АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
- головуючого судді ОСОБА_1
- суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
- при секретарях ОСОБА_4
- за участю прокурорів ОСОБА_11
- потерпілого ОСОБА_13
- представника потерпілого ОСОБА_14
- захисника ОСОБА_15
- обвинуваченого ОСОБА_16
- ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянинУкраїни, з середньою спеціальноюосвітою, працюючий менеджером в ПП «Каталізатор сервіс», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -
- виправданий за ч. 1 ст. 122 КК України за невстановленням достатніх доказів для доведеності його винуватості із залишенням цивільного позову ОСОБА_13 без розгляду; -
В С Т А Н О В И Л А:
Органами досудового розслідування ОСОБА_16 було висунуто обвинувачення у тому, що він 20 вересня 2009 року, приблизно о 3 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку №4 по вул. Яблонської у м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час сутички з ОСОБА_13 , умисно наніс потерпілому удар кулаком правої руки в область щелепи, в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої щелепи зліва, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Вказані дії ОСОБА_16 були кваліфіковані органами досудового розслідування за ч. 1 ст. 122 КК України.
Постановляючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_16 , суд першої інстанції, як це зазначено у вироку, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, прийшов до висновку про те, що у судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого у спричиненні ОСОБА_13 тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, а обвинувачення ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України прокурором побудоване лише на припущеннях, що судом визнано недопустимим, оскільки порушує право обвинуваченого на захист.
Крім того, за вироком суду першої інстанції, досліджені у судовому засіданні докази, а саме: показання потерпілого ОСОБА_13 , показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , а також дані висновків судово-медичних експертиз, лише підтверджують факт наявності у потерпілого тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а тому їх не можна визнати достатніми для того, щоб зробити безспірний та єдино правильний висновок про те, що ці тілесні ушкодження потерпілому були спричинені саме обвинуваченим ОСОБА_16 при обставинах, що були викладені в обвинувальному акті.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_13 просить виправдувальний вирок щодо ОСОБА_16 скасувати та ухвалити новий вирок, який визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
При цьому апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичними обставинами справи, свідчить, на думку потерпілого, про упередженість суду та ігнорування судом доказів, наданих стороною обвинувачення. За твердженнями ОСОБА_13 , у суді першої інстанції було достовірно встановлено, що під час конфлікту між ним та ОСОБА_16 останній хапав його за одяг та наносив удари, у тому числі і в обличчя. Проте докази на підтвердження цих обставин, а саме показання свідків сторони обвинувачення та висновки судово-медичних експертиз були проігноровані судом та безпідставно прийняті до уваги показання свідків захисту, що саме потерпілий був ініціатором конфлікту.
Прокурор у кримінальному провадженні в своїй апеляційній скарзі також порушує питання про скасування виправдувального вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, яким просить визнати ОСОБА_16 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначення йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, із звільненням його на підставі ст. 75 КК України від відбування цього покарання з випробуванням та іспитовим строком на 3 роки.
Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи суперечливістю доказів, які були покладені в основу виправдувального вироку, відсутністю обґрунтувань, чому суд прийняв до уваги одні докази та відхилив інші. Також апелянт зазначає і про неналежну оцінку усій сукупності доказів, отриманих під час судового слідства та фактичне відхилення показань потерпілого та свідків, які беззаперечно вказують на те, що між ОСОБА_13 та ОСОБА_16 була обопільна бійка, під час якої ці особи наносили один одному удари руками та ногами, результатом якої і було спричинення потерпілому тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Заслухавши доповідь судді; повторно дослідивши наявні у кримінальному провадженні докази; вислухавши пояснення прокурора, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити; доводи потерпілого та його представника, які вважали доведеною винуватість ОСОБА_16 у висунутому йому обвинуваченні та просили постановити відносно нього обвинувальний вирок; пояснення захисника та виправданого ОСОБА_16 , які заперечували проти апеляційних скарг та просили залишити виправдувальний вирок відносно нього без зміни; провівши судові дебати та надавши ОСОБА_16 останнє слово; перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг; колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають задоволенню в частині скасування виправдувального вироку, постановленого відносно ОСОБА_16 та ухваленням відносно обвинуваченого нового вироку стосовно пред`явленого йому обвинувачення, з таких підстав.
Згідно із вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а зокрема вирок ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням вимог, передбачених цим Кодексом; на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду повинен ґрунтуватися на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх дійсних обставин кримінального провадження, а також із зазначенням кожного зібраного доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності усіх доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, які стали підставами для ухвалення цього вироку.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою, зокрема підстави для виправдання обвинуваченого з наведенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Разом з тим цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції належним чином не виконав, а під час апеляційного розгляду виявились наявними невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як убачається із матеріалів справи, суд першої інстанції, ухвалюючи відносно ОСОБА_16 виправдувальний вирок, фактично не надав належної оцінки усім доказам, представленим сторонами, у тому числі і тим, що були представлені стороною обвинувачення та фактично визнані судом допустимими, а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність пред`явленого особі обвинувачення та недостатність досліджених у судовому засіданні доказів щодо підтвердження наявності в діях ОСОБА_16 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
При цьому висновок суду першої інстанції про те, що показання свідків та висновки судово-медичних експертиз лише беззаперечно вказують на наявність у ОСОБА_13 середнього ступеню тяжкості тілесного ушкодження, проте не можуть бути підставами для того, щоб зробити безспірний та єдино правильний висновок про те, що ці тілесні ушкодження потерпілому були спричинені саме обвинуваченим ОСОБА_16 , фактично є необґрунтованим та таким, що не відповідає усій сукупності зібраних у кримінальному провадженні доказів.
