Провадження № 11-кп/780/1116/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 22 02.11.2015

УХВАЛА
Іменем України
«02» листопада 2015 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

при секретарях ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

представників потерпілого ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги старшого прокурора прокуратури Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_16 , представника потерпілого ОСОБА_17 , захисників обвинуваченої адвокатів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року, за яким

ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Нураталди, Карагандинської області, Актогайського району, Казахської РСР, українка, з вищою освітою, не заміжня, працює директором ТОВ «Вегас Україна», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

Стягнуто з ОСОБА_21 на користь ОСОБА_22 2 405 961 (два мільйони чотириста п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят одну) грн. 54 коп., в якості відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно з вироком, ОСОБА_21 заволоділа майном ОСОБА_22 шляхом обману в особливо великих розмірах за наступних обставин. Так в 2007 році (точної дати судом не встановлено) ОСОБА_23 діючи з відома та за дорученням ОСОБА_24 повідомив ОСОБА_25 про намір ОСОБА_24 продати земельну ділянку площею 0, 0802 га, розташовану в АДРЕСА_1 , належну їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 701221, виданого 01.08. 2007 р. Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі, разом із наявними на ній житловим будинком, альтанкою та свердловиною, належних ОСОБА_24 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 02.10. 2007 р. виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, внаслідок чого ОСОБА_25 виявила бажання на їх придбання. В подальшому восени 2007 року (точна дата судом не встановлена) у зв`язку з неможливістю придбати у домовлений термін дану земельну ділянку з об`єктами нерухомості, розташованими на ній, ОСОБА_25 повідомила про пропозицію їх продажу своїй знайомій ОСОБА_21 , котра, оглянувши їх, погодилася придбати шляхом отримання для вказаних цілей та в її інтересах ОСОБА_25 кредиту в Акціонерному банку «Банк регіонального розвитку» МФО: 321024, , де остання обслуговувалася протягом тривалого часу та мала позитивну кредитну історію, оскільки за умовами надання банком кредитів для придбання нерухомості ОСОБА_21 , котра не мала для цього необхідного офіційного доходу, неможливо було укласти кредитний договір. Обговоривши вказані умови з представниками банку та представником продавця ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , будучи в дружніх стосунках із ОСОБА_21 та не усвідомлюючи справжніх її намірів, погодилася придбати цю земельну ділянку з об`єктами нерухомості, розташованими на ній, на умовах, запропонованих ОСОБА_21 . Внаслідок цього, після подання відповідного пакету документів до АБ «Банк регіонального розвитку», ОСОБА_25 з відома та на прохання ОСОБА_21 і в її інтересах, уклала 25.12. 2007 року в м. Києві з АБ «Банк регіонального розвитку» кредитний договір № 14/10 188, згідно якого їй було виділено для їх придбання грошові кошти в сумі 2 525 000 грн., котрі з відповідною відсотковою ставкою банку повинна була повернути ОСОБА_21 через позичальника ОСОБА_25 . У зв`язку з цим, ОСОБА_25 надіючись на добропорядність ОСОБА_21 та з її відома, уклала в її інтересах 25.12. 2007 р. в м. Києві зі ОСОБА_24 договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно умов яких вона придбала за кредитні кошти банку, отримані за кредитним договором № 14/10 188 від 25.12. 2007 р., в сумі 1 958 884 грн., житловий будинок загальною площею 278, 7 кв. м., житловою площею 92 кв. м. разом з альтанкою та свердловиною, розташованих в АДРЕСА_1 , та за суму 566 116 грн. вказану земельну ділянку площею 0, 0802 га, кадастровий номер: : 03:002:0034, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», на якій розташувалися придбані об`єкти нерухомості. За умовами укладеного кредитного договору № 14/10 188 від 25.12. 2007 р. придбане таким чином ОСОБА_25 в інтересах ОСОБА_21 нерухоме майно з метою забезпечення виплат по ньому було заставлене банку, відповідно до укладеного 25.12. 2007 р. між позичальником і кредитором іпотечного договору, та на ці об`єкти нерухомості до повного погашення кредиту була накладена заборона відчуження. В подальшому, згідно умов укладення кредитного договору, ОСОБА_21 за домовленістю із ОСОБА_25 , частково до вересня 2009 року погашала відсотки по кредитному договору № 14/10 188 від 25.12. 2007 р. та почала користуватися даною земельною ділянкою разом з житловим будинком, альтанкою та свердловиною, розташованими на ній. Згодом в 2009 році у зв`язку із введенням « в АБ «Банк регіонального розвитку» тимчасової адміністрації, його керівництвом були визначені всім боржникам за кредитними договорами, в тому числі і ОСОБА_26 , вимоги щодо дострокового погашення кредиту. Внаслідок неможливості ОСОБА_25 та ОСОБА_21 достроково погасити кредит перед банком, то їм у вересні 2009 року його представниками було запропоновано погасити даний кредит за рахунок депозитних коштів ОСОБА_22 , котрий в АБ «Банк регіонального розвитку» мав грошові вклади, згідно укладеного 14.10. 