Дата документу Справа № 236/679/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1150/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 236/679/15-к
Категорія: ст.ст. 185 ч.1, 185 ч.2,
190 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Краснолиманським міським судом Донецької області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001072, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красний Лиман Донецької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 185 ч. 1, 185 ч. 2, 190 ч. 2 КК України,
встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 27.03.2015 року /а.п. 195-197/ з апеляційною скаргою /а.п. 201-202/ звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 190 та ч. 2 ст. 185 КК України, та остаточно призначити йому покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років обмеження волі, та на підставі ст. 70 ч. 1, ст. 72 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 3 років обмеження волі.

Апелянт вважає, що суд не врахував в якості обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, наявність у нього відповідно до ст. 89 КК України непогашеної судимості за вироком Кранолиманського міського суду Донецької області від 17.05.2008 року.

Також прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не вчинив будь-яких дій для відшкодування заподіяної шкоди потерпілій.

Крім того, апелянт вважає, що суд не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення вже був раніше судимий, відбував покарання у вигляді позбавлення волі та у 2010 році був умовно-достроково звільнений на невідбутий строк 1 рік 9 місяців, однак на шлях виправлення не став та знов вчинив декілька злочинів проти власності, два з яких, вчинені при обтяжуючих обставинах відповідно до ст. 32 КК України, а саме, - повторно.

Поміж іншого прокурор звертає увагу на те, що, будучи молодою особою працездатного віку, ОСОБА_7 ніде не працює.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено:
-за ч. 1 ст. 185 КК України до одного року позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 185 КК України до одного року трьох місяців позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 190 КК України до одного року позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді одного року чотирьох місяців позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік шість місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися на реєстрацію в кримінально-виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 17.05.2008 року Краснолиманським міськсудом за ст.ст. 121 ч.2, 162 ч.1, 70 КК України до 7 років позбавлення волі; 28.08.2008 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області вирок змінено, засуджений за ст.ст. 162 ч.1, 121 ч.2, 69, 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 09.04.2010 року на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково на 1 рік 9 місяців 21 день.

Як зазначено у вироку суду, 29.07.2014 року, приблизно об 11 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , на полиці серванту у зальній кімнаті помітив мобільний телефон «Samsung GT-E 2232 Duos», та вирішив його викрасти. Після чого, ОСОБА_7 , розуміючи, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, з корисливих спонукань, шляхом вільного доступу, таємно викрав цей телефон з сім-картою та картою пам`яті, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 250, 02 грн., а викраденим розпорядився на власний розсуд.

29.07.2014 року, після 12 години, ОСОБА_7 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, у вітальній кімнаті взяв ключ від замка велосипеду «Україна», що належав ОСОБА_10 , вийшов з квартири, та біля під`їзду № 2 вказаного будинку, де знаходився велосипед, заволодів цим велосипедом. На момент заволодіння велосипедом ОСОБА_7 мав на меті його привласнення, та не мав виконувати обов`язок по його поверненню. Велосипедом розпорядився на свій розсуд.

У період часу з 01.09.2014 року до 10.09.2014 року, точно дату та час досудовим та судовим слідством встановити не вдалось, ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , розуміючи, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, з корисливих спонукань, шляхом вільного доступу, таємно викрав музичні колонки «Genius Q06S», чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 130,41 грн., та розпорядився цим майном на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити, обвинуваченого та його захисника з запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та не оскаржуються в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого суд правильно кваліфікував за ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка) та крадіжка, вчинена повторно; за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, що також в апеляційній скарзі не оскаржується.

Оскільки зазначені вище обставини в апеляційній скарзі не оскаржуються, то, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, не підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню. Крім того, відповідно до положень статей 66, 67 КК України, під час вибору покарання мають значення обставини, що його пом`якшують та обтяжують. Згідно з ч. 3 ст. 67 КК України, суд не може визнати такими, що обтяжують покарання, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті закону, а згідно з ч. 4 зазначеної статті, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію (має відношення по провадженню до такої ознаки, як повторність згідно з доводами апеляційної скарги), суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, дотримався зазначених вимог закону і врахував: характер і ступень тяжкості злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості, конкретні обставини справи, кількість та вартість викраденого майна, дані про особу обвинуваченого, який визнав свою вину у всіх діяннях, раніше судимий, особливості його психічного стану, те, що він не працює, доходів, сім`ї та стійких соціальних зв`язків не має, за місцем проживання характеризується посередньо, тяжких наслідків у результаті протиправних дій не настало; врахував також щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням зазначеного, ставлення обвинуваченого до вчинених ним трьох епізодів діянь, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому за кожний з вчинених ним злочинів покарання у вигляді позбавлення волі, яке є найбільш суворим видом покарання з числа передбачених за вчинені злочини, та остаточного за сукупністю злочинів, відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного обвинуваченому остаточного покарання з випробуванням та покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі зазначено, що призначені обвинуваченому покарання, а саме у виді позбавлення волі, слід вважати м`якими. При цьому, апелянтом, з посиланням на ті ж обставини, які враховані судом, заявлені вимоги про призначення обвинуваченому покарань у виді обмеження волі та штрафу, при наявності даних про відсутність у нього роботи та доходів, тобто менш суворого, ніж позбавлення волі.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, що в апеляційній скарзі не спростовано, у зв`язку з чим, вона в цій частині є необґрунтованою.

Не можна вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги, згідно з нормами ст. 67 КК України, і в частині того, що суд повинен був при призначенні обвинуваченому покарання врахувати в якості обставин, що обтяжують покарання, повторність, наявність непогашеної судимості та те, що обвинувачений не працює.

Що стосується доводів про неусунення обвинуваченим шкоди потерпілій, то вони не узгоджуються з даними, що містяться в матеріалах судового провадження, згідно з якими потерпіла не має претензій до обвинуваченого і позов про відшкодування шкоди не заявляла.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України колегія суддів вважає вмотивованим.

Заявивши в апеляційній скарзі вимоги про призначення обвинуваченому реального покарання, тобто без застосування норм ст. ст. 75, 76 КК України, апелянт висновки суду в цій частині не спростував і не зазначив, в чому конкретно полягає незаконність та необґрунтованість цього рішення.

Отже, колегія суддів по доводам, наведеним в апеляційній скарзі, не вбачає підстав для скасування вироку у повному його обсязі з постановленням нового вироку в частині визнання обвинуваченого винним у вчинених ним злочинах, що не є предметом оскарження, з призначенням інших покарань.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 березня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту проголошення і на неїучасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4