АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9218/16-к Номер провадження 11-сс/786/543/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
судді Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_2
у справі №554/9218/16-к
21 листопада 2016 року м. Полтава
Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 року скасовано ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 08 листопада 2016 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Полтавського відділу ГУ НП в Полтавській області про накладення арешту на майно, та направлено матеріали провадження на новий судовий розгляд.
Стосовно наведеного, на підставі ст.375 КПК України, висловлюю окрему думку.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Всупереч цих приписів, слідчий суддя при постановленні ухвали не дотримався вказаних вимог Закону.
Положення ч.2 ст.131 КПК України передбачає, що одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170, 173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Пункт 1 частини 2 цієї статті зазначає, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Положення ч.10 ст.170 КПК України вказують на те, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч.2 ст.170 КПК України);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 КПК України);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 КПК України);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч.1 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги закону, при вирішенні клопотання про накладення арешту на майно, слідчим суддею не дотримано, оскільки прокурор до суду не викликався та не був присутній в судовому засіданні під час розгляду клопотання слідчого. Про прийняте судом рішення прокурор дізнався в установленому офіційному порядку лише 17.11.2016 року, тоді коли її було винесено 08.11.2016 року, тому строк на апеляційне оскарження ухвали пропущено з поважних причин.
Вказане свідчить про те, що слідчим суддею було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, передбачені ст.412 КПК України, тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.
Вважаю прийняте колегією судів рішення таким, що не в повній мірі відповідає вимогам закону.
Так, відповідно до матеріалів провадження, 04.11.2016 року було вилучено автомобіль „Chevrolet Nubira, д.н.з. НОМЕР_1 , в якому зі слів поліцейських патрульної служби, номер кузова транспортного засобу не співпадає з реєстраційними документами на цей транспортний засіб, тобто на кузові зазначено номер № НОМЕР_2 , а відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2014 року - № НОМЕР_4 .
Окрім цього, у вказаному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2014 року зазначено внесені зміни рукописним текстом синього кольору, наступного змісту: „куз. НОМЕР_2 VIN: № НОМЕР_4 начальник ВРЕР підпис ОСОБА_3 , відтиск печатки синього кольору УДАІ УМВС України в Закарпатській області №1. Дата відсутня.
Проте, зазначені зміни до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2014 не внесено до єдиної бази транспортних засобів України (КДТЗ).
Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль „Chevrolet Nubira, д.н.з. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_4 .
Згідно з дорученням на управління та розпорядженням транспортним засобом від 13.07.2013 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися та керувати належним їй автомобілем марки „Chevrolet Nubira шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_2 , 2004 року випуску, бежевого кольору, реєстраційний № НОМЕР_1 .
04.11.2016 року слідчим СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області було проведено огляд, під час якого оглянуто транспортний засіб автомобіль марки „Chevrolet Nubira, д.н.з. НОМЕР_1 , та в подальшому його вилучено.
Наведені в клопотанні доводи слідчого про накладення арешту на автомобіль „Chevrolet Nubira, д.н.з. НОМЕР_1 , судом першої інстанції перевірялись. Досліджуючи доводи слідчого, слідчий суддя врахував обставини кримінального провадження, зазначені в клопотанні про арешт, розмір шкоди, що завдана кримінальним правопорушенням та з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст.170 КПК України, прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання про арешт вказаного майна.
Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, слідчий суддя зазначив, що при зверненні з клопотанням про накладення арешту на майно слідчим не надано докази щодо наявності будь-яких підробок або заміни ідентифікаційного номеру, номеру двигуна, шасі або кузову, або заміни без дозволу відповідних органів номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу. Безпосередньо сам вилучений автомобіль не є знаряддям кримінального правопорушення та не зберігає на собі сліди злочину, та не відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, а тому підстави для накладення арешту на вилучений автомобіль відсутні.
Як вбачається із клопотання слідчого, підставою для вилучення автомобіля і відкриття кримінального провадження має місце підробка реєстраційного документа на автомобіль.
Положення ст.290 КК України передбачають кримінальну відповідальність за знищення, підробку або заміну ідентифікаційного номера, номерів двигуна, шасі або кузова, або заміну без дозволу відповідних органів номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу.
Відповідно до матеріалів провадження наявних ознак підробки державного номерного знаку НОМЕР_1 , який зареєстрований за автомобілем „Chevrolet Nubira, не вбачається.
Окрім того, відповідно до висновку експертного дослідження від 22.10.2014 року відповідно до якого номер кузова, номер двигуна, ідентифікатор, наданого на дослідження транспортного засобу „Chevrolet Nubira, д.н.з. НОМЕР_1 , не змінювались.
Водночас, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 30.12.2014 року, із внесеними змінами рукописним текстом синього кольору, не являється предметом розгляду даного кримінального провадження
Транспортний засіб „Chevrolet Nubira, в якості речового доказу, слідчим не визнано, що ставить під сумнів, зазначені в клопотання про його арешт, підстави. Дані, які б вказували що оглянутий працівниками поліції транспортний засіб, має ознаки речового доказу, є предметом кримінального правопорушення та безпосередньо пов`язаний незаконним використанням, для чого використовувались документи, що містять в собі ознаки підробки, слідчим не доведено. Як і не доведеним залишився той факт, що перебування автомобіля у володінні користувача чи власника може призвести до знищення самого авто, його переховування, що нібито створить перешкоди для досудового розслідування.
Окрім того, санкція ст.290 КК України не передбачає можливості спеціальної конфіскації транспортного засобу, як одного з видів додаткового покарання.
Відповідно до характеристики з місця роботи, ОСОБА_5 працює начальником слідчого відділу УСБУ в Полтавській області, тобто займає відповідальне становище, але відсутні будь-які дані, як вказували б на те, що останній може перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, спотворювати та знищувати речові докази та ін.
Що стосується розгляду слідчим суддею клопотання слідчого за відсутності прокурора, вважаю, що з огляду на поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегією суддів задоволено клопотання про поновлення строку, що свідчить про те, що в суді апеляційної інстанції прокурор мав змогу навести всі необхідні доводи щодо незаконності вказаного судового рішення, зазначені ним в апеляційній скарзі.
Достовірні дані, які б свідчили про неповідомлення в телефонному режимі судом прокурора про час та місце розгляду клопотання слідчого, відсутні.
Тому, істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не вбачається.
За наявності таких обставин, що належно не враховані колегією суддів при винесенні судового рішення, малися достатні підстави для відмови в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на транспортний засіб, про що аргументовано доведено слідчим суддею у своїй ухвалі.
В зв`язку з цим, вважаю ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21.11.2016 року необґрунтованою та невмотивованою, постановленою з порушенням норм Кримінального процесуального законодавства України.
Суддя апеляційного суду
Полтавської області ОСОБА_2