Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/918/15 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія: п.1 ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.12.2015 року. м. Кіровоград
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у закритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисника - адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 30 липня 2015 року, якою відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, не судимого,

відмовлено в застосуванні примусових заходів медичного характеру.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 закрито, а матеріали справи направлено прокурору Кіровоградської області для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

В С Т А Н О В И Л А:
Досудовим розслідуванням до суду першої інстанції направлено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 3 ст. 185, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

В клопотанні вказано, що 14 жовтня 2013 року близько 7 год. правопорушник ОСОБА_10 на автомобілі ЗАЗ «Віда», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою забрати належні йому речі, приїхав в домоволодіння по АДРЕСА_2 , де проживали потерпілі ОСОБА_12 , 1948 року народження та ОСОБА_13 , 1942 року народження. В той час в приміщенні літньої кухні перебувала потерпіла ОСОБА_12 . Між ОСОБА_10 і потерпілою ОСОБА_12 виникла сварка, під час якої останній штовхнув потерпілу на підлогу, а потім, з метою позбавлення життя, одягнув їй на голову поліетиленовий пакет і наступив ногою на обличчя, що і стало наслідком настання смерті ОСОБА_12 . В цей час до приміщення літньої кухні увійшов ОСОБА_13 . З метою позбавлення життя останнього, ОСОБА_10 застосував фізичну силу, одягнув ОСОБА_13 на голову поліетиленовий пакет, закрив потерпілому ротовий та носовий отвори і утримував пакет руками в області шиї, до тих пір, поки потерпілий перестав подавати ознаки життя. Смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії. Позбавивши життя потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , правопорушник ОСОБА_10 проник в житловий будинок звідки таємно викрав майно, належне потерпілій ОСОБА_8 , а саме: грошові кошти в сумі 52 000 грн.; золотий ланцюжок 585 проби, вагою 14 грамів, вартістю 5040 грн.; золоті сережки 585 проби, вагою 6 грамів, вартістю 4320 грн.; золоту каблучку 585 проби, вагою 6 грамів, вартістю 2160 грн.; золоту каблучку 585 проби, вагою 4 грами, вартістю 1440 грн.; документи на ім`я ОСОБА_8 , а саме: сертифікат про закінчення комп`ютерних курсів, іменний інвестиційний сертифікат, сертифікат № К-0057, сертифікат проходження зовнішнього незалежного оцінювання, сертифікат проходження навчання з методики викладання предмету «Основи здоров`я», дві довідки на право фізичної особи отримувати дохід від податкового агента, ксерокопію паспорта та копію картки фізичної особи-платника податків, документ індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Крім того, правопорушник ОСОБА_10 14 жовтня 2013 року близько 12 год. 30 хв. прийшов до домоволодіння по АДРЕСА_3 , де проживала його колишня дружина ОСОБА_8 і на той час була вдома відсутня. Відчинивши за допомогою ключа замок вхідних дверей, ОСОБА_10 проник в жилий будинок і почав очікувати приходу останньої. Приблизно о 13 год. потерпіла ОСОБА_8 прийшла додому і виявила в жилому будинку ОСОБА_10 , який наніс їй удар долонею правої руки по обличчю і висловлюючи погрози та долаючи її опір шляхом здавлювання руками шиї, зґвалтував потерпілу.

У кримінальному провадженні виконані усі необхідні слідчі дії та зібрані достатні докази, щодо вини ОСОБА_10 у скоєнні суспільно небезпечних діянь, які мають ознаки кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 3 ст. 185, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Проте, за висновком комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи №33 від 13.02.2014 року ОСОБА_10 в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь страждав та в даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі обмеженого бредового розладу. За своїм психічним станом в період часу, до якого відноситься інкриміновані йому діяння, не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними. В даний час також не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування відносно нього примусового заходу медичного характеру у вигляд госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом.

