Справа № 495/7036/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.10.2015 року м. Білгород - Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Білгород-Дністровський клопотання адвоката ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу домашнього арешту у відношенні ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу домашнього арешту у відношенні ОСОБА_5 , яке мотивує наступним.
На день розгляду даного клопотання ОСОБА_5 знаходиться під вартою більш 6 років, справа за його звинуваченням двічі поверталася на додаткове розслідування в порядку КПК України (в редакції 1960 р.). На даний час вироку, який набрав чинності немає, тобто вина ОСОБА_5 на сьогодні не доведена. Підозра не є обґрунтованою, тому що не проведено слідчих дій, викладених в постанові Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.02.2015 р. та інших необхідних слідчих дій, направлених на встановлення істини по справі, оскільки слідчий переписав повідомлення про підозру з документів кримінальної справи, яка була направлена на додаткове розслідування не вдаючись до подробиць. На даний час по вказаній справі проводиться додаткове розслідування. ОСОБА_5 раніше не судимий і ніколи не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності; має постійну адресу реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 ; має дуже позитивні характеристики з місць проживання, навчання та проходження військової служби. ОСОБА_5 не має сенсу ховатися від органів досудового розслідування та суду, оскільки, відповідно до ч.4 ст.49 КК України строк давності за даний злочин визначається судом. Таким чином, на думку адвоката ОСОБА_4 , ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні. Далі, адвокат зазначає, що в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.12.2014 року № 14 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанцій процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» зазначено, що однією із підстав для розгляду питання про доцільність зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальних справах, що розглядаються судами в порядку КПК 1960 р., є фактична тривалість його застосування.

Крім того, як вказує адвокат ОСОБА_4 , у Європейському суду з прав людини вироблена усталена судова практика та сформульовані основні «правові позиції» щодо вимог, які зобов`язані дотримуватися держави за п.3 ч.1 ст.5 конвенції. Зокрема, у рішеннях Європейського суду з прав людини, наголошується на тому, що згідно з п.3 ч.1 ст.5 конвенції особу, обвинувачену в правопорушенні, має бути звільнено до судового розгляду, якщо держава не доведе існування «відповідних і достатніх» підстав для подальшого тримання її під вартою (рішення від 8.06.95 у справі «Ягчі і Саргін проти Туреччини»), Щоб дотриматися цієї вимоги, національні судові органи повинні дослідити всі факти «за» і «проти» існування реального суспільного інтересу, який за належного врахування принципу презумпції невинуватості виправдовує відступ від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях, якими вони відмовляють у задоволенні клопотання про звільнення. Встановлення таких фактів та підміна національних органів влади, які постановили рішення щодо тримання під вартою, не є завданням ЄСПЛ. Суд має з`ясувати, чи є у справі порушення вимог п.3 ч.1 ст.5 Конвенції, насамперед, виходячи з підстав, викладених у відповідних рішеннях національних судів і фактів, зазначених заявником у його скаргах (рішення у справі «Лабіта проти Італії»). У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обгрунтованої підозри щодо скоєння заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).У своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що тяжкість злочину, скоєного обвинуваченим, та ризик його ухилення від слідства залишаються єдиними підставами для відмови суду в задоволенні клопотань про звільнення. Проте згідно з п.3 ч.1 ст.5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обгрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи й судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення від 21.12.2000 у справі «Яблонський проти Польщі», рішення від 23.09.98 у справі «I.A. проти Франції», рішення від 4.10.2001 у справі «Іловецький проти Польщі»). При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). В усіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди -мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 у справі «Вренчев проти Сербії»). Порушення вимог п.3 ч.1 ст.5 Конвенції у справі «Іззетов проти України» встановлено з огляду на те, що тримання заявника під вартою протягом 5 років та 3 місяців до його засудження не мало достатньо вагомих підстав з огляду на те, що він раніше не був судимий та його було обвинувачено в участі лише в одному епізоді злочинної діяльності групи. Порушення вимог п.3 ч..1 ст.5 Конвенції у справі «Цигоній проти України» полягало в тому, що рішення судів про продовження строку тримання заявника під вартою не містили належних та достатніх підстав для такого тримання та національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів. Порушення вимог п.3 ч.1 ст.5 Конвенції у справі «Паскал проти України» встановлено з огляду на те, що протягом певних періодів заявника тримали під вартою або без будь-якого рішення суду, або на підставі рішення, яке не містило належного обгрунтування застосування такого запобіжного заходу. Порушення вимог п.3 ч.1 ст.5 Конвенції у справі «Плєшков проти України» визнано у зв`язку з тим, що в рішеннях про продовження строку тримання заявника під вартою національні суди не зазначали належних та відповідних підстав для такого тримання (Київський районний суд м.Харкова, Апеляційний суд Харківської області). Порушення вимог п.3 ч.1 ст.5 Конвенції у справі «Третьяков проти України» констатовано з огляду на те, що в рішеннях суду (Дзержинський районний суд м.Харкова), згідно з якими продовжувалось застосування до заявника запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, були відсутні відповіді на аргументи заявника щодо незаконності тримання його під вартою. Порушення вимог п.3 ч.1 ст.5 Конвенції у згаданих вище рішеннях ЄСПЛ констатувалося, як правило, у зв`язку з: відсутністю у рішеннях суду про тримання особи під вартою посилання на те, що саме з обставин справи змусило суд дійти висновку про актуальність законодавчо визначених підстав для тримання особи під вартою. Так, наприклад, суд часто як підставу для продовження тримання особи під вартою зазначав, що в разі звільнення підозрюваний (підсудний) може ухилитися від слідства та перешкоджати встановленню істини, не зазначаючи, що саме з обставин справи змусило його дійти такого висновку; відсутністю в рішеннях щодо продовження тримання особи під вартою аналізу актуальності ризиків, які на початку слідства були підставою для взяття під варту. Підхід ЄСПЛ до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового розслідування, так і судового розгляду грунтується на презумпції, що з перебігом ефективного особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обгрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право на свободу особи; відсутністю у рішеннях щодо тримання особи під вартою аналізу можливості застосування інших, окрім взяття під варту, запобіжних заходів. На підставі викладеного та з посиланням на статтю 193 КПК України, просить суд застосувати до ОСОБА_5 , 1986 року народження, запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням та обмеженням волі - домашній арешт.

