АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/388/15-к Номер провадження 11-кп/786/656/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 186 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

малолітньої особи, яка не досягла віку

кримінальної відповідальності ОСОБА_8

законного представника

неповнолітнього ОСОБА_9

представника кримінальної міліції

сектору дітей ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0001073, за апеляційною скаргою захисника неповнолітнього ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 квітня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою щодо неповнолітнього

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дружелюбівка Добровеличківського району Кіровоградської області, учня 7-А класу Комсомольського навчально-виховного центру, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

застосовано в зв`язку з вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 186 КПК України примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи загальноосвітньої школи соціальної реабілітації строком на 6 місяців на повне державне утримання.

Тимчасово строком до 30 діб помістити неповнолітнього ОСОБА_8 до приймальника-розподільника для дітей УМВС України у Харківській області, з метою направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків.

Згідно ухвали суду, 21.12.2014 р. приблизно о 17 годині 00 хвилин, неповнолітній ОСОБА_8 , разом з неповнолітнім ОСОБА_11 та малолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись на дитячому майданчику, що розташований біля будинку №55 по вул. Леніна в м.Комсомольську Полтавської області, маючи прямий умисел спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 разом з ОСОБА_8 , підійшовши до потерпілого з обох боків, повалили його на землю, після чого ОСОБА_12 наніс 2-3 удари правою ногою в область голови потерпілого ОСОБА_13 , а саме в район лобної ділянки, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді синця в лобній ділянці, що згідно висновку експерта №1483 від 22.12.2014р. відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після чого, ОСОБА_11 тримаючи разом з ОСОБА_8 руки потерпілого ОСОБА_13 , відкрито дістав з барсетки потерпілого грошові кошти в розмірі 50 грн. Після цього, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_14 з місця скоєння правопорушення зникли, викраденим розпорядилися на власний розсуд, завдавши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 50 грн.

27.02.2015р. до Комсомольського міського суду Полтавської області надійшло клопотання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного - характеру, а саме застосувати відносно ОСОБА_8 примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчальної - виховної установи - загальноосвітньої шкоди соціальної реабілітації строком на 6 місяців . Тимчасово, строком на 30 діб помістити неповнолітнього ОСОБА_8 до приймальника - розподільника для дітей УМВС України у Харківській області.

Задовольняючи клопотання, суд вказав, що неповнолітній ОСОБА_8 , який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за суспільно-небезпечне діяння, виховується в неповній родині, проживає з батьком та бабусею, за місцем навчання характеризується позитивно, ухвалою Комсомольського міського суду від 27.01.2015 року відносно ОСОБА_8 , в зв`язку з вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.185 КК України застосований примусовий захід виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька ОСОБА_9 строком на один рік, який виявився неефективним, так як батько немає впливу на дитину.

В апеляційній скарзі захисник неповнолітнього ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 ставить питання про зміну ухвали суду в частині призначеного виду примусового заходу виховного характеру посилаючись на те, що ОСОБА_8 має позитивну характеристику за місцем навчання, останній критично оцінює свою поведінку та щиро розкаюється у вчиненому, батько неповнолітнього батьківських прав не позбавлений і своєю поведінкою здатен позитивно впливати на сина, забезпечити позитивних виховний вплив.

На переконання захисника, після винесення ухвали від 27.01.2015 року, якою відносно нього застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі неповнолітнього під нагляд батька, жодних кримінальних правопорушень ОСОБА_8 не вчиняв.

На підставі викладеного, захисник просить застосувати до неповнолітнього ОСОБА_8 примусові заходи виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька ОСОБА_9 терміном на 2 роки та обмежити дозвілля з встановленням особливих вимог до його поведінки терміном на 1 рік.

Заслухавши доповідача, неповнолітнього ОСОБА_8 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляції, представника кримінальної міліції сектору дітей ОСОБА_10 , який хоч і заперечував проти поданої апеляції, проте погодився, що неповнолітній в школі навчається добре, умови для проживання та навчання в сім`ї є, після передачі його під нагляд батька суспільно-небезпечних діянь не вчиняв, думку прокурора ОСОБА_6 про законність і обґрунтованість судового рішення та безпідставність поданої апеляції, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Дослідивши та оцінивши здобуті докази в провадженні, суд прийшов до правильного висновку про доведеність причетності малолітньої особи, яка не досягла віку кримінальної відповідальності, а саме ОСОБА_8 до вчинення суспільно-небезпечного діяння та наявність у його діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, які виразились у скоєнні умисних дій відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Дані обставини ніким із учасників судового розгляду не оскаржуються, в тому числі і захисником малолітнього.
Разом з тим, направляючи малолітнього ОСОБА_8 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, суд в достатній мірі не переконався, чи дійсно останній не піддається виховному впливу та не може бути виправленим шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру.
Так, відповідно до ч.1 ст.40 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано постановою ВР №789-Х11 від 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, звинувачується або визнається винною в його порушенні, на таке поводження, що сприяє розвиткові у дитини почуття гідності і значущості, зміцнює в ній повагу до прав людини й основних свобод інших та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання нею корисної ролі в суспільстві.
Окрім того, згідно п.9 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №2, до спеціалізованих навчально-виховних установ відповідно до п.5 ч.2 ст.105 КК України, направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру.
Призначаючи вказаний вид виховного характеру суд неправильно послався на те, що до ОСОБА_8 вже застосовувався примусовий захід виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька, який виявився неефективним.
Про це свідчать ті обставини, що дане суспільно-небезпечне діяння було вчинене малолітнім 21 грудня 2014 року до застосування до нього ухвалою Комсомольського міського суду від 27 січня 2015 року, за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, примусового заходу виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька ОСОБА_9 .
Допитаний в судовому засіданні батько малолітнього ОСОБА_9 пояснив суду, що після передачі йому під нагляд сина, останній його слухається, ходить гуляти тільки з дозволу, змінив круг спілкування, добре навчається, ніяких протиправних дій не вчиняє, просив не направляти сина до спеціальної навчально-виховної установи.
Сам малолітній ОСОБА_8 пояснив суду, що він в школі добре навчається, слухає батька та бабусю, після першого рішення суду ніяких суспільно- небезпечних діянь не вчиняє, просив залишити його з батьком.
Згідно характеристики Комсомольського навчально-виховного центру ОСОБА_8 характеризується позитивно, має достатній рівень знань, проявляє здібності до предметів математичного циклу(а.п.98).
Представник кримінальної міліції сектору дітей ОСОБА_10 також підтвердив, що з часу передачі малолітнього ОСОБА_8 під нагляд батька, той перестав вчиняти суспільно-небезпечні діяння.
Тому висновки суду про неможливість виправлення малолітньої особи ОСОБА_8 без поміщення до спеціальної навчально-виховної установи є передчасними та не ґрунтуються на зібраних у справі доказах.
З цих підстав ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування до неповнолітнього виду примусового заходу виховного характеру, так як є підстави вважати, що ОСОБА_8 ще не вийшов з-під контролю батька.
На підставі ч.2 ст.97, ст. ст. 405, 407, 409 КК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника неповнолітнього ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 07 квітня 2015 року, стосовно неповнолітнього ОСОБА_8 змінити.

Застосувати до малолітнього ОСОБА_8 , за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, примусовий захід виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька ОСОБА_9 строком на 2 роки.

Обмежити дозвілля ОСОБА_8 та встановити особливі вимоги до його поведінки строком на 2 роки.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4