Ухвалою суду першої інстанції відмовлено в застосуванні примусових заходів медичного характеру, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 закрито, а матеріали справи направлено прокурору Кіровоградської області для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

Своє рішення суд мотивував тим, що неосудність особи ОСОБА_10 , як на момент вчинення суспільно небезпечних діянь, так і під час розгляду справи не встановлена.

Так, відповідно до висновку № 249 від 09.12.2014 року судово-психіатричної експертизи комісії експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться суспільно небезпечні діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, страждав на органічне ураження головного мозку судинно-дисциркуляторного генезу з церебрастенічним синдромом в акцентуйованої особистості, ускладнене розладом адаптації у формі короткочасної тривожно-депресивної реакції. Ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки підекспертний не виявив. ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_10 страждає на органічне ураження головного мозку судинно-дисциркуляторного генезу з церебрастенічним синдромом в акцентуйованої особистості, але за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Оцінюючи висновок № 249 від 09.12.2014 року судово-психіатричної експертизи комісії експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи в сукупності з іншими зібраними по справі доказами, на підставі всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження суд дійшов висновку про те, що цей висновок є належним, допустимим і достовірним. Відповідно до записів у виписці з медичної амбулаторної картки громадянина ОСОБА_10 за період з 1990 року по 15 жовтня 2013 року, яка надана на вимогу суду Новоархангельським центром первинної медико-санітарної допомоги, у ОСОБА_10 в минулому не спостерігався розлад психічної діяльності.

Крім того, суд відкинув як доказ у справі висновок стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи № 33 від 13 лютого 2014 року комісії експертів комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», відповідно якому ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, страждав і на даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі обмеженого бредового розладу і за своїм психічним станом в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння так і в даний час, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вказав, що даний висновок суперечить адекватній поведінці і стану психіки ОСОБА_10 як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні та спростовується доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, а саме протоколом проведення слідчого експерименту, письмовими заявами та листуванням з родичами з приміщення слідчого ізолятора.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просив скасувати ухвалу суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_10 терміном на 60 діб. В обґрунтування вимог зазначив, що приймаючи рішення про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 суд істотно порушив норми кримінального процесуального закону. Згідно висновку комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи № 33 від 13.02.2014 року, яка проводилась експертами комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», ОСОБА_10 в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, страждав та в даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі обмеженого бредового розладу. За своїм психічним станом в період часу, до якого відноситься інкриміновані йому діяння, він не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними. При цьому, в ході судового розгляду судом за клопотанням потерпілих призначено та проведено стаціонарну судово-психіатричну експертизи, яка проводилась експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, згідно висновків комісії експертів за № 249 від 09.12.2014 року, ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, страждав на органічне ураження головного мозку судинно-дисциркуляторного ґенезу з церебрастенічним синдромом в акцентуйованої особистості, ускладнене розладом адаптації у формі короткочасної тривожно-депресивної реакції. Однак, ОСОБА_10 за своїм психічним станом в період часу, до якого відноситься інкриміновані йому діяння міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними. Остання експертиза є значно вужчою, по обсягу питань, які вирішувались експертами, натомість суд прийняв своє рішення саме керуючись висновком даної комісії експертів за №249 від 09.12.2014 року, натомість висновок комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи № 33 від 13.02.2014 року вважає недостовірним та таким що суперечить поведінці підозрюваного і протирічить протоколу проведення слідчого експерименту. Вказав, що в судовому засіданні захисником підозрюваного та прокурором заявлялись клопотання про виклик експертів для їх допиту в режимі відео конференції під час судового розгляду для роз`яснення своїх висновків, враховуючи наявність 2-х висновків експертиз протилежних за змістом, які судом задоволені, але фактично їх допит в судовому засіданні не проведено, що позбавило сторони можливості отримати роз`яснення експертів щодо протиріч у їх висновках.

