АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/1447/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 641/4765/15-к
Категорія: ст.ст.15 ч.2, 186 ч.2 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000933 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ілорі, м.Очамчира, Абхазія, громадянина України, грузина, з середньою освітою, неодруженого, який не працює, зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 26.04.2007 року вироком Київського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;
2) 02.09.2008 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільнився 28.04.2012 року після відбуття строку покарання;
3) 05.08.2013 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням на 2 роки,
визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань, до призначеного покарання частково приєднано покарання, невідбуте за вироком Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року, та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Визначено термін відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його затримання, тобто з 22 квітня 2015 року.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою у Харківській установі виконання покарань УДПтС в Харківській області, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_8 термін попереднього ув`язнення з 22 квітня 2015 року по 07 квітня 2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Питання про долю речових доказів, суд вирішив відповідно до ст. 100 КПК України.
Згідно вироку, ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти власності, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та знову в період іспитового строку скоїв умисний корисливий злочин за наступних обставин.
Так, 22 квітня 2015 року близько о 09 години 40 хвилин, знаходячись в салоні маршрутного автобусу № 225, по руху слідування між зупинками громадського транспорту «депо №2» та «28 мікрорайон», побачив незнайому йому ОСОБА_9 . Реалізуючи свій намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, розстебнув сумку потерпілої та намагався викрасти стільниковий телефон, але в цей момент злочинні дії ОСОБА_8 були помічені потерпілою ОСОБА_9 , яка намагалась утримати телефон. ОСОБА_8 відпустив телефон та вихватив з сумки потерпілої гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 95 гривень, та 10 доларів США (що згідно офіційного курсу НБУ на 22.04.2015 складало 222,76 грн.), та усвідомлюючи відкритий характер своїх дій, вийшов за межі свого злочинного наміру, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, з метою утримання викраденого майна, скориставшись тим, що автобус зупинився на плановій зупинці свого маршруту «28 мікрорайон», вибіг з автобусу, тим самим намагався втекти з викраденим майном. Але свій злочинний намір ОСОБА_8 не довів до кінця, по причинам, які не залежали від його волі, бо останній помітив наряд працівників міліції і, усвідомлюючи той факт, що він буде затриманий, викинув гаманець, тим самим спробував позбутися викраденого майна.
До початку апеляційного розгляду прокурор, що приймав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, відмовився від своєї апеляційної скарги, відповідно до норм ч.1 ст.403 КПК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок районного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування свого апеляційного прохання апелянт посилається на те, що інкримінований йому злочин не вчиняв, а висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того, обвинувачений в апеляційній скарзі вказує вказує, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок районного суду скасувати та закрити провадження у зв`язку з відсутністю діях його підзахисного складу кримінального правопорушення. В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник вказує на те, що досудове розслідування та судовий розгляд проведено не в повному обсязі, висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки інкримінований злочин ОСОБА_8 не вчиняв. Крім того, апелянт зазначає про те, його підзахисний на обліку у лікаря нарколога і психіатри не перебуває, має постійне місце мешкання та реєстрації, характеризується посередньо за місцем мешкання
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, а також пояснення прокурора, який посилався на законність та обґрунтованість вироку, заперечуючи стосовно задоволення апеляцій сторони захисту, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Апеляційні доводи, що містяться у апеляційній скарзі обвинуваченого про істотні порушення вимог КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Більш того, за змістом апеляційна скарга обвинуваченого фактично не містить вказівок про конкретні процесуальні порушення, оскільки в ній зазначаються лише цитати щодо підстав для скасування оскаржуваного в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.
Твердження ОСОБА_8 та його захисника про непричетність до інкримінованих йому дій, ґрунтуються на суб`єктивній незгоді щодо пред`явленого обвинувачення, визнаного судом доведеним внаслідок оцінки доказів обвинувачення. Саме ці фактичні дані суд безпосередньо досліджував в судовому засіданні та навів певні висновки щодо їх оцінки у вироку.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо того, що він не крав гаманець і не тікав з автобусу є неспроможними та спростовуються показанями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та потерпілої ОСОБА_9 , які чітко вказали на нього, як на особу, яка відкрито викрала у потерпілої гаманець та тікаючи з автобусу, викинула його зі своїх рук, після чого була затримана. Їх покання були послідовними, повними та відповідають фактичним обставинам справи, а саме протоколу огляду місця події, згідно якого на місці події виявлено та вилучено гаманець із вмістом, який належить потерпілій саме з того місця, на яке вказують свідки та потерпіла.
Розглянувши кримінальне провадження в межах апеляційних вимог встановлено, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, об`єктивно дослідивши обставини вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст.186 КК України, дав їм правильну юридичну оцінку, в тому числі стосовно кваліфікації дій ОСОБА_8 . Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції були перевірені доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про відсутність належних доказів його вини у вчиненні злочину, пов`язаного з закінченим замахом на відкрите викрадення чужого майна, тобто грабежу, вчиненого повторно. Такі доводи обвинуваченого та його захисника були в повному обсязі спростовані стороною обвинувачення при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції. Не погодившись з доводами сторони захисту, суд навів відповідні докази та висновки щодо їх оцінки та спростування версії ОСОБА_8 в мотивувальній частині вироку. Обвинувачення, визнане судом доведеним, та фактичні обставини справи, суд обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів.

