АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/528/2015 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
м. Хмільник Вінницької області, зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 , раніше судимий:
05 листопада 2004 року Хмельницьким міським судом Вінницької області за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та 09 квітня 2005 року звільнений по відбуттю строку покарання;
28 липня 2005 року Хмельницьким міським судом Вінницької області за ч. 1
ст. 296 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 гривень;
28 вересня 2006 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців та
20 вересня 2013 року звільнений по відбуттю строку покарання,
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в
с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до
ст. 89 КК України раніше не судимий,
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в
м. Здолбунів Рівненської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимий:
23 січня 2006 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки та 28 грудня 2007 року постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області направлений для відбування покарання в місця позбавлення волі;
18 серпня 2009 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 186, 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років
ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в
с. Вичівка Зарічанського району Рівненської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимий,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_13
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_14 ,
ОСОБА_15 , ОСОБА_16
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_11 , ОСОБА_12
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цим же вироком визнані винуватими та засуджені за ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , кожний до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Цим же вироком ОСОБА_12 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, 15 квітня 2014 року приблизно о 02 годині 30 хвилин

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходились біля зупинки громадського транспорту, що розташована по вул. Ползунова, 2 в м. Києві, де ОСОБА_7 , помітивши раніше незнайомого ОСОБА_17 , запропонував відкрито викрасти у нього майна, на що останні погодились.

Реалізуючи свій злочинний намір, діючи спільно та узгоджено між собою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підійшли до ОСОБА_17 та під надуманим приводом вступили з ним у розмову, під час якої ОСОБА_7 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс ОСОБА_17 , спричинивши фізичний біль, удар рукою в область живота, від якого ОСОБА_17 втратив рівновагу та впав на коліна, а в цей час ОСОБА_8 наніс йому удар ногою в область щелепи, завдавши легке тілесне ушкодження. Продовжуючи діяти спільно та узгоджено між собою, відповідно до раніше розподілених ролей, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 схопили ОСОБА_17 під руки, які завели за спину, і поклали його обличчям на лавку зупинки громадського транспорту, а ОСОБА_12 та ОСОБА_7 перевірили вміст кишень одягу ОСОБА_17 . При цьому ОСОБА_7 дістав з кишені потерпілого гроші в сумі 48 грн., а ОСОБА_12 мобільний телефон марки «Нокіа» модель 5130 «Експрес мюзік», загальною вартістю 896 грн., який передав ОСОБА_7 .

Відкрито викравши гроші та майно ОСОБА_17 на загальну суму 944 грн., ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникли.

На вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року подали апеляційні скарги обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурор прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі з доповненнями та змінами обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку з недоведеністю його співучасті у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, вказує, що він присутнім на місці вчинення кримінального правопорушення не був та суд фактично не спростував його доводи щодо непричетності до злочину відносно ОСОБА_17 . Безпідставно суд не прийняв до уваги показання ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в судовому засіданні підтвердили його відсутність на місці події і не звернув увагу на показання потерпілого в першому судовому засіданні, в яких він не міг стверджувати про його участь у зазначеному злочині та пояснив, що немає до нього жодних претензій, але в подальшому через тривалий проміжок часу під тиском прокурора змінив у судовому засіданні свою позицію, читаючи показання з блокноту.

Обвинувачений також зазначає, що під час досудового розслідування була допущена неповнота, що є грубим порушенням закону, оскільки на досудовому розслідуванні впізнання особи обвинувачених потерпілим не проводилося, а наявні в провадженні докази не доводять його причетність до вчинення злочину щодо ОСОБА_17 . Відсутні в матеріалах кримінального провадження і докази вживання ним алкогольних напоїв у той день, коли було пограбування потерпілого, а тому й у цій частині висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема положень ст.ст. 410, 411, 414 КПК України, просить вирок щодо нього скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Як зазначає обвинувачений, суд безпідставно не прийняв до уваги його версію подій, які відбувалися вночі 15 квітня 2014 року; належним чином не перевірив його доводи про непричетність до злочину, вчиненого щодо ОСОБА_17 , адже він лише здав мобільний телефон в ломбард, не знаючи про його походження; не допитав у судовому засіданні важливого свідка, який міг підтвердити, що він не був присутнім на місці події, а також не забезпечив явку зазначеного свідка до суду; не врахував докази у кримінальному провадженні на підтвердження його невинуватості у скоєнні кримінального правопорушення, зокрема, показання обвинуваченого ОСОБА_11 , який стверджував, що він на місці події не був та показання потерпілого ОСОБА_17 , котрий на першому судовому засіданні вказував про його непричетність до зазначеного злочину. При цьому, показання потерпілого в наступному судовому засіданні не можуть бути доказом його винуватості, бо потерпілий змінив їх під тиском прокурора.