Також вказав, що районним судом безпідставно, в порушення вимог п.1 ч.2 ст.332 КПК України відмовлено в задоволенні клопотання прокурора щодо призначення додаткової комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, враховуючи той факт, що до суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів з метою усунути виявлені суперечності взагалі не було проведено. Крім того, вказав, що ухвала суду ґрунтується на висновках проведених експертиз, які не містять їх повних назв та дат їх складання, тобто ухвала суду постановлена усупереч вимог ст.ст.370, 372, 513 КПК України. Зазначив, що ухвалене судом рішення, в порушення вимог ст.331 КПК України, незважаючи на клопотання прокурора, щодо продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою терміном на 60 діб, не містить чіткого визначення строку дії запобіжного заходу в межах строку, що не може перевищувати 2-х місяців. З метою забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_10 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду, через усвідомлення ним можливості призначення суворого покарання, оскільки останній підозрюється у вчиненні 3-х злочинів, один з яких є особливо тяжким, а саме вбивства 2-х осіб, тобто кримінального правопорушення, передбаченого п.1 ч.2 ст. 115 КК України, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 10 до 15 років або ж довічним позбавлення волі, а також ризиків щодо вчинення іншого злочину, в тому числі відносно своєї колишньої дружини, враховуючи погрози на її адресу, перебуваючи на волі він може впливати на свідків, знищити будь-які речі, які мають істотне значення для встановлення обставин у цьому кримінальному провадженні. Вказав на необхідність у продовженні строків тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_10 терміном на 2 місяці, відповідно до вимог КПК України, під час розгляду апеляційної скарги прокурора у судовому засіданні апеляційного суду Кіровоградської області, враховуючи недоліки допущені судом 1 інстанції, оскільки більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню вище зазначених ризиків та виконанню ОСОБА_10 процесуальних обов`язків у їх сукупності.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти рішення про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у вигляді його госпіталізації до психіатричної лікарні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в кримінальному провадженні за зверненням сторін проводилося два і більше експертних дослідження щодо одного і того ж предмета чи питання, висновки яких повністю або частково різняться за своїм змістом (відповіді на поставлені питання містять розбіжності), суд для з`ясування причин розбіжностей таких висновків вправі призначити одночасний допит двох чи більше експертів. Фактично суд першої інстанції виніс вирок, встановивши своєю ухвалою наперед винність його підзахисного в скоєнні кримінальних правопорушень. У кримінальному провадженні по застосуванню примусових заходів медичного характеру перш за все встановлюються обставини, що характеризують суспільно небезпечне діяння та вчинення його саме цією особою. Ретельному дослідженню підлягають обставини, що пов`язані з наявністю в особи психічного захворювання в минулому, на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування. Обов`язково також досліджуються обставини, які прогнозують можливу поведінку особи з урахуванням характеру її психічного захворювання, небезпечності для себе та оточуючих; можливість спричинення такою особою іншої істотної шкоди.

За висновком стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи, проведеної експертами відділення судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні (експертний висновок від 13.02.2014 року), встановлено, що ОСОБА_10 страждав та страждає на хронічне психічне захворювання у формі органічного маячного розладу, не міг та не може віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними та потребує призначення примусового лікування у психічній лікарні суворого нагляду. На теперішній час в матеріалах справи є експертний висновок від 16.12.2014 року, складений експертами Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, який суперечить попередньому висновку від 13.02.2014 року, однак він його не спростовує. Навіть за висновком Київських експертів встановлено, що його підзахисний ОСОБА_10 страждав та страждає на тяжке психічне захворювання, а саме на органічне ураження головного мозку судинно-дисциркуляторного ґенезу з церебрастенічним синдромом в акцентуйованої особистості, ускладнене розладом адаптації у формі короткочасної тривожно-депресивної реакції (шифр МКХ-10: Р07.8,273.1 та Р43.22). Допит експертів у суді не дав змоги усунути виявлені суперечності, кожен із експертів наполягає на об`єктивності свого експертного висновку. Крім того, шифр Р07.8, 273.1 та Р43.22 згідно МКХ-10 не відповідає вказаному в експертному висновку діагнозу підекспертного ОСОБА_10 . У мотивувальній частині експертного висновку № 249 від 09.12.2014 року, не зазначено, яким чином і чому виявлені експертами аргументи призвели до певного висновку, відсутні посилання на методи дослідження та їх найменування. Зазначив, що суд першої інстанції умисно не взяв до уваги істотні для справи докази, а саме показання свідків, лікарів Кіровоградської обласної психіатричної експертизи, експертів, щодо дійсних обставин стану психічного здоров`я його підзахисного. Ці показання не зазначено у ухвалі суду першої інстанції, суд першої інстанції не навів підстав чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Таким чином, оскаржувана ухвала була винесена із грубими порушеннями Конституції України та процесуально - кримінального закону.

