АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 623/2845/16-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/790/1773/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«07 » листопада 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

власника майна - ОСОБА_7 ,

представника власника майна - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні №0000465 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.

З таким рішенням слідчого судді не погодився адвокат ОСОБА_8 , діючий в інтересах власника майна ОСОБА_7 та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою зобов`язати Ізюмський ВП ГУ НП в Харківській області повернути ОСОБА_7 вилучене майно, посилаючись на те, що вищезазначена ухвала прийнята безпідставно та незаконно.
Зазначив, що автомобіль ГАЗель, р.н. НОМЕР_1 , було вилучено із користування та володіння ОСОБА_7 протиправно, оскільки останній законно користувався ним протягом чотирьох років.
Як встановив суд, 27 жовтня 2016 року надійшло клопотання слідчого Ізюмського ВП ГУНП України в Харківській області ОСОБА_9 про арешт майна.

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на те, що 28.03.2016 року до Ізюмського ВП ГУ НП в Харківській області звернувся ОСОБА_10 з заявою про те, що 21.12.2012 його знайомий на ім`я ОСОБА_11 , знаходячись у м. Харків, шляхом обману та зловживання довірою незаконно заволодів автомобілем марки ГАЗ, модель 33021014 ЗНГ, р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , чим завдав останньому матеріальної шкоди.

29.03.2016 СВ Ізюмським ВП ГУ НП в Харківській області відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000465, за ч.1 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, та розпочато досудове розслідування.

26.10.2016 року на перехресті вул. Сумська та пров. Мічуріна в м. Харкові проведений огляд та вилучення автомобіля марки ГАЗ, модель 33021014 ЗНГ, р.н. НОМЕР_1 , та свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 12.12.2009 року.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи власника майна та його представника, які просили про задоволення апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, перевіривши матеріали судової справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Приймаючи рішення про накладення арешту на автомобіль марки ГАЗ, р.н. НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 12.12.2009 року, видане на ім`я ОСОБА_12 , вилучене 26 10 2016 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що слідчим було доведено необхідність арешту майна з метою збереження речових доказів та наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК України.

У розумінні положень ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який застосовується з метою дієвості цього провадження.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та

або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вимоги щодо належного обґрунтування та мотивування прийнятих судових рішень містяться як в п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так і в чисельних рішеннях Європейського суду з прав людини, який зазначав про те, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийнятті доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, ухвала слідчого судді від 28 жовтня 2016 року зазначеним вимогам національного та міжнародного законодавства не відповідає.

Слідчим суддею при постановленні ухвали не враховано, що в даному кримінальному провадженні жодній особі, у тому числі і ОСОБА_7 , не повідомлено про підозру.

Крім того, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя у кожному конкретному випадку зобов`язаний перевірити наявність об`єктивної необхідності такого втручання у права і свободи особи.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначений автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_12 , який за довіреністю, уповноважив ОСОБА_13 та ОСОБА_14 користуватися та розпоряджатися даним автомобілем. В свою чергу ОСОБА_13 за довіреністю, виданою у порядку передоручення, уповноважує ОСОБА_15 та ОСОБА_7 на користування та розпорядження автомобілем.

Приймаючи рішення про задоволення апеляційної скарги апеляційний суд виходить з того, що частиною 2 ст.30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Частиною 2 ст.233 КПК України визначено, що під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначання, які знаходяться у володіння особи.

Матеріали судової справи не містять жодних відомостей про те, що існує ухвала слідчого судді, постановлена в порядку ст.ст.235, 237 КПК України, про надання дозволу на проведення огляду вказаного автомобіля, право на користування та розпорядження яким надано ОСОБА_7 , а також його згоди на проведення такого огляду.

Слідчий суддя зазначив в оскаржуваній ухвалі, що арешт автомобіля є необхідним, однак не навів достатніх підстав вважати, що не застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до зникнення, втрати або пошкодження майна, настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року підлягає скасуванню, як необґрунтована з відмовою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 жовтня 2016 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000465 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України скасувати.

В задоволенні клопотання слідчого та накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :
Судді :