За таких обставин, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_16 не може залишатися чинним та підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку.
При цьому колегія суддів визнає об`єктивно встановленими такі обставини кримінального провадження, відповідно до яких в нічний час 20 вересня 2009 року ОСОБА_16 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку №4 по вул. Яблонської у м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час сутички з ОСОБА_13 , умисно наніс потерпілому удар кулаком правої руки в область щелепи, в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої щелепи зліва, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Такий висновок суду апеляційної інстанції у повній мірі підтверджується сукупністю зібраних доказів, які були досліджені та перевірені, як судом першої інстанції, так і колегією суддів.
Так, будучи допитаним у суді апеляційної інстанції, потерпілий ОСОБА_13 , повністю підтвердивши та наполягаючи на своїх попередніх свідченнях, в категоричній формі стверджував, що 19 вересня 2009 року він був присутнім на святкуванні дня народження ОСОБА_18 . Під час перебування біля буд. АДРЕСА_2 , у потерпілого виник конфлікт з ОСОБА_16 , який, як зазначав ОСОБА_13 , відібрав у нього мобільні телефони. В процесі словесного конфлікту та бійки між ними, обвинувачений наніс йому удар рукою в обличчя, від чого ОСОБА_13 впав на землю. У подальшому, ОСОБА_16 у присутності інших осіб, які перебували на його боці, продовжував вести себе агресивно, а тому потерпілий вимушений був захищатись, у зв`язку із чим не заперечує, що між ним та обвинуваченим продовжувалась обопільна бійка, після чого ОСОБА_13 зміг втекти з місця події.
Після звернення до лікарні у ОСОБА_13 був виявлений подвійний перелом щелепи, садно долоні лівої руки та струс мозку, від чого він лікувався протягом 28 днів.
Крім того, відповідно до протоколу усної заяви (повідомлення про злочин) від 26 вересня 2009 року потерпілий ще при подачі заяви до правоохоронних органів вже в категоричній формі вказував, що був побитий ОСОБА_16 .
Також, допитані колегією суддів свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_22 , хоча і зазначали про те, що у зв`язку із сплином тривалого часу з моменту подій, усіх обставин на даний час не пам`ятають, однак не заперечували того, що 20 вересня 2009 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_16 виник конфлікт, під час якого обидва наносили удари один одному, зокрема і ОСОБА_16 наносив удари потерпілому в область обличчя.
При цьому, саме з огляду на зміст показань вказаних осіб під час апеляційного розгляду, колегія суддів визнає необґрунтованим твердження суду першої інстанції, що ці свідки не підтвердили факт застосування сили зі сторони обвинуваченого по відношенню до ОСОБА_13 .
До того ж, допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , які, як правильно зазначив суд першої інстанції, хоча і не були очевидцями подій, проте, виходячи із змісту показань вказаних осіб, викладених у вироку, достовірно знали не тільки від потерпілого, а й від свідка ОСОБА_18 , що ОСОБА_13 був побитий у ніч на 20 вересня 2009 року ОСОБА_16 .
Більш того, як убачається із постанови слідчого СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 07 квітня 2010 року, якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_16 за ст. 186 ч. 2 КК України, при прийнятті такого рішення слідчими органами було, зокрема, встановлено, що у вказаний раніше час та зазначеному місці ОСОБА_16 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сутички з ОСОБА_13 умисно спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи. При цьому, таке процесуальне рішення, яке на даний час є чинним та будь-ким із учасників провадження не оспорювалось та не було оскаржено, слідчі органи обґрунтовували не тільки показаннями ОСОБА_13 , а й показаннями свідка ОСОБА_18 , який вказував, що бачив, як потерпілий та ОСОБА_16 під час обопільної бійки наносили один одному удари, а також показаннями самого обвинуваченого, відповідно до яких він ( ОСОБА_16 ) в процесі конфлікту з ОСОБА_13 , будучи обуреним діями потерпілого, який розірвав йому футболку та наніс удар рукою по голові, щосили наніс ОСОБА_13 кулаком правої руки удар у ліву сторону голови, від чого останній впав на землю.
При цьому цей доказ, хоча і був наданий стороною обвинувачення, проте не був належним чином оцінений судом першої інстанції, що також вплинуло на результати судового розгляду.
Крім того, згідно із висновком судово-медичної експертизи від 03.12.2009 року, у ОСОБА_13 були виявлені: садно на лівій кисті та перелом нижньої щелепи, які відносяться відповідно до категорії легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я), які були спричинені тупим предметом (предметами) та могли утворитися 20 вересня 2009 року.