2008 р. депозитного договору № 29.1 Дф-980-1033/08 та за яким банк, у зв`язку з фінансовим станом не міг здійснювати виплати. У зв`язку з цим у ОСОБА_21 виник злочинний умисел на заволодіння шляхом обману коштами ОСОБА_22 в особливо великих розмірах. Для цього, після проведених перемовин ОСОБА_21 домовилася з ОСОБА_22 та ОСОБА_25 , котрі не усвідомлювали справжніх її злочинних намірів, погасити в повному розмірі кредит ОСОБА_25 , отриманий 25.12. 2007 р., в інтересах ОСОБА_21 , згідно кредитного договору № 14/10 188, за рахунок депозитних коштів ОСОБА_22 , наявних в АБ «Банк регіонального розвитку», згідно депозитного договору № 29.1 Дф-980-1033/08 від 14.10. 2008 р. Далі ОСОБА_25 згідно домовленостей з ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , після зняття банком заборони відчуження цих об`єктів нерухомості повинна була укласти з ОСОБА_21 договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки для того, щоб її права та обов`язки боржника перейшли до ОСОБА_21 , котра в подальшому мала укласти з ОСОБА_22 договір позики грошових коштів на суму, визначену сторонами, для забезпечення виконання зобов`язань, по якому дані об`єкти нерухомості повинні будуть заставлені кредитору ОСОБА_22 шляхом укладення договору іпотеки. Таким чином, ОСОБА_22 та ОСОБА_25 , не усвідомлюючи злочинний мотив ОСОБА_21 щодо заволодіння грошовими коштами ОСОБА_22 та її справжніх шахрайських намірів, сповістили керівництво АБ «Банк регіонального розвитку» про свої домовленості щодо такої схеми погашення кредиту та після ухвалення 19.10. 2009 р. рішення кредитного комітету АБ «Банк регіонального розвитку» їм було дозволено провести зазначені банківські операції. Наступного дня, 20.10. 2009 р. ОСОБА_22 , не усвідомлюючи справжніх намірів ОСОБА_21 з її відома та згоди, в м. Києві через касу АБ «Банк регіонального розвитку» повністю погасив за рахунок власних депозитних коштів, наявних в АБ «Банк регіонального розвитку», згідно депозитного договору № 29.1 Дф-980-1033/08 від 14.10. 2008 р., заборгованість по кредитному договору № 14/10 188 від 25.12. 2007 р., укладеного ОСОБА_25 в інтересах ОСОБА_21 в сумі 2 555 961 грн. 54 коп. Після цього, ОСОБА_21 , будучи звільненою таким чином від обов`язку погашення кредиту перед АБ «Банк регіонального розвитку» за кредитним договором № 14/10 188 від 25.12. 2007 р. та реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння майном ОСОБА_22 , під видом подальшого укладення договору позики з ОСОБА_22 і бажаючи зареєструвати у відповідних органах державної влади своє право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , та об`єкти нерухомості, розміщені на ній, після зняття заборони банку на їх відчуження та оформлення необхідного пакету документів уклала 26.11. 2009 р. в м. Києві із ОСОБА_25 договір купівлі-продажу земельної ділянки, ринковою вартістю в розмірі 252 100 грн. 68 коп. та договір купівлі-продажу житлового будинку разом з надвірними будівлями і спорудами, ринковою вартістю в розмірі 1 052 769 грн., не провівши за домовленістю із ОСОБА_22 та ОСОБА_25 , жодних розрахунків з останньою, які були зазначені у договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26.11. 2009 р. Після цього, ОСОБА_21 , ставши таким чином за рахунок домовленостей із ОСОБА_22 та ОСОБА_25 , які не усвідомлювали справжніх її злочинних намірів, власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 та об`єктів нерухомості, розміщених на ній, 01.12. 2009 р. зареєструвала в КП «Бюро технічної інсвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» та Управлінні земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі право приватної власності на об`єкти нерухомості та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 . Далі, на вимогу ОСОБА_22 , 17.12. 2009 р. ОСОБА_21 , як особа котра була зобов`язаною укласти з ним договори позики та іпотеки нерухомого майна для забезпечення виплат по ньому, прибула до офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_27 , що в АДРЕСА_2 , де, продовжуючи реалізовувати свій шахрайський умисел, не маючи дійсного наміру укласти з ОСОБА_22 договору позики грошових коштів та для введення його в оману щодо своїх справжніх намірів по заволодінню його майном в особливо великих розмірах, уклала з ОСОБА_22 лише договір іпотеки вказаного вище домоволодіння та земельної ділянки та частково погасила заборгованість перед ним в розмірі 150 000 грн., а сам договір позики для забезпечення виплат, по якому укладався підписаний нею та нотаріально посвідчений договір іпотеки, відмовилася укласти та залишила офіс нотаріуса. В подальшому, ОСОБА_21 уникаючи зустрічей з ОСОБА_22 та заволодівши таким чином шляхом обману його грошовими коштами в особливо великих розмірах, договору позики з ним не уклала та грошових коштів ОСОБА_22 , які він надав для погашення заборгованості по кредитному договору № 14/10 188 від 25.12. 2007 р. та за які вона отримала можливість безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1 , та об`єктами нерухомості, розміщеними на ній, не повернула, чим завдала ОСОБА_22 матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на суму 2 405 961 грн. 54 коп.
Не погоджуючись з даним вироком, прокурором прокуратури Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_16 , представником потерпілого ОСОБА_17 , захисниками обвинуваченої адвокатами ОСОБА_18 та ОСОБА_19 подано апеляційні скарги в яких вони просять:

