Справа № 183/591/16
№ 1-кп/183/375/16
В И Р О К
іменем України
29 лютого 2016 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Самарканд, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в :
13.03.2015 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 64 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду старшого механіка акумуляторного взводу 3 парашутно-десантного батальйону. Солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII, який набув чинності 20.01.2015 року, в Україні з 20.01.2015 року діє особливий період.

Так, 21 травня 2015 року солдат ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно, без поважних причин залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв. 05 січня 2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури та заявив про себе.

Таким чином, у період з 21.05.2015 року до 05.01.2016 року солдат ОСОБА_4 був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 без поважних причин в умовах особливого періоду. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому йому обвинуваченні. Самовільно залишив військову частину 21.05.2015 року через хворого батька та на грунті особистих проблем зі своєю дружиною. Потім займався розлученням із дружиною, влаштуванням свого особистого життя, працював, опікувався хворим батьком та своїми двома малолітніми дітьми. Згодом, 05.01.2016 року самостійно прибув до військової прокуратури. У скоєному щиро кається.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували. Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин та наслідків такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. Вина обвинуваченого підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, які досліджені судом за згодою сторін у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за місцем служби характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває, раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею, має на утриманні двох малолітніх дітей 2004 та 2010 року народження, хворого на серцево-судинне захворювання батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 інваліда ІІІ групи.

Суд визнає пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. При цьому, суд не може визнати таку пом`якшуючу покарання обставину як з`явлення із зізнанням, оскільки з матеріалів кримінального провадження суд вбачає, що відомості про кримінальне правопорушення в даному кримінальному провадженні внесено до ЄРДР 20.07.2015 року не за фактом вчинення злочину, а щодо конкретної особи ОСОБА_4 . Тобто причетна до вчиненого злочину особа була вже відома на той час. За таких обставин сам по собі факт з`явлення обвинуваченого до військової прокуратури не може бути розцінений саме як з`явлення із зізнанням в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, відповідно до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, покарання у виді позбавлення волі обвинуваченого на певний строк буде достатнім для його виправлення, і не потребує призначення покарання в межах найбільшої санкції ч. 4 ст. 407 КК України. Суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

Між тим, враховуючи наявність пом`якшуючої покарання обставини, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а також усі обставини у справі, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і згідно зі ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, що суд вважає достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавленні волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення лише з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копію вироку видати обвинуваченому негайно після його оголошення.

Суддя ОСОБА_1