Суд не перевірив ряд обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, в результаті чого допустив істотне порушення кримінально-процесуального закону. Вказав, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про застосування заходів медичного характеру для його підзахисного ОСОБА_10 . Тримання психічного хворого ОСОБА_10 , під вартою без надання належної психіатричної допомоги, є неприпустимо.

В заперечені на апеляційну скаргу прокурора потерпілий ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без зміни. Посилаючись на те, що кваліфікація злочинних дій ОСОБА_10 , яку викладає прокурор у своїй скарзі не відповідає матеріалам кримінального провадження, а саме показаннями обвинуваченого та слідчим експериментом. По даному питанню він звертався до суду першої інстанції з клопотанням. Прокурор в апеляції вказує, що суд істотно порушив норми кримінального процесуального закону. Порушення вбачає в тому, що експертиза № 249 від 09.12.2014 року є значно вужчою в порівнянні з експертизою № 33 від 13.02.2014 року. На думку прокурора експертиза №2 33 від 13.02.2014 року, яка є комплексною стаціонарною судовою психолого психіатричною має перевагу над експертизою № 249 тільки по тій причині що в ній є більший обсяг питань. Разом із тим, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 п. 13, у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, й об`єктивності експертного дослідження. Не повинна віддаватись перевага висновку експерта лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетнішої установи, або таким, який має більший досвід експертної роботи. Для визначення достовірності висновків як експертизи № 33 від 13.02.2014 року, так і експертизи № 349 від 09.12.2014 року, з метою їх пояснення та уточнення був проведений допит експертів з Дніпропетровську та Києва. Вказав, що згідно КПК України, якщо є два різних висновки суд вправі, але не зобов`язаний призначати одночасний допит по двох експертизах. Суд, зваживши на клопотання захисника Астаф`єва про перехресний допит експертів, задовольнив його клопотання. Експерти експертних установ м. Дніпропетровська та м. Києва неодноразово виходили на зв`язок в режимі відео конференції для проведення перехресного допиту, але жодного разу адвокат ОСОБА_14 , який ініціював даний допит та наполягав на його проведенні, декілька раз не з`являвся на судові засідання (до речі, в той час, коли захисник не з`являвся до суду, експерти завжди були в приміщеннях місцевих судів, чекали на допит). В подальшому захисник взагалі відмовився від захисту ОСОБА_10 . Для захисту був залучений адвокат ОСОБА_15 . Суд ще декілька раз намагався організувати перехресний допит, але через хворобу одного з них та відрядження за кордон іншого, перехресний допит унеможливився. Захисник-адвокат ОСОБА_15 наполягав на тому, щоб суд прискорив розгляд даної справи у зв`язку з тим, що нібито його підзахисний не може утримуватися під вартою і потребує лікування. Суд, відмовивши в задоволенні клопотання прокурора прокуратури Маловисківського району ОСОБА_16 , як на думку прокурора Суворова спирався на ст.101 КПК, а саме, що необхідною умовою допустимості висновку експерта є дотримання процесуального порядку призначення й проведення експертизи. Експертиза № 249 від 09.12.2014 року Київського міського центру судово-психіатричних була призначена та проведена без єдиного порушення являється належним, доступним і достовірним доказом.

В експертизі № 33 від 13.02.2014 року Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні під час судового розгляду справи про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 були суттєві порушення як при призначенні, так і при проведенні даної експертизи.