Крім того, висновок суду про вчинення ним кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння також є немотивованим, оскільки експертне дослідження наявності алкоголю в крові та його кількості щодо нього не проводилося, а в той день він випив лише пів пляшки пива.

Вважає обвинувачений і суворим призначене йому покарання, бо суд не врахував, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_9 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, просить обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку з не доведенням вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

В обґрунтування своєї позиції щодо неповноти судового розгляду захисник зазначає, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_18 , яка могла б підтвердити або спростувати показання ОСОБА_11 щодо непричетності ОСОБА_7 до пограбування потерпілого ОСОБА_17 . На досудовому розслідування впізнання обвинувачених потерпілим не проводилося, тобто відсутні підстави вважати, що саме обвинувачені побили потерпілого та забрали його майно. В матеріалах кримінального провадження немає доказів того, що мобільний телефон марки «Нокіа» модель 5130 «Експрес мюзік» належав потерпілому ОСОБА_17 , цей телефон не був вилучений та приєднаний до матеріалів провадження, тобто взагалі відсутній предмет кримінального правопорушення, а показання потерпілого як в цій частині, так і в частині того, що у нього були викрадені грошові кошти у розмірі 48 гривень, нічим не підтверджуються.

Висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, як стверджує захисник, оскільки вони не підтверджуються належними доказами, ґрунтуються на припущеннях та виключно на суперечливих показаннях потерпілого ОСОБА_17 . Допитані судом свідки працівники міліції лише показали про обставини затримання обвинувачених, а протоколи огляду місця події від 15 квітня 2014 року, на які послався суд у вироку, не доводять, що саме обвинувачені пограбували ОСОБА_17 , оскільки першим протоколом зафіксовано огляд та встановлено існування зупинки «Вокзал південний» по вул. Ползунова, 2 в м. Києві, а другим - огляд не місця події, а особи ОСОБА_8 , у якого вилучили квитанцію з ломбарду,

Крім того, як зазначає в апеляційній скарзі захисник, суд у вироку не навів короткий зміст показань ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , не вказав чому не бере до уваги показання всіх обвинувачених, в яких вони стверджували про непричетність до вчинення злочину. Дійшов суд і помилкового висновку про те, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння в той час, коли потерпілого побили дві невстановлені особи і, як наслідок, безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує його покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації їх діянь, просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року в частині призначеного покарання щодо всіх обвинувачених скасувати у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_11 , у виді позбавлення волі на строк 6 років, а ОСОБА_8 та ОСОБА_12 кожному - у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вважає, що судом не в повній мірі були враховані: ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; дійсні обставини провадження, зокрема, вчинення обвинуваченими в стані алкогольного сп`яніння корисливого злочину з метою особистого збагачення, при тому, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 мають не зняту та непогашену судимість за вчинення аналогічних злочинів; невизнання своєї вини у вчиненому обвинуваченими, які з метою уникнення від кримінальної відповідальності давали неправдиві показання; активну участь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину; особи кожного обвинуваченого, а саме, не зайняття жодним з них суспільно-корисною працею.

Крім того, як зазначає прокурор, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_12 покарання дійшов помилкового висновку, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства та безпідставно застосував положення ст. 75 КК України, не врахувавши при цьому, що ОСОБА_12 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою групою осіб вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення, брав у ньому активну участь, у вчиненому не розкаявся, не працює, немає утриманців та тісних соціальних зв`язків.

За таких обставин, прокурор вважає, що призначене судом першої інстанції кожному обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та їх особам внаслідок м`якості, є явно несправедливим, недостатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора Солом`янського району м. Києва ОСОБА_10 та просив її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та захисника; пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 були дотримані.

Як встановлено перевіркою матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, спрямований на всебічне, повне й об`єктивне дослідження обставин справи, а висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_19 у вчиненні злочину, за обставин, наведених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і викладеним у вироку доказам, які досліджені під час судового розгляду та належним чином оцінені судом у їх сукупності.

