотивувавши своє рішення про залишення апеляційних скарг засудженого та його захисників без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень норм матеріального й процесуального права, які в силу ч. 1 ст. 438 КПК є підставами для скасування судових рішень, про що йдеться у касаційних скаргах, колегією суддів під час касаційного провадження у справі не встановлено.
З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити

без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3