Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі за участю прокурора захисника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
розглянула в судовому засіданні 13 серпня 2015 року в м. Києві провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

04 березня 2015 року, що постановлені за результатами розгляду подання лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_7

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2012 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродження с. Печі Борзнянського району Чернігівської області, жителя

АДРЕСА_1, звільнено від кримінальної відповідальності за вчинені ним у стані неосудності протиправні діяння, передбачені ч. 1 ст. 121, частинами 1 і 4 ст. 296 КК України, застосовано до нього примусові заходи медичного характеру та постановлено госпіталізувати останнього до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року, залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року, продовжено застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, призначених згаданою постановою.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані ухвали та призначити новий розгляд подання лікаря-психіатра щодо ОСОБА_7

у зв'язку з істотними порушеннями процесуального закону і неповнотою судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав касаційну скаргу, прокурора, яка вважала оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у її задоволенні слід відмовити.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

зі ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про необхідність задоволення подання лікаря-психіатра щодо ОСОБА_7 Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Відповідно до ст. 95 КК України, ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» і ст. 514 КПК України розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за поданням медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у передбаченому ст. 95 КК України та ст. 512 КПК України порядку. При цьому до подання додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Статтею 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку є виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів.

Як вбачається матеріалів провадження, лікар-психіатр звернулася до суду з поданням про продовження застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7, до якого постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2012 року такі заходи було вирішено застосувати, унаслідок вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, частинами 1, 4 ст. 296 КК України. Також до зазначеного подання було додано Акт комісії

лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 1784 від 25 листопада 2014 року. Відповідно до висновків цього акта ОСОБА_7, щодо якого було подано подання, потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.

Під час судового розгляду у судове засідання була викликана лікар-психіатр, яка звернулася до суду з поданням, з метою усунення сумнівів щодо правильності встановленого ОСОБА_7 діагнозу через зміну його коду. Вона дала пояснення, згідно з якими клінічний діагноз

ОСОБА_7 у результаті проведення останнього за часом психіатричного огляду комісією лікарів-психіатрів порівняно з первинним встановленим змінений не був, а відбулася лише структуризація повного (багатоосьового) клінічного діагнозу для визначення ефективного лікування.

Ці пояснення як видно з тексту оскаржуваних судових рішень, дали суду можливість провести оцінку з точки зору правильності та достовірності (як доказу) згаданого акта комісії лікарів психіатрів, після чого суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність продовження застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, що належним чином мотивував у своєму рішенні.

Крім того, таким чином було усунено сумніви, на які звертав увагу захисник, щодо правильності встановленого його підзахисному діагнозу.

Наведені обставини також свідчать і про безпідставність доводів захисника про порушення судом принципу змагальності судового процесу, унаслідок відмови у задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, оскільки зазначені захисником сумніви було усунено шляхом виклику та допиту лікаря-психіатра, а призначення судово-психіатричної експертизи (на чому наполягала сторона захисту) у справах щодо вирішення подання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відповідно до положень процесуального закону призначається на розсуд суду лише за наявності сумнівів у правильності висновку комісії лікарів-психіатрів.

До того ж необхідно зазначити, що задоволення заявлених у ході судового розгляду сторонами клопотань є правом суду, а не його обов'язком і їх негативне вирішення не тягне за собою незаконності постановлених судових рішень.

Також безпідставними виявилися і вказівки захисника про порушення права ОСОБА_7 на отримання іншого висновку незалежних експертів-психіатрів, оскільки, як видно з матеріалів провадження, за клопотанням захисника та самого ОСОБА_7 04 серпня і 25 листопада 2014 року проводилися експертні дослідження психічного здоров'я останнього, за результатами яких було виготовлено відповідні висновки.

Разом із тим, ці висновки судом не брались до уваги, так як дані інтерв'ювання ОСОБА_7 лікарем-психіатром, наведені у зазначених документах, самим ОСОБА_7 у ході судового розгляду заперечувались. Це рішення судом було належним чином обґрунтовано у відповідній ухвалі.

Між тим, як видно зі змісту наведених експертних досліджень проведених незалежним експертом 04 серпня та 25 листопада 2014 року, їх висновки про наявність необхідності в застосуванні до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру узгоджуються з аналогічними висновками, наведеними в Акті комісії лікарів психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру, № 1784 від

25 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7, за виключенням визначення виду психіатричного закладу, оскільки такий встановлюється відповідно до вимог кримінального закону залежно від тяжкості кримінального правопорушення.

Крім того, доводи аналогічні доводам касаційної скарги захисника, останній наводив у своїй апеляційній скарзі. Ці доводи перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Що стосується тверджень захисника про незаконність оскаржуваних судових рішень, через посилання суду першої інстанції на ч. 5 ст. 95 КК України, якої не існує, а також із зазначенням судом апеляційної інстанції ОСОБА_8, як особи, щодо якої було складено акт комісії лікарів-психіатрів, у той час як подання розглядалося щодо

ОСОБА_7, то вони є неспроможними, оскільки, як вбачається із тексту наведених ухвал, ці помилки дійсно мають місце, але носять технічний характер і їх може бути виправлено в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у справі не встановлено, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року, постановлених за результатами розгляду подання лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_7, залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _______________ ОСОБА_2_________________ ОСОБА_3