прокурор вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_21 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та призначити їй покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить їй на праві власності; в решті вирок залишити без змін. Не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченої та доведеність її вини, апелянт вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме на те, що в резолютивній частині вироку не зазначено конфіскується все або частина майна ОСОБА_21 . Крім цього, апелянт вказує, що при призначенні покарання належним чином не враховано, що обвинувачена вчинила особливо тяжкий умисний корисливий злочин, будь-яких обставин, що пом`якшують її покарання не встановлено, особи, що знаходяться на її утриманні відсутні, не розкаялась, своїми показами намагалась ввести в оману суд, шкоду завдану злочином не відшкодувала та готовність її відшкодувати не виявила.

представник потерпілого вирок змінити в частині часткового задоволення цивільного позову та задовольнити цивільний позов в повному обсязі; стягнути з ОСОБА_21 на користь ОСОБА_22 майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 3 750 000 грн. Апелянт вказує, що судом 1-ї інстанції не було враховано суму упущеної вигоди, а саме те, що ОСОБА_21 , за попередньою домовленістю, зобов`язувалась повернути ОСОБА_22 борг за будинок по договірній ціні 3 750 000 грн. в строк до 1 жовтня 2014 року.

захисники обвинуваченої повторно провести судове слідство; вирок скасувати повністю і закрити кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Апелянти вказують на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду 1-ї інстанції фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

В запереченнях представник потерпілого ОСОБА_17 просить вирок в частині визнання засудженої винуватою та призначення їй покарання залишити без задоволення, а апеляційну скаргу засудженої (так вказано у запереченнях) без задоволення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, в підтримку поданої ним апеляційної скарги та заперечував з приводу апеляційної скарги захисників обвинуваченої, потерпілого та його представників в підтримку поданої ними скарги, обвинуваченої та її захисників в підтримку поданої ними апеляційної скарги, звернення обвинуваченої до суду в судових дебатах та з останнім словом, апеляційний суд, обговоривши доводи скарги, та вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. А саме рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_21 кваліфіковано за ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалюючи по даному кримінальному провадженню обвинувальний вирок, суд практично продублював обвинувальний акт, та зазначив, що незважаючи на невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_21 у вчиненні інкримінованого їй злочину її винність у заволодінні грошовими коштами в особливо великих розмірах ОСОБА_22 шляхом обману підтверджується сукупністю доказів, які були досліджені під час судового розгляду.

