Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого через суворість. Просить пом`якшити захід примусу, призначивши йому покарання із застосуванням ст. 69 КК. Вважає, що суди всупереч ст. 65 КК не врахували повною мірою всіх даних про особу засудженого (молодий вік) та обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, визнання вини), й безпідставно не застосували положення ст. 69 КК.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2015 року ОСОБА_4 засуджено: за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2012 року й визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1843,20 грн у рахунок відшкодування витрат за проведення експертиз. Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою апеляційного суду від 22 вересня 2015 року вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повторно, а також незаконному придбанні, носінні та зберіганні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу за таких обставин.
30 січня 2015 року близько 23.00 год., перебуваючи неподалік АЗС «Формула» в м. Івано-Франківську по вул. Івасюка керуючись корисливим мотивом вчинив грабіж щодо потерпілої ОСОБА_5 , поєднаний з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, заволодівши майном останньої на загальну суму 965 грн.
Крім цього, у 2012 році ОСОБА_4 , перебуваючи в лісі неподалік с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області, знайшов предмет схожий на рушницю, який згідно висновку експерта № 185 від 8 квітня 2015 року є вогнепальною нарізною зброєю і не маючи передбаченого законом дозволу незаконно привласнив його та зберігав за місцем свого проживання. У лютому 2015 року цей предмет перевіз на територію дачного масиву, що по вул. Івасюка в м. Івано-Франківську, де 25 березня 20115 року під час огляду місця події добровільно надав його працівникам міліції.

16 квітня 2015 року близько 21.00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку № 29 по вул. Січових Стрільців у м. Івано-Франківську, повторно вчинив грабіж щодо ОСОБА_6 , заволодівши майном останньої на загальну суму 539 грн.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та витребування матеріалів кримінального провадження, що відповідно до п.2 ч.2 ст. 428 КПК є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.
Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений з поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Засуджений також ставить питання про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись на перебування в місцях позбавлення волі та на те, що його попередні касаційні скарги, як такі, що не відповідали вимогам процесуального закону, залишалися без руху.
Керуючись у тому числі ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з якими кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, колегія суддів вважає за можливе поновити скаржнику вказаний строк.
Разом із тим, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України за вчинений злочин, визначається ст. 69 вказаного Кодексу.
У цій справі, як видно з судового рішення, саме вказаними нормами закону керувався суд при постановленні вироку та призначенні ОСОБА_4 покарання.
Твердження про те, що місцевий суд при призначенні покарання не повною мірою врахував усіх обставин, які суттєво пом`якшують покарання і знижують ступінь суспільної небезпеки засудженого та вчиненого ним діяння, є безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до ст. 65 КК, з висновками якого погодився й апеляційний суд, урахував обставини, що вливають на покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер (зміст) протиправних дій, їх наслідки, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини та щире каяття), а також враховано обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину. Також суд враховав, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, у тому числі і за вчинення злочинів проти власності, й знову вчинив аналогічний злочин. Останній злочин вчинив під час умовно дострокового звільнення, а покарання обтяжене рецидивом вчинення злочину.

Саме зважаючи на такі обставини, суд визначив ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 263 КК. Разом із цим вказані обставини за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого. Їх наявність сама по собі не тягне безумовне застосування ст. 69 КК та призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону.
Сімейні обставини також не дають підстав для пом`якшення покарання засудженому, оскільки не впливають на ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
Доводи щодо незастосування ст. 69 КК не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а й з урахуванням особи винного, що було враховано судом при прийнятті рішення.
Також судом правильно на підставі ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком, оскільки засуджений вчинив новий злочин до повного відбуття покарання за попереднім вироком.
На думку колегії суддів, рішення суду про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про пом`якшення призначеного покарання та про застосування ст. 69 КК були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене в касаційній скарзі захисника не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а зі змісту скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3