Номер провадження: 11-кп/785/110/16
Номер справи місцевого суду: 499/660/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

судів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 та заступника прокурора Одеської області ОСОБА_8 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 29.10.2015 р. по об`єднаному судовому провадженню № 499/660/15-к, в яке об`єднані кримінальні провадження №0000065 від 12.03.2015 р. та № 0000245 від 06.07.2015 р. відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Іванівка Іванівського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 162 ч. 1, 185 ч.2 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Казгулак Туркменського району Ставропольського краю, РФ, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не маючого судимості,

обвинуваченого в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 162 ч. 1, 185 ч.2, 185 ч.2,185 ч. 3 , 185 ч.3 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт. Іванівка Іванівського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 29.10.2015 р. ОСОБА_12 засуджений за ст. 162 ч. 1 КК України до 2-х років обмеження волі; за ст. 185 ч. 2 КК України до 3-х років обмеження волі; на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено до відбування покарання у вигляді 3-х років обмеження волі; ОСОБА_7 засуджений за ст. 162 ч. 1 КК України до 2-х років обмеження волі; за ст. 185 ч. 2 КК України до 3-х років обмеження волі; за ст. 185 ч. 3 КК України до 3-х років позбавлення волі; за ст. 185 ч. 2 КК України до 3-х років обмеження волі; за ст. 185 ч. 3 КК України до 3-х років позбавлення волі; на підставі ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено до відбування покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі; ОСОБА_13 засуджений за ст. 185 ч. 3 КК України до 3-х років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 ч. 1 п.п. 3, 4 КК України

Вказаним вироком ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 засуджені за скоєння злочинів за наступних обставин.

12.03.2015 року близько 10:00 години, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_12 з метою справити свої природні потреби, проникли через відсутній віконний отвір до нежилої будівлі за адресою: АДРЕСА_4 . Проникнувши до середини будівлі, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 побачили заваляну стінку, яка вела до житлової кімнати ОСОБА_14 , після чого в них виник інтерес пройти до житлової кімнати ОСОБА_14 та оглянути житлову частину будівлі.

Потрапивши до квартири ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 виявили сантехніку, а саме: унітаз разом із змивним бачком та кришкою, вмивальник та тюльпан, білого кольору фірми «Перлина», які були запаковані у картоні коробки заводом виробником. Побачивши вищевказані речі, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_12 таємно викрасти чуже майно з метою особистого матеріального збагачення, на що ОСОБА_12 погодився.

Реалізуючи свої злочинні наміри, цього ж дня, точний час слідством не встановлено, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_12 , таємно викрали вищезазначене майно, винесли його через пошкоджену стіну будівлі та переховали його у нежилій частині будівлі за адресою: АДРЕСА_5 , з наміром знайти покупця на викрадене майно та продати його.

Цього ж дня, близько 17:00 години, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_12 знайшли покупця на викрадене майно та здійснили його реалізацію за 700 гривень мешканцю АДРЕСА_6 , ОСОБА_15 , чим заподіяли потерпілій ОСОБА_14 матеріальний збиток у прозмірі 1100 гривень.

Також в кінці червня 2015 року, точного часу слідством не встановлено, ОСОБА_7 , працюючи на території садиби по АДРЕСА_7 , яка належить ОСОБА_16 , помітив в господарському приміщені металеву драбину, яку через декілька днів викрав, проникнувши на територію садиби через відкриту хвіртку, та відразу ж її продав за 20 гривень жителю смт. Іванівка ОСОБА_17 .