З такими висновками суду 1-ї інстанції колегія суддів погодитися не може.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_25 уклала 25 грудня 2007 року в м. Києві з АБ «Банк регіонального розвитку» кредитний договір № 14/10 188 (а.с. 144-146 т.1), згідно якого їй було виділено грошові кошти у сумі 2 525 000 грн. на придбання нерухомості, а саме домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено відповідний графік погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитного договору). Того ж дня між ОСОБА_24 та ОСОБА_25 було укладено договір купівлі-продажу вказаної вище нерухомості за кредитні кошти банку (а.с. 148 т. 1).

20 жовтня 2009 року ОСОБА_22 згідно договору позики грошових коштів від 20.10.2009 року передав у власність ОСОБА_25 грошові кошти у сумі 2 600 000 грн., а ОСОБА_25 зобов`язалась повернути ОСОБА_22 таку ж суму грошових коштів до 20 жовтня 2014 року. Також, відповідно до пункту 7 вказаного договору, ОСОБА_25 зобов`язалась за свій рахунок до 20 листопада 2009 року забезпечити позику нерухомим майном, а саме іпотекою земельної ділянки загальною площею 0,0802 га та житлового будинку загальною площею 278,7 кв. м., житловою площею 92,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6 т. 2). Свої обов`язки за цим договором ОСОБА_25 не виконала до даного часу. При цьому причин невиконання вона пояснити не змогла, як і потерпілий не зміг пояснити колегії суддів, чому він не звертався з позовними вимогами саме до ОСОБА_25 про повернення коштів, а також не звинуватив її у скоєнні стосовно нього шахрайських дій, оскільки вона не тільки не повернула йому грошові кошти, не забезпечила позику нерухомим майном, але і після оформлення з ним договору позики, незважаючи на вимоги даного договору, продала вказане у договорі нерухоме майно ОСОБА_21 .
Погашення кредиту ОСОБА_22 , за поясненнями ОСОБА_25 та ОСОБА_22 , відбулося у зв`язку з тим, що банк, який надав кредит ОСОБА_25 , та в якому знаходився депозит ОСОБА_22 , знаходився на межі банкрутства. Тому представниками банку ОСОБА_25 було запропоновано достроково погасити кредит саме за рахунок депозиту ОСОБА_22 , з чим вони погодились. Для оформлення даної операції банком були видані, по суті, фіктивні документи щодо отримання ОСОБА_22 20 жовтня 2009 року 2 563 269 грн. суми депозиту та нарахованих відсотків (т.1, а.с. 72), а також щодо погашення кредиту ОСОБА_25 (т. 1, а.с. 76-79), оскільки, як вони самі пояснили, що будь-яких коштів вони не отримували у банку, і не вносили на рахунок, тобто передача коштів відбулася лише документально.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 листопада 2009 року ОСОБА_21 купила у ОСОБА_25 будинок АДРЕСА_3 , ціна продажу будинку складала 2 000 000, 00 грн., земельної ділянки 252 100,68 грн. (т.1 а.с. 86,99). У 2-му розділі даних договорів зазначено, що підписання цього договору буде свідчити про те, що розрахунки між Сторонами за відчужуваний будинок та земельну ділянку здійснені в повному обсязі та про відсутність претензій до Покупця ( ОСОБА_21 ) по оплаті з боку Продавця ( ОСОБА_25 ).

Дані договори завірені нотаріусом належним чином, на даний час є чинними та не скасовані. ОСОБА_21 в судовому засіданні наполягала на тому, що до підписання даного договору вона в повному обсязі розрахувалась з ОСОБА_25 , маючи для цього необхідну суму грошей, оскільки вона займалась бізнесом, та продала належну їй нерухомість. ОСОБА_25 , в свою чергу, з цього приводу заявила, що будь-яких коштів від ОСОБА_21 не отримувала, а договір підписала з формулюванням про повний розрахунок, оскільки остання була її подругою, та вона поклалась на її порядність. При цьому вона не змогла пояснити причин того, чому до даного часу вона не зверталась ні до правоохоронних органів, ні до суду з позовними вимогами щодо повернення їй нерухомості в с. Чайки. Більш того, вона, ОСОБА_25 пояснила суду, що після переоформлення будинку на ОСОБА_21 вона ні з останньою, ні з ОСОБА_22 практично не спілкувалась. Потерпілий їй декілька разів дзвонив, розповідаючи про те, що ОСОБА_21 , нібито, не виконує своїх зобов`язань, але вона в ситуацію не втручалась. Ці її покази викликають обґрунтований сумнів, оскільки в лютому 2013 року саме ОСОБА_25 підписала спільно з ОСОБА_22 заяву до прокуратури про вчинене, на їх думку, кримінальне правопорушення ОСОБА_21 (т. 1, а.с.5-7). Коли саме, за яких обставин вона підписала дану заяву, ОСОБА_25 пояснити в суді не змогла, але підтвердила, що заява підписана нею особисто. Також вона не змогла пояснити про причини наведення у заяві фактів, яки явно суперечать обставинам справи. Так, в заяві вказано, що нотаріус, не беручи до уваги те, що кредит був погашений не ОСОБА_25 , а ОСОБА_22 .? без згоди останнього зняв заборону на відчуження домоволодіння в с. Чайки. Однак заборона була знята виключно на підставі заяви самої ОСОБА_25 від 26.11.2009 року у зв`язку з виконанням в повному обсязі зобов`язань по договору іпотеки (т.1, а.с. 167). Таким чином ОСОБА_25 або банку, або прокуратурі повідомила завідомо неправдиві дані, яки органами досудового слідства перевірені не були.

Більш того, ні прокурор в судовому засіданні, ні потерпілий, ні свідок ОСОБА_25 не змогли роз`яснити колегії суддів того беззаперечного факту, що договір позики з ОСОБА_25 повинен був бути виконаним до 20 жовтня 2014 року, обвинувачена ОСОБА_21 у своїй заяві від 17.12.2009 року (т.1, а.с. 14) упоминала цю ж саму дату, а ОСОБА_22 та ОСОБА_25 звернулись з заявою про притягнення ОСОБА_21 до кримінальної відповідальності ще у лютому 2013 року, тобто майже за 1,5 роки до завершення дії договору, і кримінальне провадження № 0000096 було внесено до ЄРДР 22 лютого 2013 року, ще у той час, коли діяв договір позики. В даному випадку колегія суддів вважає, що після внесення даних до Єдиного реєстру, орган досудового слідства повинен був, встановивши наведений вище факт, закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_21 , однак цього зроблено не було, і, знову ж таки, до моменту завершення дії договору позики, ще 28 листопада 2013 року був складений обвинувальний акт.

Договір іпотеки від 17.12.2009 р., щодо житлового будинку АДРЕСА_4 Святошинського району, Київської області, укладений між ОСОБА_22 і ОСОБА_21 , визнаний недійсним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2012 року (а.с. 15-16, 101, 38-40 т. 1; а.с. 76-80 т. 2). Ухвалами апеляційного суду Київської області від 16.07.2012 р. і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09. 2012 р. рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04. 2012 року залишено без змін.
Таким чином, матеріали кримінального провадження містять наступні, достовірно підтверджені дані:
- ОСОБА_25 у 2007 році отримала кредит для покупки будинку та земельної ділянки в с. Чайки;
- ОСОБА_25 оформила на своє ім`я право власності на вказані будинок та земельну ділянку;
- ОСОБА_25 до 2009 року вносила в банк кошти для погашення вказаного кредиту;
- ОСОБА_25 у жовтні 2009 року погасила вказаний кредит за рахунок депозитних коштів ОСОБА_22 , підписавши з останнім договір позики на суму погашеного кредиту, в якому в зобов`язалась повернути кошти в повному обсязі до жовтня 2014 року, і забезпечити позику нерухомим майном тим саме будинком, який був придбаний за кредитні кошти;
- ОСОБА_25 , після підписання договору позики, особисто звернулась до банку з проханням зняти обтяження на будинок, після чого в порушення вимог договору позики, та домовленості з ОСОБА_22 , продала його ОСОБА_21 , нотаріально оформивши факт отримання нею повного обсягу коштів за реалізуєме майно.
- ОСОБА_22 повернув свій депозит в сумі 2 563 269 грн., ОСОБА_25 підписала договір безвідсоткової позики на суму 2 600 000 грн., вона ж погасила кредит на суму 2 573 934,96 грн., а з ОСОБА_21 потерпілий намагався заключити договір позики на суму 3 750 000 грн.
-Потерпілий на момент розглядаємих подій працював на керівній посаді у великій банківській установі, мав відповідну освіту, тобто був добре обізнаний у фінансових справах, але він не зміг пояснити колегії суддів чому він у жовтні та грудні 2009 року оформляв документи на видачу позики ОСОБА_25 на суму 2 600 000 грн., ОСОБА_21 на суму 3 750 000 грн., зі строком дії обох позик до 20 жовтня 2014 року, та при цьому він не має жодних претензій до ОСОБА_25 .
Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи вирок суду 1-ї інстанції від 9 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2014 року, однією з підстав для цього вказала, що судами не було встановлено момент фактичного вселення ОСОБА_21 у придбаний нею будинок. Однак даний факт зафіксований рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, та згідно якого ОСОБА_21 після завершення ремонту переїхала в будинок в с. Чайки на початку 2008 року. Хоча сама обвинувачена наполягала на іншій, пізнішій даті вселення в даний будинок, однак колегія суддів приходить до переконання, що момент вселення ОСОБА_21 до даного будинку жодним чином не може свідчити про її намір скоїти шахрайство відносно будь-кого, оскільки даний будинок з моменту розглядаємих подій визначався саме для неї, та згідно нотаріально завірених документів вона в повному обсязі розрахувалась з ОСОБА_25 . Будь-яких сумнівів щодо належного виконання своїх обов`язків нотаріусами, яки засвідчували правильність всіх документів, яки фігурують у даному провадженні, ні органи досудового слідства, ні учасники провадження не висловлювали.

Що ж стосується договору іпотеки, на також звертала увагу колегія суддів Вищого суду, то колегія суддів апеляційного суду приходить в даному випадку до наступних висновків. Договір іпотеки від 17.12.2009 p., укладений між ОСОБА_22 та ОСОБА_21 , як стверджує обвинувачена ОСОБА_21 , вона уклала в інтересах ОСОБА_25 , оскільки у останньої були фінансові труднощі. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2012 року визнаний недійсним з моменту його укладення (т.1. а.с. 38-40). Ухвалами апеляційного суду Київської області від 16.07.2012 р. і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. дане рішення залишено без зміни (т.1 а.с.41- 46). Заява, підписана ОСОБА_21 , в якої упоминається сума 3 750 000 грн., також не може слугувати беззаперечним доказом отримання ОСОБА_21 коштів від ОСОБА_22 , оскільки з її змісту не вбачається категоричного ствердження щодо отримання саме нею від потерпілого коштів, а лише являється свідченням для нотаріуса щодо сімейного стану ОСОБА_21 .

Однією з підстав для скасування виправдовувального вироку стосовно ОСОБА_21 . Вищим судом було вказано, що поза увагою суду залишились джерела доходів, з яких вона нібито розрахувалась із ОСОБА_25 , про купюри, в яких вона погасила заборгованість, однак як наведено вище, дані обставини були встановлені колегією суддів в при даному розгляді провадження, а саме, що гроші для придбання вказаного будинку вона мала після продажу належної їй земельної ділянки в с. Горбовичі за 100 тис. доларів США, квартиру в с. Чабани за 30 тис. доларів США, також вона брала кредит в сумі 80 тис. доларів США, крім того вона займалась підприємницькою діяльністю, яка приносила їй постійний дохід. В нотаріуса вона розрахувалась з ОСОБА_25 за придбаний будинок передавши їй близько 300 000 доларів США купюрами по 100 доларів США, а іншу частину в гривні. При передачі коштів були присутні лише вона та ОСОБА_25 . ОСОБА_21 дала відповідні пояснення з цього приводу, яки ніким не спростовані, а тому тлумачаться на користь обвинуваченої. Тим більше, що ОСОБА_25 письмово посвідчила факт отримання нею коштів від ОСОБА_21 .

