АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях судового засідання: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року у кримінальному провадженні № 0016484, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.11.2014 року, щодо
ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Києві та проживав за адресою:
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
останній раз: 20.11.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва
за ч.2 ст. 185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,
звільненого 24.06.2014 від подальшого відбування покарання за ухвалою
Ірпінського міського суду Київської області від 16.06.2014 року на
підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 року»,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, -
за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_12 ,

обвинуваченого: ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року
ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців.
Цивільний позов ОСОБА_11 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 4425 грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 2500 грн. 00 коп. моральної шкоди, а всього 6925 грн. 00 коп.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою з метою вчинення кишенькових крадіжок чужого майна у громадян, 27.11.2014 року близько 15 год. 40 хв., знаходячись в салоні трамваю № НОМЕР_1 , який рухався по вул. Кібальчича, 18/21 в м. Києві, помітили перед вхідними дверима раніше незнайому неповнолітню ОСОБА_10 , 1999 року народження, яка готувалася до виходу на зупинці громадського транспортну «Десна», і у них виник умисел на відкрите викрадення її майна.
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_9 підійшов з боку до ОСОБА_10 та, діючи з корисливих мотивів, вважаючи, що його дії не помічені з боку потерпілої та сторонніх осіб, прикриваючись сумкою, яка була при ньому, рукою проник до кишені потерпілої, звідки повторно таємно викрав мобільний телефон марки «НТС One 801e», вартістю 4425 грн. Однак, в цей час злочинні дії ОСОБА_9 були виявлені потерпілою ОСОБА_10 , яка, схопивши останнього за руку, наказала повернути викрадений телефон.
Усвідомлюючи, що його злочинні дії носять відкритий характер, ігноруючи вимогу потерпілої ОСОБА_10 повернути телефон, з метою розпорядження викраденим майном на власний розсуд, ОСОБА_9 в салоні трамваю, згідно заздалегідь розподілених ролей, передав викрадений мобільний телефон невстановленій досудовим розслідуванням особі, та вони разом вийшли з трамваю на зупинці громадського транспорту «ринок Десна».
Після чого ОСОБА_9 та невстановлена особа разом з викраденим майном з місця вчинення злочину зникли, однак ОСОБА_9 внаслідок переслідування потерпілою ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_13 біля буд. № 18/21 по вул. Кібальчича в м. Києві був затриманий працівниками міліції.

Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на неповноту судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в які просить вирок Дніпровського районного суду від 12.03.2015 року відносно нього скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений вказує на те, що судом не було надано належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , також апелянт наголошує на тому, що свідок та потерпіла є подругами, а тому їх показання не можуть бути покладені в основу обвинувачення, крім того, обвинувачений вказує на те, що слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_10 всупереч положенням ч. 3 ст. 240 КПК України було проведено за його відсутності.

Не заперечуючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12.03.2015 року відносно ОСОБА_9 скасувати, та ухвалити новий вироком, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК Україна, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі, та задовольнити в повному обсязі цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 в частині заявленої моральної шкоди.
Апелянт зазначає, що судом не було належним чином враховано особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих обставин та його ставлення до скоєного кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що обвинувачений не працює, свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, перешкоджав органам досудового розслідування, а також був неодноразово судимий за аналогічні правопорушення і в цей раз вчинив кримінальне правопорушення відносно неповнолітньої особи.

Обвинуваченим на апеляційну скаргу представника потерпілої подано заперечення, в яких він зазначає про безпідставність вимог, викладених в апеляційній скарзі представника потерпілої.

В судове засідання апеляційної інстанції представник потерпілої ОСОБА_11 не з`явився, про час і місце розгляду справи був належно повідомлений, про поважність причин не прибуття в судове засідання суд апеляційної інстанції заздалегідь не повідомив. Не прибуття представника потерпілого не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу і просив її задовольнити, та заперечував проти апеляційної скарги представника потерпілої, доводи прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого і підтримав апеляційну скаргу представника потерпілої в частині вирішення цивільного позову, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як убачається з вироку суду, свої висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції обґрунтував доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема: показаннями потерпілої ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні детально описала характер дій обвинуваченого, обставини, за яких з її участю обвинувачений був затриманий працівниками міліції, та наполягала на тому, що саме ОСОБА_9 заволодів її майном мобільним телефоном марки «НТС One 801e»; ці показання узгоджуються з відомостями, що містяться у протоколі слідчого експерименту проведеного 22.12.2014 року з участю неповнолітньої ОСОБА_14 , її законного представника та представника ОСОБА_11 , двох понятих ( а.п. 90-93); показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , яка підтвердила показання потерпілої; показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 співробітників правоохоронного органу щодо обставин отримання виклику за місцем події та прибуття до нього, обставин затримання ОСОБА_9 як особи, на яку безпосередньо вказала потерпіла.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання потерпілої достовірними, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з іншими доказами.

Твердження обвинуваченого, що суд свої висновки про його винуватість обґрунтував суперечливими доказами, зокрема показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_15 , колегія суддів уважає надуманими, оскільки незначні неточності щодо обставин затримання обвинуваченого викликані суб`єктивним сприйняттям потерпілою подій та учасників в незвичній для неї ситуації з огляду на її неповнолітній вік і не свідчать про недостовірність її показань, як про це в своїй апеляційній скарзі вказує обвинувачений.

Посилання обвинуваченого на порушення його права бути присутнім при проведенні слідчого експерименту, що, на його думку, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів також уважає надуманими, оскільки проведення такої слідчої дії, як слідчий експеримент, є правом слідчого і саме він визначає кого із учасників кримінального провадження необхідно залучити до участі в цій слідчій дії, а тому відсутні підстави уважати, що слідчий експеримент був проведений з порушенням вимог ч.3 ст. 240 КПК України, як про це зазначає апелянт.

Колегією суддів не виявлено інших порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі і істотних порушень прав людини і основних свобод під час здійснення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Таким чином, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження та надані учасниками судового провадження докази, дав кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку і обґрунтовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_9 повторно відкрито викрав чуже майно за попередньою змовою групою осіб, та правильно за цими ознаками кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, оскільки будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не встановлено.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який має позитивну характеристику за місцем відбування покарання, не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання за даним вироком дотримався загальних засад, передбачених ст.65 КК України, і призначив обвинуваченому покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 67 КК України передбачений вичерпний перелік обставин, які обтяжують покарання, і при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що твердження представника потерпілої про те, що судом першої інстанції не враховано як обставини, які обтяжують покарання, невизнання обвинуваченим своєї провини, перешкоджання органам досудового розслідування та вчинення кримінального правопорушення щодо неповнолітньої особи, та призначено ОСОБА_9 несправедливе покарання внаслідок м`якості, не ґрунтуються на законі, а тому є безпідставними.

З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої щодо невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, як про це він просить у своїй апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції цивільний позов, заявлений представником потерпілої та цивільного позивача, розглянуто відповідно до положень ст. 129 КПК України та прийнято рішення залежно від доведеності підстав і розміру позову, а тому колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_11 в частині, яка стосується вирішення цивільного позову.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_18 та представника потерпілої і цивільного позивача адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена учасниками судового провадження до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І:

__________________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/930/2015, Категорія КК: ч. 2 ст. 186
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_19
Доповідач ОСОБА_1