ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

при секретарі ОСОБА_6,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001163, за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Білокузьминівка Костянтинівського району Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся заступник прокурора Запорізької області із касаційною скаргою на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_1

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про його скасування у зв'язку з невідповідністю призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок м'якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд апеляційної інстанції, застосувавши до ОСОБА_1 положення ст. 69 КК України, пославшись на ряд обставин, що пом'якшують покарання, належним чином не врахував, що засудженим було відшкодовано лише матеріальну шкоду, обставини, що обтяжують покарання: вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння та відносно особи похилого віку. Вважає, що з боку ОСОБА_1 не мало місця критичного ставлення до вчиненого злочину, і крім цього, через нетривалий час після дорожньо-транспортної події його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, що на думку прокурора свідчить про відсутність у ОСОБА_1 наміру стати на шлях виправлення. Вказує про те, що апеляційним судом не наведено підстав, з яких апеляційна скарга прокурора підлягає тільки частковому задоволенню.

За вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2015 року ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням із призначенням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язку, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання цивільного позову та процесуальних витрат.

Апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та постановив свій вирок від 27 травня 2015 року, яким ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Судом ухвалено визнати винуватим ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.

29 серпня 2014 року приблизно о 21:00 год. ОСОБА_1, керуючи мотоциклом КМЗ ДНІПРО 750, реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по автодорозі по вул. Жукова у напрямку вул. Волгоградської у с. Майське Костянтинівського району Донецької області. Проїжджаючи біля будинку №22, де на відстані 2 м від правого краю проїжджої частини по ходу руху мотоциклу рухалась пішохід ОСОБА_2, у порушення вимог пунктів 2.9 а, 19.1 а, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, без увімкненого світла фар у темну пору доби, за відсутності документів, які посвідчують право керування транспортними засобами та документів на мотоцикл, при виникненні небезпеки для руху, не застосував заходів до зниження швидкості або зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 Внаслідок дорожньо-транспортної події ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння та померла у лікарні від серцевого захворювання, яке не перебуває у прямому причинному зв'язку із травмою, отриманою у зв'язку з подією злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни вироку місцевого суду судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання вимогам кримінального закону через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м'якість призначеного покарання на увагу не заслуговують.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_1 вищенаведені вимоги закону України про кримінальну відповідальність апеляційним судом дотримано. Зокрема, враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер злочину, вчиненого із необережності та віднесеного до категорії тяжких, дані про особу ОСОБА_1, який раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху у тому числі за керування транспортним засобом у нетверезому стані, обставини, що обтяжують покарання: вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння, щодо особи похилого віку, позицію потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні.

Разом із цим, визнаючи необґрунтованим висновок суду першої інстанції про застосування положень ст. 75 КК України у зв'язку з неможливістю виправлення засудженого без реального відбування покарання, суд апеляційної інстанції врахував ряд обставин, які пом'якшують покарання, зокрема, повне визнання вини, щире каяття, перебування на утриманні ОСОБА_1 матері похилого віку 1949 року народження, добровільного відшкодування матеріального збитку потерпілій, які визнано такими, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та з урахуванням критичного ставлення засудженого до вчиненого злочину, думки потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні, зважаючи на те, що засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнав за можливе застосувати положення ст. 69 КК України, призначивши йому покарання з переходом до іншого, більш м'якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Обставини, наведені у касаційній скарзі, прокурора належним чином враховані судом апеляційної інстанції при призначенні покарання. Зокрема, той факт, що засуджений після вчинення злочину був притягнутий до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом без документів та в стані алкогольного сп'яніння став однією з підстав для висновку про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

На думку колегії суддів, апеляційний суд належним чином вмотивував висновок про призначення ОСОБА_1 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а визначена судом міра покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, є необхідною та достатньою для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на викладене, вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 належним чином мотивований, не суперечить вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні, не встановлено.

За таких обставин підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити вирок Апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_1 без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5