АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/93/16 Справа № 203/2534/15-к Головуючий у 1 й інстанції:суддя - ОСОБА_1 Доповідач:суддя апеляційного суду - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 січня 2016 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого: судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000742, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та, в його інтересах, захисника ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареестрований: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

-19.06.2015 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч.4 ст. 190, ст. 71 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі, з конфіскацією ? частини усього майна, що належить ОСОБА_6 , -
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурора ОСОБА_9
потерпілого - ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
В с т а н о в и в:
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпро-петровська від 19.06.2015 року ОСОБА_6 призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини усього майна, що належить ОСОБА_6 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 - 12 747 грн. 00 коп. - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 35 000 - в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнано винним та йому призначено покарання за те, що він 08 березня 2015 року, близько 22 години 10 хвилин, знаходячись біля під`їзду буд. АДРЕСА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив сварку з ОСОБА_10 , в результаті якої наніс останньому один удар правою рукою в область обличчя.

Після чого, керуючись раптово виниклим злочинним наміром, направленим на спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, на ґрунті особистої неприязні до ОСОБА_10 , забіг до під`їзду, піднявся на другий поверх до квартири АДРЕСА_4 в якій він проживає, та взяв ніж. Далі, близько 22 години 15 хвилин, виходячи з вищевказаної квартири та тримаючи в лівій руці ніж, ОСОБА_6 зустрів на сходовому майданчику ОСОБА_10 та наблизившись до нього, наніс один удар в область тулубу зправа, чим відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1539 е від 08.04.2015 року, спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черева праворуч з ушкодженням внутрішніх органів, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник просять вирок суду змінити у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог посилаються на невідповідність висновків суду дослідженим доказам та на їх неналежну оцінку. Зокрема зазначають, що обвинувальний вирок суду ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які не можуть бути визнані достовірними, оскільки дані особи є заінтересованими в силу дружніх відносин з потерпілим та перебували в стані алкогольного сп`яніння. Зазначає, що висновки суду про нанесення обвинуваченим потерпілому одного удару в область обличчя є необґрунтованими, оскільки підтверджуються тільки показаннями потерпілого та спросто-вуються висновком СМЕ № 1539 е від 08.04.2015 року. Зазначають, що суд залишив поза увагою те, що потерпілий та зазначені свідки перебували на місці події у стані алкогольного сп`яніння і побили ОСОБА_6 , оскільки він зробив їм зауваження з приводу ображання його дружини. Також посилаються на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили показання обвинуваченого щодо його побиття вказаними свідками і які узгоджуються з висновком СМЕ № 1021 е від 17.03.2015 р. Посилаються на неналежну оцінку судом вказаних доказів та вважають, що суд взагалі залишив їх поза увагою.

На їх думку, висновки суду, що обвинувачений вийшов з квартири з метою продовжити сварку з потерпілим та в під`їзді зустрів останнього є надуманими, оскільки під час судового розгляду встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 разом зі свідками зайшли до під`їзду, на другий поверх, де чекали на ОСОБА_6 для подальшого вияснення стосунків. Посилається на те, що в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений взяв ніж з метою можливої самооборони від вказаних осіб, оскільки ОСОБА_6 разом з дружиною, її сестрою та малолітньою дитиною вийшли із квартири для переїзду, що підтверджується їхніми показаннями, однак, суд не дав належної оцінки цим показанням та не прийняв їх до уваги. Зазначені доводи, на думку сторони захисту, свідчать про невідповідність висновків суду та неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого і вважають, що в даному випадку є перевищення меж необхідної оборони, у зв`язку з чим дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Також, обвинувачений ОСОБА_6 оскаржує вирок суду в частині вирішення цивільного позову, а саме - вважає необґрунтованим розмір стягнення матеріальної шкоди внаслідок його завищення. В доповненнях до апеляційної скарги вважає необгрунтованим рішення суду про стягнення з нього відшкодування в рахунок спричиненої моральної шкоди.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали свої апеляційні скарги і просили їх задовольнити в повному обсязі, вирок суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого змінити, визнати його винним за ст. 124 КК України і призначити покарання в межах санкції даної статті, а також скасувати рішення суду про стягнення моральної шкоди.

В судовому засіданні прокурор та потерпілий заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважали їх доводи необґрун-тованими та безпідставними, вирок суду вважали законним та вмотивованим і просили залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження та обвинувачення, визнаного судом доведеним, дослідивши звукозапис судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення і зробив обґрунтований висновок про доведеність його вини. Вина обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.