Зокрема, винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у відкритому викраденні майна ОСОБА_17 із застосуванням до нього насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, підтверджується:

показаннями потерпілого ОСОБА_17 , який в суді повідомив, що 15 квітня 2014 року після 02 години він придбав цигарки у нічному кіоску, що по АДРЕСА_7 , неподалік від якого побачив раніше йому незнайомих ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , з якими також була і дівчина. За проханням ОСОБА_8 він пригостив їх цигарками, а потім придбав 3 пляшки пива, дві з яких віддав обвинуваченим, вони разом пили пиво та спілкувались. Далі ОСОБА_8 відізвав ОСОБА_20 і сказав, що нібито він хоче їх побити, після чого ОСОБА_20 до нього підійшов та наніс удар кулаком в живіт, від чого він впав на коліна, а ОСОБА_8 відразу ж вдарив його ногою в обличчя, розбивши губу. Далі ОСОБА_8 і ОСОБА_11 взяли його за руки та поклали вниз обличчям на лавочку, а ОСОБА_7 та ОСОБА_12 почали обшукувати кишені куртки і хтось із них забрав його мобільний телефон марки «Нокіа» модель 5130 «Експрес мюзік» та гроші в сумі 48 грн. Після цього ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та дівчина, яка була з ними, пішли, він залишався на місці події, але бачив свій мобільний телефон в руках у ОСОБА_20 . Далі він звернувся до міліції, повідомивши про обставини пограбування, та через півтори-дві години побачив усіх обвинувачених біля магазину «Велика кишеня», що по вул. Кудряшова, 1 в м. Києві, вказавши на них працівникам міліції, котрі їх затримали;

показаннями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 - інспекторів ДПС Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві, які в суді повідомили, що вночі 15 квітня 2014 року від чергового райвідділу міліції отримали інформацію про пограбування чоловіка, прибули на місце, де їх чекав потерпілий, який розповів, що по АДРЕСА_7 його побили четверо чоловіків та забрали у нього мобільний телефон і гроші, описав прикмети цих осіб та показав місце події. Разом з потерпілим вони оглядали прилеглу територію та біля магазину «Велика кишеня», що по вул. Кудряшова, 1 в м. Києві, помітили компанію з чотирьох чоловіків і жінки. Потерпілий впевнено сказав, що саме ці чоловіки його пограбували, тому вони підійшли до них. Під час перевірки документів ОСОБА_8 надав свій паспорт, в якому знаходилась квитанція з ломбарду, куди 15 квітня 2014 року був зданий мобільний телефон «Нокіа» модель 5130. Вони викликали слідчо-оперативну групу, оскільки потерпілий був переконаний в тому, що його пограбували саме ці чоловіки.

Крім того, свідок ОСОБА_24 показав, що обвинувачені біля магазину вживали спиртні напої, потерпілий також був на підпитку, але послідовно їм розповів про обставини його пограбування;

висновком судово-медичної експертизи № 946 від 16 квітня 2014 року, за яким у потерпілого ОСОБА_17 було виявлене легке тілесне ушкодження у вигляді садна на слизовій оболонці верхньої губи в центрі, яке спричинене тупим предметом і могло утворитися 15 квітня 2014 року;

- даними двох протоколів огляду місця події від 15 квітня 2014 року, в яких зафіксовано огляд місцевості, де відбулося пограбування ОСОБА_17 , та вилучення у ОСОБА_8 договору з ПТПЗ «Ломбард-Скарбниця» № 200-14006810 від 15 квітня 2014 року про надання кредиту під заставу мобільного телефону «Нокіа» модель 5130 «Експрес мюзік» ІМЕІ НОМЕР_1 , а також даними протоколу огляду зазначеного договору;

- речовими доказами.

Дослідивши з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та проаналізувавши у вироку зазначені докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх належними, допустимими і достовірними та поклав в основу висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки вони узгоджуються між собою, прямо і побічно викривають усіх обвинувачених у вчиненому відносно ОСОБА_17 кримінальному правопорушенні.