Через якийсь час після викрадення драбини, ОСОБА_7 повторно проник через відкриту хвіртку на територію садиби, яка належить ОСОБА_16 та викрав з господарського приміщення алюмінієвий бідон та одноосний візок, які також продав за 50 гривень жителю смт. Іванівка, ОСОБА_17 , чим заподіяв матеріальну шкоду ОСОБА_16 на суму 750 гривень.
Крім того, 11.08.2015 року, приблизно в 11:00 годин, ОСОБА_7 знаходився біля магазина «Подарунки», який розташований в смт. Іванівка, вул. Леніна, 98, Іванівського районна, Одеської області, помітив велосипед біло-червоного кольору, марки «Мустанг», який був спертий на стінку магазина «Подарунки» та переконавшись, що його ні хто не бачить, повторно здійснив крадіжку велосипеда марки «Мустанг», який належить ОСОБА_18 та продав його за 100 гривень жителю смт. Іванівка ОСОБА_19 , чим заподіяв матеріальну шкоду потерпілій на суму 2200 гривень.
18.08.2015 року, близько 21:00 години, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_13 , знаходячись по місцю мешкання в АДРЕСА_8 , вживали горілку та за пропозицією ОСОБА_7 , договорились здійсни ти крадіжку майна з будинку, розташованого в АДРЕСА_8 , який належить ОСОБА_20 . Зайшовши, , на територію садиби при відсутньому огородженні, викрали з неї металеву ванну білого кольору, ємкістю 170 літрів, . чим заподіяли йому матеріальну шкоду на суму 1800 грн. ОСОБА_7 вчинив крадіжку повторно.

В апеляційній сказі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок, призначивши йому більш м`яке покарання, застосувати ст. 69 КК України, посилаючись на те, що суд не взяв до уваги , що він розкаюється у скоєному, активно сприяв розкриттю злочинів, на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, він є єдиним годувальником в родині, а також те, що він страждає на тяжкі захворюванні, такі як гепатит та туберкульоз, а судимість в силу ст. 89 КК України в нього погашена.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області просить вищезазначений вирок суду скасувати, а матеріали кримінального провадження направити на новий судовий розгляд у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог п.п.3, 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ч. 1 ст. 412 КПК України, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та немотивованим, оскільки судом невірно кваліфіковані дії ОСОБА_7 і за ст. 185 ч. 2 КК України - не зазначено такі кваліфікуючі ознаки як «повторність» та за ст. 185 ч. 3 КК України «повторність за попередньою змовою». Крім того, як зазначає апелянт, судом було порушено вимоги ст. 349 ч.3 КПК України та не було роз`яснено обвинуваченим її зміст. Також прокурор вказує на те, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілих, які не були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляцію прокурора та заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 ; розглянувши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляція обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а апеляція прокурора задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та вправі вийти за ці межі, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження спочатку (05.06.2015 р.) до суду надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_12 та ОСОБА_7 за ст.162 ч.1, ст.185 ч.2 КК України по факту крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_14 , по якому з різних причин підготовче засідання проведено не було.

04.09.2015 р. до суду надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 по фактах вчинення кримінальних правопорушень відносно потерпілої ОСОБА_16 (два епізоди), відносно потерпілої ОСОБА_18 та відносно потерпілого ОСОБА_20 - за ст.ст.185 ч.3,185 ч.2,185 ч.3 КК України; стосовно ОСОБА_13 за фактом крадіжки у потерпілого ОСОБА_20 за ст. 185 ч.3 КК України, підготовче засідання по якому було призначено на 10-00 годину 10.09.2015 р.

В підготовче судове засідання 10.09.2015 р. з`явились всі потерпілі - ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , але з невідомих причин головуючий відклав підготовче засідання на 14-00 годину цього ж дня, потерпілі в судове засідання не з`явились, залишили суду заяви про розгляд кримінального провадження у їх відсутність. Проте у журналі підготовчого судового засідання (а.п.37 т.2) вказано, що обвинувальний акт розглядався в присутності вказаних потерпілих, тоді як із змісту журналу видно, що вони були відсутні.

В даному підготовчому судовому засіданні, не вирішуючи питання про можливість призначення судового розгляду за обвинувальним актом, суд виніс ухвалу про об`єднання кримінального провадження за даним обвинувальним актом (який надійшов 04.09.2015 р.), з кримінальним провадженням за попереднім обвинувальним актом, який надійшов до суду ще 05.06.2015 р. та по якому також не було проведено підготовче судове засідання, пославшись на ст. 334 ч.1 КПК України, якою передбачена можливість об`єднання кримінальних проваджень.

При цьому суд не взяв до уваги, що поки не вирішено питання про можливість призначення обвинувальних актів до розгляду питання про об`єднання кримінальних проваджень не може вирішуватись.

