Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 09 червня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000979 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року.

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 травня 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину та виправдано.

Вироком Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року вирок суду першої інстанції скасовано та ухвалено новий, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку апеляційного суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за таємне викрадення чужого майна.
16 липня 2014 року близько 19.26 год. ОСОБА_6 таємно викрав з території стоянки гіпермаркету «Епіцентр К», що у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, належне ОСОБА_8 майно, на загальну суму 303 грн.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок апеляційного суду і закрити кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. В обґрунтування своїх вимог наводить доводи про те, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ч. 4 ст. 95 та ст. 404 КПК України дійшов висновку про його винуватість без безпосереднього дослідження доказів у судовому засіданні, надавши їм іншу оцінку ніж ту, що надав суд першої інстанції при постановленні виправдувального вироку. Стверджує про відсутність суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України в його діях в зв`язку з відсутністю у нього умислу на таємне викрадення чужого майна. Вважає правовідносини, які склалися цивільно-правовими, а майно потерпілої знахідкою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційних вимог, думку прокурора про необхідність скасування вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із постановленим відносно ОСОБА_6 виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції звернувся з апеляційною скаргою, в якій висував вимогу про його скасування та постановлення обвинувального вироку в зв`язку з наявністю, на його думку, в діях ОСОБА_6 складу кримінального злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що наведених вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції дотримано не було.

Як убачається з вироку, вказаний суд, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України послався на показання потерпілої ОСОБА_8 , на дані, що містяться: в протоколі огляду місця події від 29 липня 2014 року; на відеозаписі камер спостереження за 16 липня 2014 року із автостоянки гіпермаркету «Епіцентр». Також дав іншу оцінку показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Однак, як видно зі справи, суд апеляційної інстанції зробив такий висновок не дослідивши безпосередньо в судовому засіданні доказів, які розцінив як такі, що підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення. Пославшись на показання потерпілої, суд апеляційної інстанції безпосередньо в судовому засіданні її не допитав. Не допитав апеляційний суд і свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , розцінивши їх показання як обрану форму захисту з метою уникнення ОСОБА_6 кримінальної відповідальності. Крім того, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 суд у вироку зазначив дані відеозапису камер спостереження за 16 липня 2014 року, який також безпосередньо не дослідив.
На необхідності дотримання принципу безпосередності дослідження доказів при розгляді кримінального провадження наголошує Верховний Суд України в своїй постанові від 21 січня 2016 року, врахування висновків якого згідно з вимогами ч. 1 ст. 458 КПК України є обов`язковим. Відповідно до вказаного рішення, безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного зясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до статті 370 цього Кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з частиною першою статті 412 КПК України підлягає скасуванню.

З огляду на викладене вирок апеляційного суду не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим його необхідно скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід урахувати наведене в цій ухвалі, і ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
При цьому, з огляду на викладену засудженим вимогу до суду касаційної інстанції, його скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436 438 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3