Твердження апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 про те, що докази, досліджені в суді, не доводять участі всіх обвинувачених, у тому числі і ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у вчиненні злочину щодо потерпілого ОСОБА_17 , оскільки потерпілий змінював свої показання та спочатку заперечував причетність обвинувачених до його пограбування, проте в подальшому під тиском прокурора показав, що саме вони його побили і забрали гроші та мобільний телефон, а інші докази прямо не вказують на участь як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_8 у цьому злочині, не заслуговують на увагу, бо суперечать матеріалам кримінального провадження, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_17 під час допиту в суді, а цей допит відповідно до журналів судових засідань здійснювався лише 29 жовтня 2014 року, в тому числі і стороною захисту, давав послідовні показання щодо обставин події, конкретизувавши дії кожного обвинуваченого під час вчинення злочину, при цьому його пояснення в підготовчому засіданні про те, що він не бажає суворого покарання для винних, не доводять, що він заперечував участь будь-кого з притягнутих до відповідальності осіб у його пограбуванні.

Підстав вважати, що потерпілий ОСОБА_17 обмовляє обвинувачених у суду першої інстанції не було, не встановлено таких підстав і колегією суддів.

До того ж показання потерпілого узгоджуються з показаннями працівників міліції, які на місці події, з`ясувавши у ОСОБА_17 фактичні обставини злочинних дій, кількість осіб, які в цьому приймали участь та їх прикмети, через недовгий проміжок часу побачили обвинувачених, на яких прямо вказав потерпілий, як на осіб, котрі приймали участь у його пограбуванні.

Крім того, за показаннями свідків потерпілий описав викрадений у нього мобільний телефон, а в квитанції з ломбарду, що була у ОСОБА_8 , міститися відомості про закладення мобільного телефону саме такої марки і моделі через нетривалий час після вчинення злочину.

Та ж обставини, що під час досудового розслідування не проводилось впізнання потерпілим усіх підозрюваних осіб, в даному випадку не може свідчити про неповноту досудового розслідування, оскільки через недовгий проміжок часу після події злочину потерпілий вказав працівникам міліції на всіх обвинувачених, як співучасників злочину щодо нього, і тому вони були затримані, а в суді докладно повідомив про конкретні дії кожного обвинуваченого, вчинені під час пограбування.

Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що два протоколи огляду місця події від 15 квітня 2014 року не доводять участі обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, являються безпідставними, оскільки зазначені документи, які були отримані в результаті проведення з дотриманням вимог кримінального процесуального закону процесуальних дій, та в яких відображена обстановка після вчинення злочину та зафіксовані обставини вилучення у ОСОБА_8 договору з ломбарду «Скарбниця» № 200-14006810 від 15 квітня 2014 року, котрий був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, що не оспорювала й сторона захисту, в сукупності з показаннями потерпілого та свідків і взаємозв`язку між собою є достатніми для висновку про вчинення злочину відносно ОСОБА_17 ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ОСОБА_25 та ОСОБА_12 .

Всупереч доводів усіх, окрім прокурора, апеляційних скарг, суд першої інстанції ретельно перевірив показання обвинувачених щодо непричетності до пограбування ОСОБА_17 , проте не прийняв їх до уваги, визнавши позицією захисту, оскільки вони спростовуються належними і допустимим доказами. Викладені у вироку мотиви визнання всіх доводів обвинувачених безпідставними, направленими на уникнення відповідальності за вчинене, колегія суддів вважає такими, що відповідають матеріалам кримінального провадження.

При цьому посилання в апеляційній скарзі захисником ОСОБА_9 на те, що суд першої інстанції у вироку не навів короткий зміст показань обвинувачених, є надуманим, оскільки судове рішення, ухвалене за результатом судового розгляду, відповідає вимогам ст. 374 КПК України та містить мотиви неврахування судом показань обвинувачених.

Обґрунтовано, на думку колегії суддів, суд встановив у вироку ту обставину, що всі обвинувачені під час вчинення злочину перебували у стані алкогольного сп`яніння, визнавши зазначене обставиною, що обтяжує покарання, оскільки правильно прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_17 та свідків про те, що всі обвинувачені як до пограбування потерпілого, так і в той час, коли їх побачили працівники міліції біля магазину «Велика кишеня» вживали алкогольні напої. До того ж, обвинувачений ОСОБА_8 і сам не заперечував в суді, що він в ту ніч випив пів пляшки пива, а не проведення медичного дослідження з цього приводу не спростовує висновку суду в зазначеній частині, який ґрунтується на належних і допустимих доказах.