За результатами підготовчого судового засідання 28.10.2015 р. суд за усним клопотанням прокурора (в порушення вимог ч.3 ст.315, розділу ІІ КПК) обрав всім. обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою та прийняв рішення про призначення судового розгляду об`єднаного кримінального провадження на 11:00 годин 29.10.2015 р., вказавши в ухвалі, що обвинувальні акти відповідають вимогам КПК.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, так як в обвинувальному акті від

05.06.2015 р. повністю відсутнє формулювання обвинувачення за ст. 162 ч.1 КК України стосовно обох обвинувачених, а запис, названий як «формулювання обвинувачення» не є такий, так як не містить необхідних даних про злочин - час вчинення, місце вчинення, предмет злочину, розмір завданої шкоди, мотиви, що вказує на явну невідповідність обвинувального акту вимогам ст.291 ч.5 КПК України.

Суд не взяв до уваги, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України.

В такому випадку відсутність в обвинувальному акті викладу самого обвинувачення, явно порушувало право ОСОБА_7 та ОСОБА_12 на захист та було перешкодою для призначення судового розгляду.

Вказані порушення вимог КПК хоч і не зазначені в ч.2 ст.412 та ч.1 ст.415 КПК України, як підстави для безумовного скасування рішення суду першої інстанції, але з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК України визнаються апеляційним судом суттєвими, так як перешкодили суду в подальшому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як видно зі змісту вироку, він не відповідає вимогам ст.ст. 368, 370, 374 КПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України в мотивувальній частині обвинувального вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Проте, як видно із мотивувальної частини вироку, суд взагалі не сформулював обвинувачення стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_12 за обставинами проникнення їх у квартиру потерпілої ОСОБА_14 , зазначивши у вироку, що зі змісту наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачаються певні обставини.

Не встановивши обставини вчинених кримінальних правопорушень, при фактичній відсутності висунутого обвинувачення, суд призначив обвинуваченим реальні суворі покарання, що є явно незаконним.

Відповідно до змісту вироку, він ухвалений за результатами розгляду кримінального провадження в порядку ст. 349 ч.3 КПК України без дослідження доказів. З цього приводу у вироку зазначено, що рішення про недоцільність дослідження доказів було прийнято судом при відсутності заперечень учасників судового провадження та при відсутності сумнівів правдивості свідчень всіх обвинувачених.

Ч.3 ст. 349 КПК України встановлено, що суд має право (а не зобов`язаний) визнати недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не спростовуються, але при цьому суд має з`ясувати, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному суді.

Проте зміст обвинувального акту від 05.06.2015 р., в якому фактично відсутнє формулювання обвинувачення, а обставини кримінальних правопорушень, як вони були встановлені в ході досудового розслідування, містять суттєві протиріччя, вказує на те, що суд не тільки не переконався в тому, що обвинувачені правильно розуміють зміст цих обставин кримінальних правопорушень, які ставляться їм в провину, а й сам не розумів цих обставин.

Так, при викладенні обставин вчинення кримінальних правопорушень 12.03.2015 р., вказано, що ОСОБА_7 і ОСОБА_12 з метою справити свої природні потреби проникли через відсутній віконний отвір до нежилої будівлі, пройшовши до середини якої, побачили заваляну стінку до жилої кімнати ОСОБА_14 . Через заваляну стінку вони пройшли до квартири та оглянули житлову частину будівлі, де виявили сантехніку, яку вкрали.

Із цих обставин абсолютно не зрозуміло як через заваляну стінку можна попасти в житлову кімнату (чи може вона бути житловою) і чи взагалі в такому приміщенні може бути житлова частина будівлі, хто там проживав.

В обставинах вчинення кримінального правопорушення стосовно майна ОСОБА_20 , викладених в обвинувальному акті, чітко зазначено, що обвинувачені зайшли на територію садиби ОСОБА_20 при відсутності огородження, оглянули садибу, побачили металеву ванну, яку вкрали. А в обвинуваченні факт того, що садиба не мала ніякого огородження не вказано і при цьому дії ОСОБА_7 і ОСОБА_13 кваліфіковано за ст. 185 ч.3 КК України, тоді як відповідно до п.22 Постанови №10 від 06.11.2009 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про злочини проти власності» роз`яснено, що не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, територія і на яку вхід сторонніх осіб є вільним.