Вказав на ряд порушень в експертизі № 33 від 13.02.2014 року під час розгляду справи про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 які було допущено як в призначенні так і в проведенні даної експертизи.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_9 потерпілий ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без зміни. Посилаючись на те, що в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 був недоведений той факт, що він, тобто ОСОБА_10 на момент скоєння злочинів, в яких його обвинувачують, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так, згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 249 від 09.12.2014 року Київського міського центру судово-психіатричних експертиз ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Однак, якого не будь тимчасового хворобливого розладу психіки під експертний не виявляв. Зазначив, що обставини, на які вказує адвокат ОСОБА_15 , а саме наявність у ОСОБА_10 психічних захворювань в минулому, на час вчинення суспільно-небезпечного діяння, під час досудового розслідування та судового розгляду були в повному обсязі досліджені судом першої інстанції. Все це зафіксовано в журналах судових засідань та дисках. Це і медична документація, за якою ОСОБА_10 не хворів на психічні захворювання, не перебував на обліку у лікаря-психіатра, це і матеріали допитів лікарів Новоархангельської районної лікарні. Під час проведення слідчого експерименту у ОСОБА_10 не спостерігалося затьмарення свідомості, порушення мислення та інтелекту, розповідає все чітко, в деталях та подробицях. Вказав, що при призначенні та проведенні експертизи № 33 від 13.02.2014 року були допущені грубі процесуальні порушення, а саме: старший слідчий, капітан міліції ОСОБА_17 при винесені постанови про призначення комплексної психолого-психіатричної експертизи від 25.10.2013 року, згідно п.1 ст. 101 та ст. 509 КПК, належним чином не вмотивувавши свою постанову, постановив призначити комплексну психолого-психіатричну експертизу, мотивувавши це тільки тим, що приймаючи до уваги тяжкість та резонансність даного злочину, а також те, що з метою оцінки показів підозрюваного ОСОБА_10 установлення в цілому об`єктивної істини по справі виникла необхідність в проведенні комплексної психолого психіатричної експертизи. Згідно ст. 509 КПК України психіатрична експертиза призначається тільки тоді, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно-небезпечного діяння була в неосудному стані. Жодної такої обставини не було відмічено в матеріалах даної справи. За неправомірною постановою слідчого лікарями-психіатрами КОПЛ була проведена амбулаторна судово-психіатрична експертиза (акт №547 від 12.11.2013 року). В висновку даної експертизи психіатри КОПЛ рекомендують проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Але слідчі, ігноруючи вище вказану рекомендацію лікарів-психіатрів КОПЛ виносять постанову від 25.11.2013 року про призначення знову тієї ж таки психолого-психіатричної експертизи, проведення якої доручають чомусь лікарям Дніпропетровської обласної клінічної лікарні.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_9 , які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника, потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_9 , дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Згідно ст. 512 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється згідно із загальними правилами цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1)чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Судовий розгляд у справах такої категорії, зберігаючи свою специфіку, відбувається за загальними правилами судового розгляду (глави 27-29 КПК України), але з урахуванням особливостей провадження, передбачених главою 39 КПК України. Суд не вправі спрощувати судовий розгляд у справах про застосування примусових заходів медичного характеру.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах поданих апеляцій, колегія суддів вважає, що судовий розгляд проведено судом першої інстанції із дотриманням глави 27-29 КПК України), але з урахуванням особливостей провадження, передбачених главою 39 КПК України, висновок суду першої інстанції за обставин, встановлених ухвалою суду є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних і досліджених у судовому засіданні доказах.

Так, правопорушник ОСОБА_10 у суді першої інстанції відмовився від дачі показань в судовому засіданні, зазначивши в останньому слові про те, що дійсно скоїв вбивство, в якому розкаюється.