А за висновком комісійної судово-медичної експертизи від 09.04.2014 року характер переломів нижньої щелепи у ОСОБА_13 (косий гілки та вертикальний тіла), з урахуванням загальної «геометрії» нижньої щелепи, свідчить про те, що дані переломи утворились за єдиним можливим механізмом внаслідок одноразової дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею (на кшталт кисті людини, що зібрана у кулак) в ліву частину обличчя (ділянку гілки нижньої щелепи зліва) потерпілого за механізмом удару, і утворення даних переломів внаслідок падіння потерпілого на площину, у тому числі на землю, повністю виключалось. Що стосувалось наявності у ОСОБА_13 перелому відростку лівої ліктьової кісти, то будь-яких судово-медичних даних у експертів не було.
До того ж, всупереч висновків суду першої інстанції, дані судово-медичних експертиз, об`єктивність яких будь-яких сумнівів не викликає, не тільки встановили наявність у потерпілого середньої тяжкості тілесного ушкодження, а й фактично повністю підтвердили показання ОСОБА_13 щодо механізму спричинення таких тілесних ушкоджень, а тому у сукупності із наведеними раніше доказами також вказують на обґрунтованість висунутого ОСОБА_16 обвинувачення.
Факт обопільної бійки між потерпілим та обвинуваченим також відповідав і висновку судово-медичного дослідження від 22 вересня 2009 року про виявлення у ОСОБА_16 легких тілесних ушкоджень у вигляді синців на обличчі, правому плечі, лівому колінному суглобі, на шиї, а також садна на долонях обох кистей в проекціях підвищень та пальців, лівого суглобу.
При цьому, доводи обвинуваченого та його захисника про те, що потерпілий міг отримати зазначені тілесні ушкодження в іншому місці та при інших обставинах, після того, як залишив місце пригоди, є фактично лише припущеннями сторони захисту, а крім того є такими, що були повністю спростовані наведеними у вироку суду апеляційної інстанції доказами. З цих же підстав суд апеляційної інстанції визнає неспроможними і доводи обвинуваченого про те, що він не бив потерпілого.
Що ж стосується заяв ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_16 крім спричинення йому середньої тяжкості тілесного ушкодження також заволодів його мобільними телефонами та наносив йому удари разом з іншою особою не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обвинувачення ОСОБА_16 в цій частині не пред`являлось та судом не розглядалось. Більш того, постановою слідчого СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 07 квітня 2010 року за фактом заволодіння мобільними телефонами ОСОБА_16 відносно останнього було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ч. 2 ст. 186 КК України, і це процесуальне рішення не було оскаржено потерпілим і його представником, на даний час є чинним та не скасоване.
За таких обставин, саме зазначені раніше докази, які колегія суддів визнає такими, що відповідають дійсності, та є допустимими, дають суду апеляційної інстанції усі підстави вважати достовірно встановленими обставини, що були зазначені в обвинувальному акті, а також повністю доведеною винуватість ОСОБА_16 у вчиненні ним кримінального правопорушення, у зв`язку із чим судова колегія кваліфікує дії обвинуваченого, які виразилися у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя, але таке, що потягло тривалий розлад здоров`я, за ч. 1 ст. 122 КК України.
Призначаючи ОСОБА_16 покарання, за відсутності обставин, передбачених ст. 49 КК України, оскільки обвинувачений під час досудового розслідування неодноразово оголошувався у розшук, колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який згідно із ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, обставину, що обтяжує покарання, - скоєння правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має родину та займається суспільно-корисною працею, на спецобліках у лікарів не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, у зв`язку із чим приходить до висновку про необхідність визначення ОСОБА_16 покарання, в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі.
При цьому враховуючи дані про особу ОСОБА_16 , а також з огляду на конкретні обставини справи, тривалий час, що сплинув з моменту подій та відсутність будь-яких відомостей про негативну поведінку обвинуваченого на даний момент, його вік та сімейний стан, колегія суддів вважає можливим виправлення ОСОБА_16 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування визначеного судом апеляційної інстанції покарання, однак зі здійсненням за ним нагляду органами внутрішніх справ протягом іспитового строку, який визначається у межах ст. 75 КК України, та з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку із чим апеляційна скарга прокурора і в цій частині підлягає задоволенню
Крім того, відповідно до положень ст. 404 КПК України щодо меж апеляційного розгляду, оскільки самим потерпілим в апеляційній скарзі не порушувались питання щодо вирішення його цивільного позову, апеляційна скарга прокурора в частині необхідності задоволення цього позову задоволена бути не може, а тому вирок суду першої інстанції в частині залишення цивільного позову без розгляду слід залишити без змін. При цьому таке рішення будь-яким чином не порушує права потерпілого та не перешкоджає ОСОБА_13 звернутись з відповідним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_13 задовольнити.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_17 задовольнити частково.
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року в частині виправдування ОСОБА_16 скасувати та ухвали в цій частині новий вирок, яким:

ОСОБА_16 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за цим законом про кримінальну відповідальність призначити ОСОБА_16 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_16 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_16 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації у ці органи.

В решті вирок Солом`янського районного суду м. Києва залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/37/2015
Категорія ч. 1 ст. 122 КК України
Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_24
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1