В обвинуваченні по даному епізоду значиться, що ванна коштує 1800 грн. нова. При цьому не з`ясовано, в якому стані була викрадена ванна, яка знаходилась на території з вільним доступом.

В журналі судового засідання відсутні дані про те, що судом приймалось рішення про розгляд провадження в порядку ч.3 ст. 349 КПК без дослідження доказів.

Допит обвинуваченого ОСОБА_12 разом з відповідями на запитання, продовжувався дві хвилини, ОСОБА_7 - одну секунду, а обвинуваченого ОСОБА_13 - хвилину (а.п.116-117 т.1), що свідчить про те, що фактично допит цих осіб не проводився з метою переконатися, чи дійсно вони вчиняли злочини та при яких обставинах.

Крім того, відповідно до звукозапису судового засідання, після роз`яснення наслідків розгляду справи без дослідження доказів, суд з`ясував чи зрозумілі такі наслідки тільки у одного обвинуваченого (невідомо кого), а інші на питання суду не відповідали.

Таким чином доводи прокурора про порушення судом вимог ст. 349 КПК України є обґрунтованими.

Також є обґрунтованими і доводи прокурора про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як видно з вироку, суд, як і прокурор в обвинувальних актах, кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 по тотожних епізодах, які мали ознаки повторності, але не складали сукупності злочинів окремо по кожному епізоду, що не відповідає вимогам ст.ст. 32, 33 КК України та роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №7 від 04.06.2010 р. «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», де зазначено, що в разі, якщо злочини утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину, то їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Неправильна кваліфікація дій ОСОБА_7 потягла за собою неправильне застосування закону при призначенні покарання - суд двічі призначив карання за ст. 185 ч.2 і двічі за ст. 185 ч.3 КК України та при призначенні покарання за сукупністю злочинів застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим при призначенні однакових покарань, що є явним порушенням закону.

При розгляді кримінального провадження суд порушив і права потерпілих, розглянувши кримінальне провадження в їх відсутність, в тому числі і підготовче засідання.

Як зазначено вище, в підготовче судове засідання з`явились троє потерпілих, проте з незазначених у журналі судового засідання причин, без з`ясування в судовому засіданні думки потерпілих судове засідання було перенесено на 14:00 годин, потерпілі написали заяви про розгляд кримінального провадження у їх відсутність. При цьому, якщо потерпілі ОСОБА_16 (а.ап.28 т.2) та ОСОБА_20 (а.п.30) в своїх заявах вказали про повернення їм викраденого, то потерпіла ОСОБА_18 (а.п.35 т.2 і потерпіла ОСОБА_14 (а.п. 32 т.1) з цього приводу ніяких даних суду не повідомили і суд не з`ясував чи відшкодована їм шкода, чи не має у них матеріальних претензій до обвинувачених. Надалі суд не повідомляв ні ОСОБА_18 , ні ОСОБА_14 про час розгляду кримінального провадження.

Не зважаючи на те, що питання про відшкодування збитків цим потерпілим залишилось не з`ясованим, суд в порушення ст. 325 КПК України не тільки розглянув справу у їх відсутність, а навіть не вирішував в судовому засіданні питання про можливість розгляду кримінального провадження у відсутності цих потерпілих.

Звертає на себе увагу і та обставина, що в обвинувальному акті та вироку потерпіла значаться як « ОСОБА_21 », а в заяві вона вказала своє прізвище як « ОСОБА_21 ». Також суд не з`ясував як правильно пишеться прізвище потерпілого « ОСОБА_22 » (так вказано в його заяві), тоді як в обвинувальному акті значиться «Босарт»

Також не відповідає дійсності зміст журналів судового засідання, в яких зазначено, що кримінальне провадження розглядається у присутності потерпілих, тоді як ні в одному судовому засіданні їх не було (а.п.37 т.2, 27 т.1,33 т.1,37 т.1, 43,54, 60, 66, 81, 115 т.1), що видно із перебігу судових засідань.

Журнали судового засідання не відповідають вимогам п.1, 2, 4,5 ст. 108 КПК.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Є обґрунтованими і доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що у суду не було підстав визнавати обтяжуючою обставиною те, що він був раніше неодноразово судимий, так як всі його судимості погашені.