Винність правопорушника ОСОБА_10 в скоєнні суспільно небезпечних діянь, і на це правильно послався в ухвалі суд першої інстанції, підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, оголошеними і дослідженими у суді першої інстанції, і, зокрема:

-протоколом огляду приміщення літньої кухні домоволодіння по АДРЕСА_2 , відповідно якому в приміщенні виявлено трупи потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 зі слідами насильницької смерті;

-протоколом огляду жилого будинку по АДРЕСА_2 , відповідно якому в приміщенні виявлено порушення звичної обстановки;

-протоколом обшуку домоволодіння за місцем проживання правопорушника ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 , відповідно якому виявлено і вилучено чоловічі спортивні туфлі та одяг ОСОБА_10 ;

висновком судово-медичної експертизи, відповідно якому сліди на шкірі лівої величної ділянки обличчя трупа ОСОБА_12 є негативними відбитками рельєфної поверхні, якою могла бути поверхня підошви спортивних туфель, наданих для проведення експертизи, або інша яка-небудь поверхня з подібним рельєфним малюнком. Сліди мають ознаки не менш двох впливів слідоутворюючої поверхні;

-висновком судово-трасологічної експертизи, відповідно якому слід підошви взуття розміром 317 х 90 мм, який виявлено 14 жовтня 2013 року на поверхні підлоги в приміщеннях коридору і спальні жилого будинку по АДРЕСА_2 залишений кросівком на ліву ногу, який вилучено 15 жовтня 2013 року під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_10 ;

-висновком судово-медичної експертизи, відповідно якому на тілі трупа громадянки ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: синця на відкритій частині лобної ділянки; синця в скроневій ділянці справа; синця у правій тім`яній ділянці; крововиливів у м`які тканини цих ділянок; множинних синців ромбовидної форми правої величної ділянки та щоки; синця правої вушної раковини; садна в ділянці підборіддя; синця в ділянці підборіддя справа; крововиливу під м`які мозкові оболонки на набряку головного мозку. Дані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті і мають прижиттєвий характер. Смерть потерпілої настала від одержаної закритої черепно-мозкової травми з крововиливом під м`яку мозкову оболонку на набряку головного мозку;

-висновком судово-медичної експертизи, відповідно якому смерть громадянина ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії внаслідок закриття роту та носових отворів;

-висновком судово-медичної експертизи, відповідно якого смерть потерпілого ОСОБА_13 могла наступити у спосіб та за обставин, вказаних підозрюваним ОСОБА_10 під час допиту та проведення слідчого експерименту;

-протоколом огляду місця події житлового будинку по АДРЕСА_3 за місцем проживання потерпілої ОСОБА_8 , відповідно якому виявлено сліди проникнення в жилий будинок;

висновком судово-медичної експертизи, відповідно якому на тілі потерпілої ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця лобної ділянки, садна у ділянці перенісся, осаднення шкіри в середній третині шиї, садна у верхній третині лівого плеча, трьох синців у верхній третині лівого плеча по передній поверхні, синця у нижній третині лівого передпліччя, синця у поперековій ділянці справа, синця на спині нижче правої лопатки, синця у середній третині лівого плеча по задній поверхні, синця у верхній третині правого плеча, які відносяться до категорії легких. При судово-імунологічному дослідженні мазків і тампону з вмістом зі статевого органу, знайдено сперматозоїди, що свідчить про статевий акт природнім способом;

висновком судово-медичної експертизи, відповідно якому на плавках потерпілої знайдена сперма без домішки крові, яка може походити від підозрюваного ОСОБА_10 ;

-протоколом проведення слідчого експерименту, відповідно яким ОСОБА_10 розповів і показав про обставини заподіяння смерті потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також про обставини заволодіння документами і грішми, які зберігались в жилому будинку та про обставини статевого акту, який було здійснено з потерпілою;

-показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_8 , відповідно яким 14 жовтня 2013 року близько 13 години колишній чоловік ОСОБА_10 здійснив з нею насильницький статевий акт.

Наведені докази, і на це правильно послався у ухвалі суд першої інстанції, вказують на те, що правопорушник ОСОБА_10 скоїв суспільно небезпечні діяння, які мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство двох осіб; ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло та ч. 1 ст. 152 КК України, як зґвалтування, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неосудність особи ОСОБА_10 , як на момент вчинення суспільно небезпечних діянь, так і під час розгляду справи не встановлена.