Версія обвинуваченого щодо непричетності до замаху на грабіж ґрунтується лише на суб`єктивних твердженнях ОСОБА_8 та його захисника про невинуватість, що спростовуються об`єктивно встановленими даними, які суд першої інстанції, з дотриманням загальних засад кримінального провадження, визначених у главі 2 КПК України, безпосередньо, неупереджено дослідив в судовому засіданні та обґрунтовано послався на них у мотивувальній частині вироку (арк. 254-257), як на докази доведеності вини ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст.186 КК України.

Твердження ОСОБА_8 , що містяться у його апеляційній скарзі, про відсутність події замаху на грабіж потерпілої ОСОБА_9 є безпідставними, оскільки вони не підтверджуються будь-якими об`єктивними даними і повністю спростовуються висновками суду, наведеними у вироку, щодо доведення вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину. Такі висновки суду ґрунтуються на безпосередньому дослідженні судом першої інстанції доказів під час судового розгляду, а саме на показаннях потерпілої та свідків, що стали очевидцями події, які чітко та послідовно пояснили суду, що ОСОБА_8 діяв умисно, намагаючись уникнути переслідування потерпілої та позбавитися її майна, внаслідок його відкритого викрадення.

Крім того, вказані показання свідків логічно узгоджуються та доповнюються даними із протоколу огляду місця події від 22 квітня 2015 року, протоколу пред`явлення речей для впізнання від 23 квітня 2015 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 28 квітня 2015 року, стосовно послідовності події злочину, що сталася в м. Харкові на перехресті проспекту 50 річчя СРСР та проспекту Героїв Сталінграду 22 квітня 2015 року, та впізнання речей потерпілою, що безпосередньо було досліджено судом під час судового розгляду.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_8 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна, тобто грабіж, вчинений повторно.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те , що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці дані належними та допустимими доказами, вмотивувавши у вироку свої висновки щодо їх об`єктивної оцінки. Внаслідок чого, апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про непричетність до вчинення злочину, що йому інкримінується, належить вважати необґрунтованими та таким що не спростовують правильність висновків суду щодо доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст.186 КК України.

Отже, твердження апелянтів про суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний с обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Крім того, призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання за ч.2 ст. 15 ч.2 ст.186 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань у виді позбавлення волі строком на п`ять років, відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67, 71 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, в силу ст.89 КК України має непогашені судимості за вчинення умисних корисливих злочинів, та наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме - рецидив злочинів. При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції. Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених у апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника.

Разом з цим, на підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою в умовах СІЗО з 07 квітня 2016 року до 01 серпня 2016 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 07 квітня 2016 року до 01 серпня 2016 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня вручення ним копії судового рішення.

Судді

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_15 ОСОБА_4