Вказуючи на дану обставину у вироку, суд не мотивував свій висновок чому вважає ОСОБА_7 раніше судимим при тому, що його судимості відповідно до ст. 89 КК України погашені.

Також суд необґрунтовано вказав, що ОСОБА_7 є неодруженим, що спростовується представленим апеляційному суду свідоцтвом про одруження.

Крім того, суд належним чином не з`ясував стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 та наявність можливості працювати через хвороби та не прийняв ці дані до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до матеріалів, які представлені апеляційному суду, ОСОБА_7 страждає рядом тяжких хвороб, в тому числі туберкульозом, гепатитом. Його дитина також страждає тяжким захворюванням.

Судом не дана оцінка довідці на а.п. 110 т.1 про те, що ОСОБА_7 на території смт. Іванівка не проживає, тоді як він постійно з`являвся до суду за кожним викликом за адресою, вказаною в обвинувальному акті.

Також призначаючи ОСОБА_12 реальне покарання у виді 3-х років обмеження волі, який раніше не судимий та при відсутності обтяжуючих обставин, при наявності сукупності пом`якшуючих обставин, суд фактично не взяв до уваги, що злочини не є тяжкими та обставини їх вчинення і ніяким чином не мотивував своє переконання, що виправлення ОСОБА_12 не можливе без ізоляції його від суспільства та не мотивував необхідність призначення покарання у такому розмірі.

Таким чином вирок і в частині призначення покарання не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Відповідно до інстанційної підсутності, встановленої ст. 33 КПК України, та повноважень апеляційного суду з перегляду судових рішень суду першої інстанції, апеляційний суд не може постановити новий вирок чи змінити вирок, який оскаржується, доповнивши його іншими доводами, зважаючи на фактичну відсутність викладу обвинувачення у вироку та те, що обвинувачення не було висунуте ОСОБА_7 та ОСОБА_12 за епізодом стосовно потерпілої ОСОБА_14 та з огляду на грубе порушення вимог ст. 349 ч.3 КПК України. Вказані недоліки можуть бути усунуті тільки шляхом призначення нового розгляду в суді першої інстанції, який відповідно до ст. 416 КПК України починається з підготовчого провадження, в ході якого суд має право прийняти одне із рішень, передбачених ст. 314 КПК України, в тому числі повернути прокурору обвинувальний акт для усунення недоліків.

Таким чином, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 ч.1 п.1 КПК України, визнає їх підставою для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження у відповідності до вимог ст. 416 КПК України.

При цьому в ході нового розгляду в підготовчому засіданні суду необхідно визначитись чи відповідає обвинувальний акт, який надійшов до суду 05.06.2015 р. за своїм змістом вимогам ст. 291 КПК України та прийняти відповідне рішення, передбачене ст. 314 КПК. У разі призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно обвинувачених суду першої інстанції в ході судового розгляду необхідно дотримуватись вимог КПК, КК України та ухвалити по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином, усунувши вказані вище недоліки та порушення закону, в тому числі ретельно дослідити дані про особу кожного обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України апеляційний суд в ухвалі має прийняти рішення щодо запобіжного заходу.

Відповідно до вироку суду запобіжний захід стосовно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 судом на час вступу вироку в законну силу не обирався. Стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який був обраний судом в підготовчому засіданні 28.10.2015 р. без письмового клопотання прокурора. Крім того, суд обрав ОСОБА_7 найсуворіший запобіжний захід, виходячи з того, що він раніше судимий та є ризик ухилення обвинуваченого від суду, тоді як всі судимості ОСОБА_7 погашені і він постійно з`являвся до суду, що спростовує вказані доводи.

Приймаючи до уваги викладене, та те, що вирок, по якому ОСОБА_7 призначено реальне покарання у виді позбавлення волі - скасовано, підстав тримати його під вартою колегія суддів не вбачає. Обґрунтоване письмове клопотання про обрання йому іншого запобіжного заходу від сторони обвинувачення до апеляційного суду не надходило. Крім того, питання про обрання запобіжного заходу не може бути вирішене у відсутність обвинуваченого.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати, звільнити його з-під варти.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 416, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково, апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 29.10.2015 року відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 - скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в тому ж суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.

Запобіжний захід, обраний судом стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, скасувати.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4