Так, як вбачається із клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_10 , згідно висновку комплексної стаціонарної судової психолого - психіатричної експертизи № 33 від 13.02.2014 року, яка проводилась експертами комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, страждав та в даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі обмеженого бредового розладу. За своїм психічним станом в період часу, до якого відноситься інкриміновані йому діяння, він не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Разом із тим, в ході судового розгляду судом першої інстанції за клопотанням потерпілих призначено та проведено комплексну стаціонарну судово-психіатричну експертизу № 249 від 09.12.2014 року, яка проводилась трьома судово-психіатричними експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, двоє з яких мають вищий кваліфікаційний клас та експертний стаж 24 та 25 років, один лікар судово-психіатричний експерт 3 класу з експертним стажем 13 років.

Згідно висновку вказаної комісії експертів за № 249 від 09.12.2014 року, ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, страждав на органічне ураження головного мозку судинно-дисциркуляторного генезу з церебрастенічним синдромом в акцентуйованої особистості, ускладнене розладом адаптації у формі короткочасної тривожно-депресивної реакції. Ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки підекспертний не виявив. ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_10 страждає на органічне ураження головного мозку судинного дисциркуляторного генезу з церебрастенічним синдромом в акцентуйованої особистості, але за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

А тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо належності, допустимості і достовірності даного висновку експертів, оскільки висновок експертів в сукупності з іншими зібраними та дослідженими судом першої інстанції по справі доказами не підтверджує неосудність особи ОСОБА_10 , як на момент вчинення суспільно небезпечних діянь, так і під час розгляду справи судом першої інстанції.

Так, і на це правильно послався у своєму рішенні суд першої інстанції, відповідно до записів у виписці з медичної амбулаторної картки ОСОБА_10 за період з 1990 року по 15 жовтня 2013 року, яка надана на вимогу суду першої інстанції Новоархангельським центром первинної медико-санітарної допомоги, у ОСОБА_10 в минулому не спостерігався розлад психічної діяльності.

Відеозаписом проведення слідчого експерименту, який відбувся 17 жовтня 2013 року, підтверджується, що ОСОБА_10 не виявляв будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності: вірно орієнтувався в обстановці, в деталях з подробицями розповідав про обставини скоєних правопорушень, не скаржився на втрату пам`яті та логічно оцінював свої дії і оточуючих.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при ухваленні рішення та відмовляючи в застосуванні примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_10 правильно врахував, як доказ, висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи комісії експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, та відкинув як доказ, висновок стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи № 33 від 13 лютого 2014 року комісії експертів комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», відповідно якому ОСОБА_10 у період часу, до якого відносяться діяння, у скоєнні яких він на даний час підозрюється, страждав і на даний час страждає хронічним психічним захворюванням у формі обмеженого бредового розладу і за своїм психічним станом в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння так і в даний час, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, оскільки даний висновок суперечить адекватній поведінці і стану психіки ОСОБА_10 як під час досудового розслідування, так і в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції та спростовується доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, а саме протоколом проведення слідчого експерименту, письмовими заявами та листуванням з родичами з приміщення слідчого ізолятора, які повністю узгоджуються із вищевказаним висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи комісії експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, № 249 від 09.12.2014 року.

Доводи прокурора викладені в апеляції стосовно того, що суд першої інстанції при розгляді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру допустив істотні порушення кримінального процесуального закону, і зокрема: суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про призначення додаткової комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи, оскільки до суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, та не провів допит експертів з метою усунення виявлених суперечностей, а ухвала суду ґрунтується на висновках проведених експертиз, які не містять їх повних назв та дат їх складання є необґрунтованими та безпідставними, оскільки судом в повній мірі досліджено матеріали справи та висновки експертів із зазначенням їх назв та дати складання № 33 від 13 лютого 2014 року та № 249 від 09 грудня 2014 року, яким судом першої інстанції дана належна оцінка. Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу рішення саме висновок експертів № 249 від 09 грудня 2014, який було проведено під час судового розгляду, при цьому мотивував чому дійшов до такого висновку, врахував при цьому інші докази та врахувавши всі обставини в сукупності обґрунтовано відмовив в проведення повторної комплексної судової психіатричної експертизи та прийняв рішення про відмову в застосування примусових заходів медичного характеру.

