Справа № 192/2050/15-к
Провадження № 1-в/192/4/16
Ухвала
"13" січня 2016 р.смт.Солоне
СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника СВК-21 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (приймає участь у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду заяву засудженого ОСОБА_5 , 1984 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 судимий:

-15.04.2008 року за ч.3 ст.186, 75КК України до позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 3 роки. 22.09.2008 року іспитовий строк скасовано, ОСОБА_5 направлено в місця позбавлення волі.

-10.11. 2014 року за ч.2 ст.263, 75 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік з іспитовим строком 1 рік;

-12.01.2015 року за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 1 місяць.

ОСОБА_5 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії №21 з 19 березня 2015 року.

Строк відбування покарання закінчується 24 березня 2016 року.

14 листопада 2015 року ОСОБА_5 відбув 2/3 частини строку покарання, 27 листопада 2015 року адміністративною комісією Солонянської ВК-21 йому відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.

21 грудня 2015 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

У судовому засіданні засуджений заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість відмови адміністрації установи у такому звільненні. Пояснив, що він відбув необхідну частину покарання для застосування умовно-дострокового звільнення. У колонії він працює у цеху №3. Решту часу не працював, виїздив на лікування до лікарні для засуджених при слідчому ізоляторі, періодично хворів.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії №21 заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого. Вказав, що засуджений характеризується посередньо, виявив бажання та почав працювати лише грудня 2015 року.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , оскільки поведінка останнього не свідчить про те, що він довів своє виправлення.
Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації СВК-21, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, приходить до наступного.

Згідно положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання після відбуття певної частини строку, зазначеної у ст.81 КК України, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання не був жодного разу заохочений, стягнень не має.

Як встановлено в судовому засіданні, засуджений ОСОБА_5 в установі виконання покарань працевлаштований за власним бажанням лише останні півтора місяці; участі у програмах диференційованого виховного впливу, у роботі самодіяльних організацій не приймає, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня, до виконання обов`язків, передбачених ст.107 та ст.118 КВК України, відноситься не завжди сумлінно.
Відповідно до положень ст.81 КК України, ставлення засудженого до праці є обов`язковою підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Як видно із щоденника індивідуальної роботи із засудженим (а.с.11), ОСОБА_5 працює у цеху №3 з грудня 2015 року.

У своєму клопотанні засуджений не навів передбачених ст.81 КК України підстав для його умовно-дострокового звільнення, і його пояснення у судовому засіданні щодо наявності таких підстав об`єктивного підтвердження не знайшли.

Враховуючи викладене, суд уважає, що поведінка засудженого ОСОБА_5 не є такою, що може слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення.

Із досліджених у судовому засіданні доказів не убачається, що засуджений сумлінно ставився до праці, та мав зразкову поведінку, тому немає і підстав вважати, що він довів своє виправлення, отже, заява ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 81 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_5 у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий