У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000169, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді штрафу:
- за ч. 2 ст. 125 КК у розмірі 55 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 935 грн;
- за ч. 1 ст. 125 КК у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 жовтня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_6 засуджено за те, що він 31 травня 2015 року приблизно о 07.00 год. на автозупинці на вул. Перемоги в с. Кортеліси Волинської області на ґрунті особистих неприязних стосунків умисно наніс один удар кулаком в обличчя ОСОБА_7 , внаслідок чого потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження, які спричинили незначну втрату працездатності.
Крім цього, коли потерпілий впав ОСОБА_6 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_7 численні удари в різні частини тіла, внаслідок чого потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі зі змінами прокурор порушує питання про зміну судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Просить виключити із судових рішень призначене за ч. 1 ст. 125 КК покарання й вимоги ч. 1 ст. 70 КК щодо часткового складання покарань за сукупністю злочинів та вважати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, із призначенням йому покарання у виді штрафу в розмірі 55 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 935 грн. Прокурор вказує на те, що дії ОСОБА_6 безпідставно додатково кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК, оскільки вони охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, за який його засуджено, адже всі тілесні ушкодження завдано в межах єдиного злочинного умислу. Зазначає, що додаткова кваліфікація призвела до безпідставного призначення покарання за ч. 1 ст. 125 КК та за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК, що погіршило становище винного. Крім того, прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив і не оцінив доводів його апеляційної скарги, не спростував їх, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав скаргу та просив змінити судові рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Рішення апеляційного суду є рішенням вищого суду щодо законності та обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинно згідно зі статтями 370, 419 КПК відповідати загальним вимогам до судових рішень, тобто бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що судовий розгляд у місцевому суді був проведений відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, якою передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. У такому випадку учасники процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тобто заборона оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини кримінального провадження не звужує права сторін оскаржити кваліфікацію дій винної особи на підставі встановлених місцевим судом фактичних обставин, а також вид та строк призначеного покарання.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 та інші учасники кримінального провадження не оспорювали фактичні обставини справи, місцевий суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин події і за наслідками розгляду постановив обвинувальний вирок, яким засудив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 125 КК.

На цей вирок прокурор подав апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що він не оспорював фактичні обставини кримінального провадження, а оскаржував вирок місцевого суду з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність унаслідок неправильної кваліфікації дій винуватого за ч. 1 ст. 125 КК. Прокурор зазначав, що складом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК (за якою ОСОБА_6 засуджено цим вироком), охоплюються дії обвинуваченого по спричиненню легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , оскільки їх завдано в межах єдиного злочинного умислу, спрямованого на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого, а удари наносилися без значного проміжку часу. В обґрунтування своїх доводів прокурор посилався на роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», і просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 125 КК та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 2 роки.

Ці доводи апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК не дослідив і не дав на них жодної відповіді. Висновок апеляційного суду про те, що вирок місцевого суду не може бути перевірено в частині кваліфікації дій обвинуваченого, а підлягає перевірці лише в частині призначеного покарання, не ґрунтується на матеріалах провадження та прийнятий із порушенням вимог кримінального процесуального закону без належного з`ясування усіх доводів, наведених в апеляційній скарзі. Тому доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора в цій частині, підлягають задоволенню.

Зазначене порушення є істотним, оскільки перешкодило суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення, тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК воно є підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду в цьому суді, під час якого слід урахувати викладене, розглянути кримінальне провадження з дотриманням норм кримінального процесуального закону, ретельно перевірити доводи апеляційної та касаційної скарг прокурора й постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3