Твердження сторони захисту про те, що судом першої інстанції була допущена неповнота судового розгляду, у тому числі й з тих підстав, що в судовому засіданні не була допитана свідок ОСОБА_18 , тобто особа, яка безпосередньо була на місці події, колегія суддів вважає непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

1) судом першої інстанції були відхиленні клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ст.ст. 7, 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій засобами, передбаченими цим Кодексом.

Між тим, в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що судом першої інстанції були відхилені клопотання сторони захисту про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

В той же час, з матеріалів провадження вбачається, що про допит у суді свідка обвинувачення ОСОБА_18 клопотання заявив прокурор, але, не забезпечивши явку ОСОБА_18 до суду, відмовився від її допиту в суді, що відображено в журналі судового засідання від 04 грудня 2014 року. При цьому сторона захисту не наполягала на допиті зазначеного свідка в суді, відповідного клопотання перед судом не порушувала, в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_9 , заявивши клопотання про допит свідка ОСОБА_18 , в подальшому від нього відмовився, а тому у колегії суддів немає підстав вважати, що судом першої інстанції не були дотримані вимоги ст. 22 КПК України, що могло б вплинути на правильність висновків суду та законність і обґрунтованість постановленого в справі судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що сторона захисту як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надала будь-які докази на спростування тих фактичних обставин, на які посилалася сторона обвинувачення. В той же час, суд першої інстанції, проаналізувавши ті докази, які дослідив за клопотаннями сторін безпосередньо в судовому засіданні та вирішуючи питання, визначені ст. 368 КПК України, свої висновки з достатньою повнотою обґрунтував у судовому рішенні.

За встановлених судом обставин дії усіх обвинувачених правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - ще і за додатковою кваліфікуючою ознакою, як вчинене повторно.

Оскільки колегією суддів не встановлено будь-яких порушень, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, а висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтуються на повно, всебічно та об`єктивно досліджених доказах, які були представлені сторонами провадження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , як про це просять в апеляційних скаргах та в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник, а також обвинувачений ОСОБА_8 .

Підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, колегією суддів не встановлено, а обвинуваченим ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не наведено.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного всім обвинуваченим покарання та неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, зокрема, положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_12 від покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, а також доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо суворості покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Так, обираючи кожному обвинуваченому вид та розмір покарання, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину і фактичні обставини провадження, в тому числі й ті, на які посилається в апеляційній скарзі прокурор, вказуючи на кваліфікуючі ознаки, мотиви та мету, а також конкретні дії кожного обвинуваченого у цьому злочині; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; вчинення злочину особами в стані алкогольного сп`яніння, що було визнано обставиною, яка його обтяжує; незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 та дані про особу кожного винного, в тому числі й ту обставину, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 раніше судимі, а ОСОБА_8 притягувався до кримінальної відповідальності, але не судимий в силу ст. 89 КК України, всі обвинувачені не працювали, в цілому характеризуються посередньо, крім ОСОБА_12 , щодо особи якого ніяких негативних даних суду надано не було.

При цьому є безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора, що суд при призначенні покарання не врахував невизнання обвинуваченими винуватості у вчиненні злочину, бо позиція обвинувачених в суді, які мають право взагалі не свідчити проти себе, не може в даному випадку бути підставою для посилення покарання, а всі інші обставини, з якими прокурор пов`язує апеляційні вимоги, судом були враховані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримав вимог ст.ст. 50, 65 КК України та, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, метою якого є виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, призначив кожному обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, з тривалістю якого, а також висновком суду, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 повинні відбувати це покарання виключно в умовах ізоляції від суспільства, погоджується і колегія суддів, а тому вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості та доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо суворості призначеного покарання.

Що стосується рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, тобто з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то зазначене рішення суд у вироку належним чином обґрунтував, врахувавши при цьому, окрім ступеню тяжкості злочину, ролі обвинуваченого у його вчиненні, яка не є самою активною, й дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше та в цілому характеризується позитивно, тобто в даному випадку, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виправлення ОСОБА_12 можливе без відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з випробуванням зі встановленням йому іспитового строку на 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, а тому доводи прокурора про протилежне є непереконливими.

За відсутності підстав для зміни чи скасування вироку, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_10 задоволенню не підлягають, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4