У х в а л а

іменем україни

14 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_8,
суддів: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2015 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Краматорська Донецької області,

мешканця АДРЕСА_1

засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353 КК,

у с т а н о в и в:

Зазначеним вироком ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 187 КК - на строк 12 років з конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 353 КК - на строк 3 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2013 року та визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_5, судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь потерпілої ОСОБА_6 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 51 775 грн.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 12 травня 2014 року приблизно о 17.20 год. за попередньою змовою з ОСОБА_5 та невстановленою досудовим розслідуванням особою вчинили розбійний напад на ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з метою заволодінням майном в особливо великих розмірах.

ОСОБА_4, діючи відповідно до розподілених ролей, у формі працівника міліції, самовільно присвоївши звання службової особи, увійшов на територію домоволодіння по АДРЕСА_2, де проживають ОСОБА_6.

Біля будинку ОСОБА_4 завдав удар в обличчя потерпілого ОСОБА_7 В цей час ОСОБА_5 із невстановленою особою перелізли через паркан на територію домоволодіння, де ОСОБА_5 вдарив потерпілу ОСОБА_6 в обличчя, схопив її та завів до будинку.

У той ж час, ОСОБА_4 затягнув ОСОБА_7 до іншого приміщення вказаного будинку, де нападники зв'язали мотузками руки потерпілим.

Потім ОСОБА_4, продовживши побиття ОСОБА_7, змушував останнього віддати йому гроші в сумі 500 000 грн, які нібито мали потерпілі.

ОСОБА_7, усвідомлюючи небезпеку для життя та здоров'я, показав місце, де в нього зберігались 2000 грн.

Після цього, нападники зв'язали потерпілих, заволоділи грошима і майном на загальну суму 31 775 грн і залишили місце події, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

За змістом касаційної скарги засуджений просить змінити постановлені щодо нього судові рішення, перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 187 КК і призначити мінімальне покарання в межах санкції даної статті, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Вважає, що судом неправильно кваліфіковано його дії за ч. 4 ст. 187 КК, оскільки потерпілим не було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, а сума коштів, якими вони фактично заволоділи, не відноситься до великих чи особливо великих розмірів. Крім того, зазначає, що судами при призначенні покарання не було враховано належним чином усіх пом'якшуючих обставин.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіркою судових рішень встановлено, що висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні розбою, спрямованого на заволодіння майном в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у житло, підтверджуються зібраними органами досудового слідства та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку у вироку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду, ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав, що він від свого приятеля дізнався про наявність у потерпілих великої суми грошей і підтвердив, що вимагав від ОСОБА_7 500 000 грн. Це повністю узгоджується з показаннями потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Тобто засуджені не заперечували наявності умислу на заволодіння коштами потерпілих в сумі 500 000 грн.

Відповідно до роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» , розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров'я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

З огляду на те, що дії засуджених були охоплені умислом на заволодіння майном в особливо великих розмірах, їх дії вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК, а доводи ОСОБА_4 про те, що фактично вони викрали лише 2500 грн, тому їх дії необхідно перекваліфікувати на ч. 2 ст. 187 КК, є безпідставними.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо і за відсутності обставин, що пом'якшують покарання, визнав обтяжуючою - рецидив злочинів.

Таким чином, визначивши засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців, суд не порушив вимог статей 65-67 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, наведених в апеляції захисника, аналогічних доводам касаційної скарги засудженого, у тому числі й щодо кваліфікації діянь ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 КК, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10