Доводи сторони захисту викладені в апеляції стосовно того, що суд першої інстанції допустив істотні порушення кримінального процесуального закону і, зокрема: встановив ухвалою наперед винність ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, дослідив докази у справі, що є неприпустимим та фактично виніс вирок по кримінальному провадженню, а також не мотивував чому поклав в основу рішення висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи №249 від 09.12.2014 року є необґрунтованими та безпідставними.

Так, суд першої інстанції під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру дотримався вимог ст.ст. 512, 513 КПК України, при розгляді кримінального провадження у судовому засіданні з`ясував: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які . Та правильно встановивши фактичні обставини вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, винність останнього у вчиненні суспільно небезпечного діяння, яку ОСОБА_10 фактично визнав, зазначивши в останньому слові під час судового розгляду судом першої інстанції про те, що дійсно скоїв вбивство, в якому розкаюється, його осудність, яка підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи №249 від 09.12.2014 року, який повністю узгоджується з іншими зібраними по кримінальному провадженню доказами, дослідженими судом в повному обсязі та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_10 вчинив інкриміновані йому суспільно небезпечні діяння та встановивши в ході судового розгляду, що неосудність ОСОБА_10 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не встановлена.

Також, на вказаних підставах доводи сторони захисту щодо умисного не взяття судом першої інстанції до уваги істотних доказів і, зокрема: показань свідків, лікарів Кіровоградської обласної психіатричної експертизи, експертів, щодо дійсних обставин стану психічного здоров`я ОСОБА_10 , які не зазначені в ухвалі суду першої інстанції та не наведення підстав чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші є безпідставними.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до ч. 5 ст. 513 КПК України, дослідивши в судовому засіданні зібрані докази дійшов висновку, що ОСОБА_10 вчинив інкриміновані йому суспільно небезпечні діяння та встановивши в ході судового розгляду, що неосудність ОСОБА_10 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не встановлена, закрив кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_10 , а матеріали справи направив прокурору Кіровоградської області для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

Суд першої інстанції відмовивши в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_10 запобіжний захід останньому залишив тримання під вартою до набрання рішенням законної сили.

Враховуючи обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що по справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого. При цьому колегія суддів оцінює суворість можливого покарання ОСОБА_10 та визнає за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя у разі обрання щодо нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
А тому, з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_10 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду, через усвідомлення ним можливості призначення суворого покарання, оскільки останній обвинувачується у вчиненні трьох кримінальних правопорушень, один з яких є особливо тяжким, а саме вбивства двох осіб, тобто кримінального правопорушення, передбаченого п.1 ч.2 ст. 115 КК України, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 10 до 15 років або ж довічним позбавлення волі, а також ризиків щодо вчинення інших кримінальних правопорушень, в тому числі відносно своєї колишньої дружини, враховуючи погрози на її адресу та те, що перебуваючи на волі останній може впливати на свідків, знищити будь-які речі, які мають істотне значення для встановлення обставин у цьому кримінальному провадженні, а тому колегія суддів вважає, що запобіжний захід ОСОБА_10 слід залишити тримання під вартою, продовживши його на 60 днів, тобто до 09 лютого2016 року.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисника - адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , задоволенню не підлягають, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 376, 404, 405, 407, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисника - адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 30 липня 2015 року, якою відмовлено в застосуванні примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_10 , кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_18 закрито, а матеріали справи направлено прокурору Кіровоградської області для здійснення кримінального провадження в загальному порядку - залишити без зміни.

Запобіжний захід ОСОБА_10 залишити тримання під вартою, продовживши його на 60 днів, до 09 лютого 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4