Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 26 січня 2016 року касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000798 на вирок Баришівського районного суду Київської області від 6 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року.

Вироком Баришівського районного суду Київської області від 6 квітня 2015 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Суми, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України на 7 років позбавлення волі.

На підставі ст. 94 КК України застосовано до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у виді примусового амбулаторного лікування у психіатра за місцем відбування покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Кримінальне провадження розглянуто за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_5 .
У касаційній скарзі захисник просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому посилається на неповноту встановлення судами обставин, які мають значення для встановлення істини по справі. Вважає, що суд апеляційної інстанції не дав оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженого доводам, відповідно до яких умислу на позбавлення життя потерпілого у засудженого не було, оскільки він діяв при перевищенні меж необхідної оборони та захищався від протиправних дій потерпілого. Одночасно посилається на те, що апеляційним судом не було роз`яснено право, порядок та строки оскарження до суду касаційної інстанції.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 23 серпня 2014 року приблизно о 22 годині, поблизу центрального входу до селищного цвинтаря, розташованого в адміністративних межах Баришівської селищної ради Київської області, неподалік від залізничної станції «Селичівка», в процесі сварки, яка виникла між ним та потерпілим ОСОБА_8 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння та наніс декілька ударів рукою в область голови ОСОБА_5 після чого пішов в напрямку до смт. Баришівка, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, наздогнав останнього та тримаючи в правій руці ніж, наніс йому два удари у верхню ліву частину грудей. Згідно висновку експерта №129 від 25 вересня 2014 року, смерть ОСОБА_8 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням стінок міжреберних судин, легені, легеневого стовбуру, яке ускладнилося гострою крововтратою.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу та просив залишити судові рішення без зміни, пояснення засудженого та захисника на підтримання доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні.

Як встановлено ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливість скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винуватість засудженого у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.

Судами правильно зроблений висновок на підставі показань самого засудженого про обставини вчинення ним злочину, які він давав у судовому засіданні, показань свідків, а також на підставі висновків проведених експертиз.

Так, сам ОСОБА_5 , як убачається з матеріалів провадження та його показань в суді першої інстанції, а також що не заперечується й у касаційній скарзі, не заперечував факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, проте заперечував наявність умислу на скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки він діяв при перевищенні меж необхідної оборони, в стані афекту, та захищався від протиправних дій потерпілого.

Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Також, судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Вина ОСОБА_5 підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку.

У вироку суду у повній відповідності до вимог ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 , які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Разом із цим, не ґрунтуються на матеріалах провадження й доводи касаційної скарги про перевищення засудженим меж необхідної оборони, а також відсутності умислу на вбивство особи та наявності в його діях ознак злочину, передбаченого ст. ст. 116, 118 КК України, оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.

Так, згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.
При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну

шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Крім того, необхідною умовою застосування ст. 116 КК України є раптовість як сильного душевного хвилювання, так і умислу вчинити вбивство. Раптовість сильного душевного хвилювання означає, що воно виникає як негайна реакція у відповідь на протизаконне насильство, систематичне знущання або тяжку образу з боку потерпілого. Тоді, як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , після сварки з потерпілим, тоді, коли ОСОБА_8 , вважаючи конфлікт вичерпаним пішов у напрямку села, вчиняв осмислені дії, а саме: підготував ніж, переклавши його до кишені штанів, наздогнав потерпілого та наніс йому два удари у верхню частину грудей. Таким чином, між конфліктом ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , та між вбивством є певний розрив в часі, а тому відсутня раптовість, як обов`язкова умова застосування ст. 116 КК України.

Судом ретельно перевірялась версії засудженого щодо умисного вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання та вбивства при перевищенні меж необхідної оборони. Проте, вони правильно визнані безпідставними, оскільки суперечать встановленим фактичним обставинам та спростовуються висновками відповідних експертиз.

Сам засуджений в апеляційній скарзі не заперечував фактичних обставин за яких було вчинено злочин, як не заперечував й того, що саме ним було завдано удари ножем потерпілому, проте заперечував умисел на вчинення умисного вбивства. Вважав, що завчасно спланованих дій з його сторони не було, все сталося спонтанно, після нанесення йому потерпілим побоїв.

Вирішуючи питання правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 суди виходили з того, що ОСОБА_5 , догнавши потерпілого, заздалегідь переклав ніж із сумки до кишені штанів та, поклавши поліетиленовий пакунок, який був у нього на землю, таким чином приготувався до активних дій по відношенню до потерпілого.

Крім того, доводи засудженого про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого, оскільки він діяв при перевищенні меж необхідної оборони та захищався від протиправних дій потерпілого спростовуються й висновками відповідних експертиз та іншими доказами у провадженні.

Так, згідно з висновком амбулаторної комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 383 від 28 листопада 2014 року ОСОБА_5 страждає та страждав під час скоєння інкримінованих йому дій на органічне ураження головного мозку травматичного ґенезу з афективною нестійкістю та легко вираженими когнітивним розладами і судомними пароксизмами в анамнезі; ступінь психічних розладів у нього такий, під час скоєння інкримінованих йому дій він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, але не повною мірою; він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового амбулаторного лікування у психіатра за місцем перебування; під час скоєння інкримінованих йому дій не перебував в стані фізіологічного афекту; про це свідчить відсутність характерної трьохфазної динаміки розвитку цього стану; ОСОБА_5 притаманні такі індивідуально-психологічні особливості як емоційно-вольова нестійкість, дратівливість, ригідність, спалахливість, які здійснили суттєвий вплив на його поведінку в досліджуваній ситуації, але на його свідомість впливу вони не здійснили; клінічних ознак алкоголізму та наркоманії у ОСОБА_5 під час проведеного обстеження не виявлено (т. 1 а. с.88-89).

Згідно висновку експерта № 129 від 25 вересня 2014 року смерть потерпілого настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням стінок міжреберних судин, легені, легеневого стовбуру, яке ускладнилося гострою крововтратою ( т. 1 а. с.124-129).

Крім того, як убачається з судових рішень, при кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України, суди також врахували кількість і локалізацію спричинених постраждалому тілесних ушкоджень потерпілому було нанесено 2 ножові удари у життєво-важливі органи.

Таким чином, колегія суддів касаційного суду, вважає, що судами в повному обсязі перевірені доводи обвинуваченого, про те, що він захищався від нападу потерпілого, а також вчинив злочин в стані афекту, та які визнані такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки вони спростовані в ході судового слідства показаннями свідків, висновками експертів та іншими доказами.

З урахуванням конкретних обставин справи, дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України.

Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.

Крім того, аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженого щодо невідповідності вироку суду вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , належним чином проаналізував усі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляції засудженого, на кожний з доводів, що в ній містяться, дав повну та вичерпну відповідь.

Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень в частині кваліфікації дій засудженого.

Доводи захисника про те, що апеляційним судом не було роз`яснено право, порядок та строки оскарження до суду касаційної інстанції не заслуговують на увагу, оскільки, як убачається з матеріалів справи, як засуджений так й захисник в повному обсязі скористалися своїм правом звернутися до касаційного суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_5 , який злочин вчинив у стані обмеженої осудності та за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Баришівського районного суду Київської області від 6 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3