Судові засіданні з розгляду даного клопотання були призначені судом на 29 вересня 2015 року на 15.00 годин, 30 вересня 2015 року на 15.00 годин, та на 01 жовтня 2015 року на 14.15 годин.

Адвокат ОСОБА_4 у судові засідання 29 вересня, 30 вересня 2015 року та 01 жовтня 2015 року не з`явився про час та місце судових засідань був сповіщений телефонограмою та шляхом надіслання листа електронною поштою, будь-яких заяв на адресу суд не надавав.

Підозрюваний ОСОБА_5 у судове засідання не доставлений, згідно його заяв, які є у матеріалах клопотання, у зв`язку з відсутністю його адвоката він відмовляється від виходити з ізолятора тимчасового утримання, оскільки його права та свободи були неодноразово порушені.

Прокурор Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 у судовому засіданні з посиланням на вимоги статті 201 КПК України, відмовити у задоволенні клопотання, оскільки воно має бути розглянуто протягом трьох днів.

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши прокурора Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 , суд приходить до наступного.

Згідно ч. 4 статті 201 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно ч. 5 статті 201 КПК України, слідчий суддя, суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядались слідчим суддею.

28 вересня 2015 року слідчим суддею Білгород-Дністровського міськарйонного суду Одеської області ОСОБА_6 була винесена ухвала, згідно якої клопотання прокурора Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 було задоволено; продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_5 строком на 60 днів, тобто до 26 листопада 2015 року включно.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, а саме, факт того, що з дня винесення ухвали про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_5 пройшло три дня, у клопотанні, яке знаходиться зараз на розгляді у слідчого судді ОСОБА_1 не вказано жодних нових обставин, які не були предметом дослідження при винесенні 28 вересня 2015 року слідчим суддею ОСОБА_6 ухвали про продовження строку тримання під вартою,суд приходить до висновку, що клопотання адвоката ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу домашнього арешту у відношенні ОСОБА_5 підлягає залишенню без розгляду.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 201 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу домашнього арешту у відношенні ОСОБА_5 - залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя