ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №668/7670/15-к

13 січня 2016 року Суворовський районний суд м. Херсона в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

потерпілої: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Херсоні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0002823, за обвинуваченням:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Херсона, громадянин України, освіта повна середня, одружений, має на утриманні дитину 2015 р.н., на військовому обліку не перебуває, фізичних та психічних вад здоров`я не має, інвалідності не має, не працевлаштований, по 09.06.2015 року перебував на обліку в Херсонському міському центрі зайнятості як безробітний, не є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засуджений: вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 27.06.1994 року за ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 142, ч. 1 ст. 101, ст. 42 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений з місць позбавлення волі 23.02.1998 року у зв`язку з відбуттям покарання, вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 13.07.1999 року за ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 196-1, ст. 42 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений з місць позбавлення волі 29.03.2000 року умовно - достроково, невідбутий строк становив 5 місяців, вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 13.09.2000 року за ч. 2 ст. 141, ст. 43 КК України на 3 роки 3 місяці позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 22.09.2003 року у зв`язку з відбуттям покарання, вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 05.08.2004 року за ч. 3 ст. 185, ст. 69 КК України на 2 роки позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 10.02.2006 року у зв`язку з відбуттям покарання, вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 21.12.2006 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 16.07.2010 року у зв`язку з відбуттям покарання, вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 06.01.2011 року за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 22.10.2013 року у зв`язку з заміною невідбутої частини покарання більш м`яким (виправними роботами) на строк 1 рік 5 місяців 15 днів з відрахуванням із суми заробітку 15% в доход держави, строк відбутого покарання становить 1 рік 3 місяці 22 дні (а.п. 183)

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, -

встановив:
ОСОБА_7 22.05.2015 року близько 15-20 год., знаходячись на тротуарі неподалік від перехрестя вулиць Леніна та К. Маркса, що в м. Херсоні, переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів повторно відкрито, застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_5 , що виразилось в штовханні та утриманні останньої руками за шию, намагався заволодіти належними ОСОБА_5 золотим ланцюжком вагою 10 г з кулоном вагою 4 г загальною вартістю 15000 грн., однак свій злочин до кінця не довів, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними для доведення його до кінця, з причин, що не залежали від його волі.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні вказаного злочину не визнав. Разом з цим не заперечив проти того, що у встановлені органом досудового розслідування час та місці зустрічався з потерпілою, та заявив, що хоча спочатку і мав намір вчинити щодо неї протиправне діяння, проте у подальшому добровільно відмовився від його вчинення. Розповів, що на час інкримінованих йому подій він стояв на розі вулиць Леніна та К. Маркса, потерпіла в той момент йшла у його напрямку від вул. Суворова до вул. Леніна, на шиї у неї він побачив золотий ланцюжок, який захотів зірвати. З цією метою, коли потерпіла порівнялась з ним, він простягнув руку в її бік, після чого потерпіла злякалась і схватила його за руку, йому стало її шкода, він засміявся, вибачився і пішов від неї в бік пр. Ушакова та зайшов у двір будинків, розташований неподалік від того місця, де відбулися повідомлені ним події, де згодом був затриманий працівниками міліції.

Суд вважає, що винуватість ОСОБА_7 за вказаним епізодом підтверджується сукупністю зібраних в ході досудового слідства та перевірених і досліджених судом наступних доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними.

Так, показання обвинуваченого в частині дій, вчинених ним щодо потерпілої ОСОБА_5 , спростовуються показаннями останньої, яка суду розповіла, що 22.05.2015 року в денний час (на початку 16-00 год.) вона була на розі вулиць К. Маркса та Леніна, де раніше незнайомий їй чоловік, який стояв там же і яким є обвинувачений ОСОБА_7 , в той момент, коли вона наблизилася до нього, спочатку схватив її за руку, після чого за шию, де у неї тоді були золотий ланцюжок з кулоном, і, утримуючи її таким чином, почав штовхати, намагаючись зірвати з неї ті прикраси, смикав ланцюжок. Однак вона не дала йому цього зробити, оскільки утримувала ланцюжок своїми руками та почала кричати, від чого обвинувачений відпустив її та, відійшовши від неї, зайшов в арку, що вела у двір будинків, розташований неподалік від того місця, де він вчинив на неї посягання. Про це вона повідомила співробітникам міліції, які відразу ж після того, як обвинувачений відпустив її, під`їхали до неї, вона показала їм, куди він пішов, вони наздогнали його та затримали.

Не довіряти таким показанням потерпілої суд підстав немає, оскільки істотних суперечностей ці показання не містять та відповідають іншим об`єктивним доказам у справі, тому суд визнає їх достовірними і кладе в основу вироку.

Так, наведені показання потерпілої в частині часу, місця вчинення обвинуваченим щодо неї інкримінованого йому злочину та застосованого ним при цьому насильства відповідають показанням свідка ОСОБА_8 , який у судовому засіданні показав, що є молодшим інспектором групи затримання Державної служби охорони, 22.05.2015 року був на роботі та разом з іншим співробітником Орловським на службовому автомобілі здійснював патрулювання на вулицях міста. Розповів, що рухаючись по вул. Леніна, на перехресті цієї вулиці з вул. К. Маркса бачив, як раніше незнайомий йому чоловік, яким є обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись на тротуарі, тримав за шию жінку, після чого відштовхнув її та почав іти в бік двору будинків. Жінка, побачивши їхній автомобіль, підбігла до них та повідомила, що той чоловік намагався її душити, але вона почала відбиватися від нього сумкою, кричати, після чого він її відпустив. Вказала їм, куди обвинувачений пішов, вони наздогнали його та затримали. У подальшому обвинувачений і потерпіла були доставлені до відділу міліції.

По суті такі ж показався дав суду і свідок ОСОБА_9 та, крім того, зазначив, що бачив тоді ж у потерпілої на шиї в області ланцюжка червоні подряпини.

Даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого від 25.05.2015 року з додатком диском DVD-R, на якому міститься відеозапис цієї слідчої дії, стверджено, що під час її проведення ОСОБА_7 у присутності понятих продемонстрував місце вчинення інкримінованого йому злочину щодо потерпілої ОСОБА_5 і розповів про вчинені ним тоді дії відносно потерпілої та їх мотиви. Пояснив, що побачив на потерпілій золотий ланцюжок та вирішив зірвати його з неї, для чого простягнув руку в її бік, проте йому не вдалося цього зробити, бо потерпіла схопила його за руку, після чого він, звільнивши свою руку з її руки, пішов у двір, розташований неподалік, а дівчина побігла на вул. Леніна (а.п. 172-176).

Показання обвинуваченого та потерпілої щодо наявності на ній золотих прикрас на час скоєння обвинуваченим інкримінованого йому діяння узгоджуються з даними протоколу огляду від 22.05.2015 року, згідно якого у присутності потерпілої та понятих з 16-20 год. по 16-30 год., тобто невдовзі після вчиненого на потерпілу посягання, були оглянуті видані потерпілою ланцюжок з кулоном (а.п. 161-162).

Постановою від 22.05.2015 року вказані прикраси були визнані речовими доказами та передані на зберігання потерпілій (а.п. 163).

Наведені вище дані, що містяться в перевірених та досліджених доказах, які суд визнає належними, допустимими та достовірними і які узгоджуються між собою, дають суду підстави відкинути доводи обвинуваченого щодо невизнання ним вини у вчиненні інкримінованого йому злочину щодо потерпілої ОСОБА_5 та розцінити їх як обраний спосіб захисту і прагнення уникнути відповідальності за вчинений злочин.

При цьому, встановлені в ході судового розгляду обставини вчинення ОСОБА_7 цього злочину та обстановка, в якій він був вчинений (доведеність того, що мав місце опір потерпілої його діям, протиправні дії обвинуваченим були вчинені в денний час, в людному місці, де, до того ж, опинилися в той момент працівники міліції), на думку суду, не дають можливості визнати, що злочинне посягання обвинуваченого було припинено внаслідок його відмови і що така відмова була добровільною.

Оцінивши зазначені вище докази у сукупності, суд вважає їх достатніми для того, щоб дійти висновку про винуватість ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину щодо потерпілої ОСОБА_5 і кваліфікує його дії за цим епізодом за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 186 КК України як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, не доведений до кінця, з причин, що не залежали від волі особи, яка не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

Крім вказаних вище доказів, на підтвердження обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину щодо потерпілої ОСОБА_5 прокурором для дослідження в судовому засіданні були надані протокол огляду місця події (місця, де за показаннями потерпілої відносно неї були вчинені протиправні дії) від 22.05.2015 року (а.п. 160) та висновок експерта №558 від 17.06.2015 року, складений за результатами проведення судово медичної експертизи потерпілої (а.п. 168).

Проте, суд вважає за необхідне визнати ці докази недопустимими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Згідно доручення від 22.05.2015 року, що міститься в матеріалах справи (а.п. 25), проведення досудового розслідування за фактом пограбування потерпілої ОСОБА_5 було доручено слідчому ОСОБА_10 ..

У вказаному вище протоколі огляду належних потерпілій золотих прикрас, який проводився 22.05.2015 року в період часу з 16-20 год. по 16-30 год., вказано, що на той час відомості про вчинений щодо потерпілої ОСОБА_5 злочин вже були внесені до ЄРДР.

Отже, слідчі дії у кримінальному провадженні у подальшому могли бути проведені лише визначеним у встановленому ч. 1 ст. 214 КПК України порядку слідчим, яким за матеріалами справи був слідчий ОСОБА_10 ..

З зазначеного вище наданого прокурором протоколу огляду місця події від 22.05.2015 року видно, що такий огляд було проведено у період часу з 19-52 год. по 20-10 год., тобто після внесення відомостей про вчинений щодо потерпілої ОСОБА_5 злочин до ЄРДР. При цьому, ця слідча дія була проведена слідчим ОСОБА_11 , на підтвердження повноваження якого документів суду не надано.

Крім того, як видно з зазначеного вище висновку експерта №558 від 17.06.2015 року, судово медична експертиза була проведена на підставі постанови слідчого ОСОБА_12 , що відповідає даним такої постанови (а.п. 165). Проте, документів, які б підтверджували повноваження цього слідчого на проведення слідчих дій у даному кримінальному провадженні матеріали справи також не містять.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.96 року, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, зокрема тих, збирання й закріплення яких здійснено не уповноваженою на це особою.

Частиною 2 ст. 86 КПК України визначено, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

З огляду на наведене, дані, що містяться у вказаних вище протоколі огляду місця події від 22.05.2015 року та висновку експерта №558 від 17.06.2015 року, не можуть бути використані судом як докази на підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

За таких обставин суд позбавлений можливості покласти на обвинуваченого витрати на отримання зазначеного висновку експерта.

Органом досудового слідства ОСОБА_7 висунуто обвинувачення також у тому, що він 19.05.2015 року близько 15-30 год., знаходячись біля автостоянки, розташованої за адресою: м. Херсон, вул. Тираспольська, 60 б, переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів повторно відкрито без застосування насильства шляхом ривку з шиї ОСОБА_13 викрав золотий ланцюжок вагою 8 г вартістю 9000 грн., чим спричинив останній майнову шкоду на зазначену суму.

Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 20.05.2015 року близько 11-55 год., знаходячись біля будинку №7 по вул. Тираспольській, що в м. Херсоні, переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів повторно відкрито без застосування насильства шляхом ривку з шиї ОСОБА_14 викрав золотий кулон із зображенням «Божої матері» вагою 3 г вартістю 1500 грн., чим спричинив останній майнову шкоду на зазначену суму.

Суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення в цій частині в ході судового розгляду справи свого підтвердження не знайшло.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину за вказаними епізодами не визнав та заявив, що на місці вчинення протиправних дій відносно потерпілих не був, справа в цій частині стосовно нього сфальсифікована. З приводу визнавальних показань, які він дав щодо цих епізодів під час проведення за його участю слідчого експерименту, пояснив, що тоді він себе обмовив під тиском працівників міліції, які умовили його, як раніше неодноразово судиму особу, взяти на себе вину за нерозкриті злочини.

Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в судові засідання на неодноразові виклики не з`явилися, подавши заяви про розгляд провадження за їх відсутності (а.п. 14-15, 94, 96), у зв`язку з чим допитані судом не були. Заходи, вжиті для забезпечення їх явки з метою всебічного та повного з`ясування обставин вчинених відносно них протиправних дій, а саме: виклики до суду (а.п. 113, 126, 128-131, 145), судове доручення з метою встановлення місцезнаходження потерпілої ОСОБА_13 (а.п. 142), накладення грошового стягнення на потерпілу ОСОБА_14 (а.п. 140), направлення листа керівнику прокуратури Суворовського району м. Херсона (а.п. 124, 135-138), результатів не дали.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 за вказаними епізодами прокурором були надані та досліджені у судовому засіданні такі письмові докази.

Відповідно до протоколу огляду від 19.05.2015 року та протоколу огляду місця події від 20.05.2015 року було оглянуто місцевості, на які вказали потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як на такі, де на них були вчинені протиправні посягання (а.п. 151-152, 156).

Разом з цим, дані, що зафіксовані в цих документах, свідчать лише про те, що ці факти мали місце, проте не вказують на те, що злочинні дії щодо потерпілих були вчинені саме ОСОБА_7 ..

Як зазначено у протоколах пред`явлення особи для впізнання від 22.05.2015 року (а.п. 153-154, 157-158) потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідно вказали на ОСОБА_7 як на особу, яка вчинила на них напад та заволоділа їхніми золотими прикрасами.

При цьому, як видно з зазначеного протоколу, складеного за участю потерпілої ОСОБА_13 , вона вказала на ОСОБА_7 як на можливу особу, яка вчинила щодо неї протиправні дії (з впевненістю на 70 %).

З приводу такого ж протоколу, складеного за участю потерпілої ОСОБА_14 , обвинувачений заявив, що під час проведення впізнання вона заперечувала вчинення відносно неї злочину саме ОСОБА_7 ..

Статтею 325 КПК України передбачені наслідки неприбуття в судове засідання потерпілого, серед яких є можливість проведення судового розгляду за відсутності останнього.

Разом з цим, за змістом ст. 94 КПК України суддя, суд оцінюють кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частиною 4 ст. 95 КПК України визначено, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.

Не зважаючи на вжиття всіх можливих передбачених кримінальним процесуальним законом заходів з метою забезпечення явки потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в судові засідання та допиту, останні жодного разу не з`явилися.

Статтею 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі принципу змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій.
При цьому, згідно ч. 2 ст. 92 того самого Кодексу обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.
Питання про допит понятих, за участю яких проводилося впізнання потерпілими ОСОБА_7 , для з`ясування обставин проведення цієї слідчої дії з метою доведення обставин, на яких ґрунтується висунуте ОСОБА_7 обвинувачення за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , та допустимості і достовірності даних, що зафіксовані у вказаних вище протоколах впізнання, прокурором в ході судового розгляду не ставилося.

Наведені обставини у сукупності не дають суду можливості дійти безсумнівного висновку про допустимість та достовірність даних, що містяться у вказаних вище протоколах впізнання, складених за участю потерпілих, та визнати необґрунтованими доводи обвинуваченого з приводу недопустимості таких доказів.

Отже, заперечення обвинуваченого з приводу неможливості покладення в основу вироку даних, що містяться в таких протоколах, в ході судового розгляду стороною обвинувачення спростовані не були.

Окремо суд звертає увагу на те, що прізвища понятих у протоколі пред`явлення особи для впізнання, складеного за участю потерпілої ОСОБА_14 , на останній сторінці (а.п. 158), де містяться підписи учасників, які брали участь у слідчій дії, написані нерозбірливим почерком, не придатним для читання, що унеможливлює ідентифікацію прізвищ таких осіб з тими, які зазначені на першій сторінці того ж протоколу у якості тих же учасників (понятих) (а.п. 157), що є неприпустимим при складання процесуальних документів і додатково унеможливлює використання цього документу як належного доказу.

Крім того, на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого його злочину щодо потерпілої ОСОБА_13 прокурором надано протокол впізнання особи за фотознімками від 28.05.2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_15 вказав на фотокартку ОСОБА_7 як особи, яка в період часу, вказаний потерпілою, як час, коли на неї був вчинений напад, біг повз свідка в районі розташування місця, де був вчинений такий напад (а.п. 169-171).

На виклик до суду свідок ОСОБА_15 не з`явився (а.п. 93).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит.

Частиною 6 ст. 22 КПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Застосовані судом за клопотанням прокурора неодноразові примусові приводи (а.п. 106, 122, 178) виконанні не були, свідок ОСОБА_15 до суду доставлений не був.

З приводу цього позиція Європейського суду, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосовуванню при розгляді справ як джерело права, чітко викладена в рішенні по справі «Колесник проти України» від 19.11.2009 року і полягає в тому, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати, оскільки встановлено, що судом не було допитано ключових свідків обвинувачення, а заявник не мав можливості поставити їм запитання під час судового розгляду. Незважаючи на те, що заявник та його захисник не заперечували проти продовження розгляду справи без допиту зазначених свідків, Європейський суд вважає неможливим розцінити такі їх дії як опосередковану згоду на використання показань цих свідків, за умови, що вони стають важливою частиною доказів, покладених в основу обвинувального вироку. В таких випадках Європейський суд констатує порушення Україною взятих на себе міжнародних зобов`язань, а саме п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції.

З огляду на наведене, суд вважає неможливим використання на підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення даних, зафіксованих у вказаному вище протоколі впізнання, складеному за участю свідка ОСОБА_15 .

Також на підтвердження обґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення прокурором наданий згаданий вище протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого від 25.05.2015 року.

Проте суд вважає неможливим використання даних, що зафіксовані в цьому документів в частині визнавальних показань ОСОБА_7 про вчинення ним протиправних дій відносно потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , з огляду на таке.

Як видно з вказаного протоколу і про це ж свідчать дані відеозапису, що тоді був здійснений, слідчий експеримент проводився з метою перевірки і уточнення обставин вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_5 , про що було роз`яснено всім учасникам цієї слідчої дії на початку її проведення.

Разом з цим, під час проведення цього слідчого експерименту ОСОБА_7 дав показання і про нібито вчинені ним інші злочини, зокрема, за версією обвинувачення, відносно потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що суперечить суть такої процесуальної дії, яка відповідно до положень ст. 240 КПК України полягає в тому, що слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення уже отриманих відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, і не передбачає встановлення таких обставин безпосередньо під час її проведення.

Наведене свідчить про те, що під час проведення зазначеної слідчої дії слідчим були вчинені дії, які виходили за межі кола питань, що підлягали з`ясуванню в ході її проведення і про які було повідомлено її учасникам, що, на думку суду, є неприпустимим і свідчить про порушення кримінального процесуального закону.

Як було зазначено вище, обвинувачений ОСОБА_7 з приводу показань за епізодами відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які він дав під час проведення слідчого експерименту, пояснив, що ті показання не відповідають дійсності, тоді він обмовив себе під тиском працівників міліції, які умовили його взяти на себе вину за нерозкриті злочини. Обставини вчинення нападів на цих потерпілих, про які він тоді показав, йому повідомили працівники міліції та давали йому перед проведенням слідчого експерименту читати показання потерпілих про вчинені відносно них протиправні дії.

Суд вважає, що такі пояснення обвинуваченого матеріалами справи, зокрема даними протоколу слідчого експерименту, не спростовуються, а навпаки заслуговують на увагу.

З протоколу слідчого експерименту видно і про це ж свідчать дані, що містить зафіксований тоді відеозапис, слідчий експеримент був дійсно розпочатий з перевірки і уточнення відомостей про вчинення ОСОБА_7 злочинних дій щодо потерпілої ОСОБА_5 .. Після цього на запитання слідчого про те, чи вчиняв ОСОБА_7 інші кримінальні правопорушення, останній повідомив, що так, та заявив, що вчинив напад ще на одну дівчину на вул. Тираспольській, проте конкретно де саме не пояснив, хоча у подальшому в ході проведення слідчого експерименту показував про вчинення нападів вже на двох жінок та у різних місцях на вул. Тираспольській. При цьому, дані, зафіксовані за результатом проведення слідчого експерименту, не містять відомостей про те, в який момент його проведення обвинувачений повідомив про вчинення нападу на третю потерпілу. В протоколі слідчого експерименту (як і на відеозаписі) немає відомостей про те, як саме учасники дісталися саме до тих місць на вул. Тираспольській, де на потерпілих були вчинені напади, і чи дійсно саме обвинувачений вказував на такі місця, оскільки відеозапис з приводу дій обвинуваченого відносно потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розпочинається з повідомлення відомостей про такі місця слідчим. При цьому, переглядом відеозапису встановлено, що обвинувачений не досить чітко орієнтувався тоді на місцевості, назву вулиць, які він тоді називав, попередньо озвучував слідчий. Переглядом відеозапису не вдалося пересвідчитися у тому, що слідчий експеримент за епізодами щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 був проведений в місцях, про які показали потерпілі, оскільки такі дані відеозаписом не зафіксовані.

Питання про допит понятих, за участю яких проводився слідчий експеримент для повного з`ясування обставин проведення цієї слідчої дії з метою доведення обставин, на яких ґрунтується висунуте ОСОБА_7 обвинувачення за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , та допустимості і достовірності даних, що зафіксовані за результатом його проведення, прокурором в ході судового розгляду також не ставилося.

З огляду на наведене, дані, що зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, не можуть бути покладені в основу вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , оскільки з вказаних мотивів викликають небезпідставні сумніви у їх достовірності.

Пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 прокурор обґрунтовував також даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.05.2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_16 вказала на фотографію ОСОБА_7 як особи, яка 19.05.2015 року близько 16-00 год. (в день вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_13 ) продала їй золотий ланцюжок, 20.05.2015 року близько 13-00 год. (в день вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_14 ) продала їй золотий кулон овальної форми із зображенням Божої матері (а.п. 103-104).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 підтвердила факт проведення за її участю вказаної слідчої дії, а також факт продажу їй у вказаний у протоколі час золотих прикрас. Разом з тим зазначила, що на даний час не може з впевненістю стверджувати про те, що особою, яка у повідомлений нею час продала їй вказані золоті прикраси, був саме ОСОБА_7 , пояснивши, що така особа пред`являлася їй для впізнання по фотознімкам, самого ОСОБА_7 під час проведення досудового розслідування вона не бачила і їй його працівники міліції не показували, статурою та тембром голосу ОСОБА_7 відрізняється від тієї особи, яка продала їй золоті прикраси.

Суд вважає, що з огляду на сукупність всіх наданих прокурором та досліджених у судовому засіданні доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , з урахуванням наведених вище висновків суду щодо оцінку таких доказів, зазначені показання свідка ОСОБА_16 та протокол пред`явлення особи для впізнання, складений за її участю, самі по собі не є достатніми для визнання ОСОБА_7 винуватим за цими епізодами.

При цьому, такий висновок суду ґрунтується також на тому, що ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду, суду не було надано жодних доказів на підтвердження належності вказаним потерпілим викраденого у них майна та його вартості, що відповідно до положень ч. 1 ст. 91 КПК України підлягає доказуванню у кримінальному провадженні і у справах даної категорії покладено на прокурора.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 у своїй постанові «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.90 року, із змінами, вказав судам на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного, що кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції та ч. 3 ст. 373 КПК України 2012 року.

Виправдувальний вирок постановляється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим (п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України).

Отже, суд приходить до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а тому ОСОБА_7 в цій частині підлягає виправданню.

При обранні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за законом віднесений до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, на утриманні малолітню дитину, за матеріалами справи характеризується негативно, не працевлаштований, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, обставиною, яка пом`якшує покарання, визнає ставлення обвинуваченого до вчиненого, що полягає в тому, що в судовому засіданні він висловив жаль з приводу вчинених щодо потерпілої ОСОБА_5 дій та попросив у неї вибачення, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк, який, на думку суду, є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Пред`явлені потерпілими цивільні позови про відшкодування завданої майнової шкоди суд вважає за необхідне залишити без розгляду, виходячи з положень ч. 3 ст. 129 КПК України, згідно з якими у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Керуючись ст.ст. 369, 373 - 376 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 06.01.2011 року і за сукупністю вироків визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 10 (десять) днів з поміщенням для відбування покарання до кримінально виконавчої установи закритого типу.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з 22 травня 2015 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

ОСОБА_7 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та виправдати.

Позови ОСОБА_13 та ОСОБА_14 залишити без розгляду.

Витрати КЗ «Бюро судово медичної експертизи» на проведення судово медичної експертизи №558 від 17.06.2015 року в сумі 110,70 грн. прийняти на рахунок держави (а.п. 167).

Речові докази у справі:

- мобільний телефон «Нокіа 7370», IMEI № НОМЕР_1 , сім-карту ПрАТ «МТС Україна» НОМЕР_2 , сонцезахисні окуляри повернути ОСОБА_7 (а.п. 164);

- золотий ланцюжок вагою 10 г, золотий кулон вагою 4 г вважати повернутими власнику (а.п. 163).

На вирок може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Херсонської області через Суворовський районний суд м. Херсона.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинувачений, захисник, потерпілі мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подання на нього письмові зауваження.

Обвинувачений має право заявити клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Копія вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1