Суд 1-ї інстанції на підставі наведених вище доказів, та заслухавши учасників провадження і свідків, прийшов до висновку, що кредитний договір укладений 25.12.2007 року між ОСОБА_25 та АБ «Банк регіонального розвитку» на суму 2 525 000 грн. фактично укладався ОСОБА_25 в інтересах ОСОБА_21 з метою придбання останньою будинку.

Подальші дії ОСОБА_21 , на думку суду 1-ї інстанції, свідчать про наявність у останньої умислу на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_22 , оскільки, переоформивши на себе право власності на будинок за адресою : АДРЕСА_1 , ОСОБА_21 повинна була укласти договір займу з ОСОБА_22 і розрахуватися за кредит, який в її інтересах брала в банку ОСОБА_25 , а в якості забезпечення за вказаним договором передати в іпотеку ОСОБА_28 будинок за адресою : АДРЕСА_1 .

Однак даний висновок явно суперечить встановленим обставинам справи та дослідженим доказам, оскільки, як наведено вище, ОСОБА_25 26 листопада 2009 року підписала договори купівлі-продажу даного будинку та земельної ділянки, яки нотаріально засвідчені, та згідно яких вона до підписання цих документів в повному обсязі отримала відповідні кошти.

Посилання апелянтів на заяву від 17.12.2009 року, адресовану нотаріусу ОСОБА_27 , не може бути прийнято як доказ факту отримання ОСОБА_21 3 750 000 грн., та прийняття на себе зобов`язання щодо повернення вказаної суми, оскільки аналіз її змісту не дає підстав беззаперечно стверджувати, що підписанню заяви передувало отримання зазначеної в заяві суми грошових коштів.

Колегія суддів визнає покази обвинуваченої ОСОБА_21 правдивими, оскільки вони підтверджуються та узгоджуються з доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема: копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.11.2009 року між ОСОБА_25 та ОСОБА_21 (т. 1, а.с. 86); копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.11. 2009 p. між ОСОБА_25 і ОСОБА_21 (т. 1, а.с. 99), копією Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_25 (т.1, а.с. 104), копією кредитного договору за № 14/10-188 від 25.12. 2007 року, згідно якого Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку» надає ОСОБА_25 кредит в сумі 2 525 000 грн. (т.1, а.с. 144-146), копією іпотечного договору від 25.12.2007 року, згідно якого ОСОБА_25 передала придбане за рахунок кредитних коштів майно в іпотеку, копією договору позики грошових коштів від 20.10.2009 року, згідно якого ОСОБА_22 передав у власність ОСОБА_25 грошові кошти у сумі 2 600 000 грн., а остання зобов`язується їх повернути (т.2, а.с. 6) та ін.

Відтак, доводи захисників та прокурора в цій частині підлягають відхиленню.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому, слід мати на увазі, що ст. 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стаття 92 КПК України покладає обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України на слідчого та прокурора.

Докази, на які посилалося обвинувачення, перевірені Апеляційним судом, та оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності. Аналіз матеріалів кримінального провадження явно свідчить про те, що органами досудового розслідування не встановлено факту вчинення заволодіння ОСОБА_21 будь-яким майном потерпілого ОСОБА_22 шляхом обману та зловживання довірою, а висновки суду 1-ї інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені доказами, які були надані органами досудового слідства, і тому обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_21 за ч.4 ст. 190 КК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - закриттю, оскільки склад злочину в діях ОСОБА_21 відсутній.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 417, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду Київської області,
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги старшого прокурора прокуратури Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_16 , представника потерпілого ОСОБА_17 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисників обвинуваченої адвокатів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 задовольнити.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року стосовно ОСОБА_29 скасувати, а провадження відносно неї закрити за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