Розглянувши доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та необхідності перекваліфікації його дій на ст. 124 КК України, оскільки, на їх думку, обвинувачений перебував в стані необхідної оборони і через обставини, які склалися, перевищив її межі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_10 і свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 стався конфлікт, який переріс в бійку між вказаними особами, яка була припинена, коли вийшла дружина обвинуваченого ОСОБА_16 і ОСОБА_6 з нею зайшов до квартири АДРЕСА_4 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, і вважає, що після того як обвинувачений потрапив до вказаної квартири, суспільно небезпечне посягання закінчилось і обвинувачений фактично не перебував в стані необхідної оборони, оскільки його життю, здоров`ю чи життю і здоров`ю інших осіб вже нічого не загрожувало, обвинувачений мав можливість уникнути подальшого конфлікту з потерпілим та мав змогу викликати правоохоронні органи.
Разом з тим, після того, як обвинувачений ОСОБА_6 опинився в квартирі, він взяв на кухні ніж, відчинив двері, вийшов на сходову площадку, де знаходився потерпілий ОСОБА_10 та наніс йому тілесні ушкодження.
Колегія суддів враховує об`єктивні обставини, які склалися під час вказаних подій та приходить до висновку, що підстав вважати, що обвинувачений оборонявся, не має, що в сукупності з іншими доказами, вказує на відсутність у діях обвинуваченого як необхідної оборони, так і перевищення її меж, оскільки фактично тілесні ушкодження були нанесені ним у той момент, коли ніякої загрози для нього не було.
Позиція сторони захисту щодо наявності реальної загрози з боку потерпілого та вказаних свідків для обвинуваченого та його близьких, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки нічого не перешкоджало обвинуваченому та свідкам ОСОБА_16 та ОСОБА_18 викликати правоохоронні органи для врегулювання конфлікту, а не виходити з квартири, як зазначили апелянти, знаючи, що потерпілий з товаришами мають намір продовжити з`ясування стосунків.
Для того, щоб встановити направленість умислу, необхідно враховувати зовнішній прояв діяння, який розкриває внутрішній (психічний) його процес, окреслює суб`єктивне ставлення особи до вчинюваних нею дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.
Аналізуючи в сукупності всі вищенаведені обставини а також докази, які були досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції, беручи до уваги роз`яснення Верховного суду України щодо правильного та однакового застосування законодавства при розгляді справ про злочини проти життя та здоров`я особи, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України від 7 лютого 20 03 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», враховуючи механізм та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, а саме, що обвинувачений наніс удар ножем, чим завдав проникаюче поранення черева з ушкодженням внутрішніх органів, враховуючи причини припинення злочинних дій обвинуваченого та інші обставини події злочину, колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачений заподіяв потерпілому тілесне ушкодження не з метою захисту від протиправних посягань потерпілого, а з умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, доводи обвинуваченого та його захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у стані необхідної оборони є неприйнятними.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника про нанесення обвинуваченому тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_10 та свідками ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , колегія суддів вважає, що такі обставини знаходяться поза межами даного обвинувачення і підлягають встановленню та перевірці під час досудового розслідування в рамках іншого кримінального провадження.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, суд повно, всестороннє дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив, у відповідності з законом, клопотання сторін, дав належну оцінку всім доказам: як тим, що підтверджують вину обвинуваченого, так і тим, на які сторона захисту посилалась, як на докази, що спростовують обвинувачення, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі висновки в її спростування, які ґрунтуються на досліджених у провадженні доказах.

Колегією суддів встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину та доведеності його вини у вчиненні цього злочину.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, зокрема і показанням тих свідків, про які вказують захисник та обвинувачений в своїх апеляційних скаргах, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, які в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим відповідні доводи сторони захисту слід вважати необґрунтованими.

Суд першої інстанції належним чином виконав вимоги кримінального процесуального закону, а саме п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, відповідно до якого, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Із вироку вбачається, що суд належним чином виклав ознаки умислу обвинуваченого, навів докази на підтвердження такого висновку, правильно визнав обвинуваченого винуватим у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК України.

На підставі вищевикладеного, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 про перекваліфікацію дій обвинуваченого на ст. 124 КК України, - є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні обвинуваченому покарання судом першої інстанції враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину який, відповідно ст. 12, 24 КК України, відноситься до категорії умисних тяжких злочинів, направлений проти закріплених Конституцією України природних та не відчужених прав людини: проти життя та здоров`я особи і має підвищений рівень суспільної небезпеки, а також враховано наслідки, які настали в результаті вчиненого злочину.

Судом першої інстанції належним чином враховано: дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, посередньо характеризується за місцем попереднього ув`язнення, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції правильно відніс рецидив злочину.
Враховуючи наведене, а також характер вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе виключно за умови ізоляції його від суспільства, обравши для цього достатній строк покарання для досягнення його мети, в тому числі й кари. Таке покарання, на думку колегії суддів, слід вважати достатнім, справедливим, співрозмірним, таким, яке відповідає принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо правильності вирішення цивільного позову потерпілого та розміру стягнення, колегія суддів вважає їх необґрунтованими. Із матеріалів кримінального провадження та вироку суду вбачається, що суд при вирішенні цивільного позову належним чином дотримався вимог ст. ст. 23, 1166, 1167, 1193 ЦК України та належним чином врахував обставини, які мають істотне значення для визначення розміру відшкодування немайнової шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_10 .

Так, судами першої та апеляційної інстанції враховується, що потерпілий внаслідок вчиненого злочину та заподіяних йому тяжких тілесних ушкоджень зазнав фізичний біль та моральне страждання внаслідок ушкодження здоров`я та необхідності медичного лікування, був позбавлений можливості певний період вести звичний спосіб життя та здійснювати роботу, а також враховується характер і обсяг душевних та психічних страждань, які зазнав потерпілий, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, характер немайнових втрат, їх тривалість, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням всього вищевикладеного, а також враховуючи значний період перенесених моральних страждань, виходячи із загальних засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про правильність та обґрунтованість розміру відшкодування моральної шкоди та про необґрунтованість доводів апеляційної скарги обвинуваченого.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст.ст. 87, 412 КПК України, які були б підставою для визнання деяких доказів недопустимими або для змінити чи скасування вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , в його інтересах, захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

___________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4