Провадження № 1/461/13/15
У Х В А Л А
19.11.2015 року. м.Львів
Галицький районний суд м.Львова
в складі колегії суддів:
головуючого-судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та підсудних ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про зміну запобіжного заходу підсудним ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 -
В С Т А Н О В И В :
захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підсудні ОСОБА_16 , ОСОБА_17 заявили клопотання про зміну запобіжного заходу підсудним ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 із взяття під варту на менш суворий, не пов`язаний з триманням під вартою, покликаючись на тривалість розгляду кримінальної справи та відсутність ризиків передбачених нормами КПК України, сімейний стан, та важкий стан здоров`я підсудних та членів їх родин.
Заслухавши думку учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що клопотання до задоволення не підлягає оскільки необхідність у запобіжному заході у виді взяття під варту не відпала, обставини з моменту обрання запобіжного заходу не змінилися, розгляд справи здійснюється новим колегіальним складом суду, судове слідство знаходиться на стадії допиту потерпілих, підсудні обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, перебуваючи на волі, можуть ухилятися від судового слідства та перешкоджати встановленню істини у справі, впливати на інших учасників кримінального провадження потерпілих та свідків.
Таким чином, суд враховує ступінь суспільної небезпечності скоєних злочинів в конкретних обставинах місця і часу їх вчинення, стійкість зв`язків співвиконавців злочинів, оцінює суворість покарання, що загрожує особам у разі доведення та визнання їх винними, з урахуванням ст.12 КК України. Також суд враховує міцність відповідних соціальних зв`язків у місці постійного проживання підсудних, суспільний резонанс та публічний інтерес справи, розмір шкоди, завданої злочинами.
Відповідно до ст.148 КПК України, запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, з метою запобігти спробам ухилитись від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
Згідно ст.150 КПК України, при вирішенні питання про застосування чи зміну запобіжного заходу враховується тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.
Відповідно до ст.165 КПК України запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або у раніше обраному запобіжному заході.
Також, суд бере до уваги і правову позицію ЄСПЛ в рішенні у справі "Харченко проти України", згідно з якою питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, що на думку суду має місце в цій справі.
Суд враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Крім цього, положення ст.5 Конвенції передбачають, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Таким чином, суд вважає за необхідне відзначити, що достатніх гарантій з цього приводу суду не надано, та не здобуто таких гарантій в ході розгляду даної справи.
Разом з тим, захисники та підсудні вважають, що суд при вирішенні питання про зміну запобіжного заходу повинен прийняти рекомендації зазначені у Постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 25.04.2003 року «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства». Проте, судом не можуть бути прийняті названі рекомендації, оскільки питання про зміну запобіжного заходу вирішується не на стадії досудового слідства, а на стадії судового розгляду.
Колегія суддів бере до уваги факт перебування підсудних під вартою понад 10 років, проте у даному складі суду розпочато новий розгляд справи, яка у зв`язку із своєю складністю та об`ємом, потребує детального дослідження, відтак і тривалого розгляду.
Суд не може прийняти до уваги покликання підсудних та їх захисників щодо неналежного забезпечення явки учасників процесу, оскільки судом належним чином здійснюється виклик сторін, зокрема: представників державного обвинувачення, доставка підсудних, повідомлення захисників та потерпілих щодо дати та години судового розгляду кримінальної справи, що узгоджується з учасниками судового розгляду.
Згідно практики Верховного суду України, що стосується порушення судами строків розгляду справ по суті та перерахування за ними підсудних, які тримаються під вартою, то необхідно зазначити, що такі строки КПК України не передбачені. Тому, виходячи з того, що в Україні застосовуються норми Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 року), у статтях 5 і 6 якої йдеться про розгляд справи судом "упродовж розумного строку", необхідно врахувати середнє навантаження судді, а також урахувати реалії сучасного українського судочинства (недостатнє фінансування й неналежне матеріально-технічне забезпечення судів, поширеність таких явищ, як неявка свідків, потерпілих, підсудних та невиконання органами міліції постанов суду про привід цих учасників процесу, неявка адвокатів, недоставка або несвоєчасна доставка підсудних конвойною службою тощо). Порушення питання про недодержання судами строків розгляду справ по суті та відповідальності за це суддів є законодавчо необгрунтованим. Нормою щодо змагальності процесу (ст. 161) та зняттям із суду обов`язку по збиранню доказів було б цілком логічним покласти на сторони (обвинувачення та захист) обов`язок по забезпеченню допиту в суді свідків, потерпілих та інших осіб, які включені до переліку, долученого до обвинувального висновку, або про допит яких заявили клопотання сторони. На суд такий обов`язок можна покласти лише у випадках, коли таке клопотання надійшло від засудженого, що тримається під вартою, за відсутності в нього захисника. Сьогодні ні прокурора (який посилається в обвинувальному висновку як на докази на показання свідків), ні адвоката (який заявляє клопотання про допит тих чи інших осіб) не цікавить, яким чином можна забезпечити явку цих осіб у судове засідання. Вирішення даної проблеми цілком покладене на суд, а точніше, на суддю, який замість того, щоб готуватися до розгляду справи, вивчати її матеріали і чинне законодавство, приділяти належну увагу постановленню вироку, витрачає свій час на численні телефонні розмови з працівниками міліції.
Враховуючи наведене, особи підсудних, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень, суд приходить до висновку про безпідставність клопотання оскільки більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підсудних.
Крім того, підсудними та їх захисниками не надано суду належних доказів та гарантій щодо виконання підсудними обов`язків, покладених на них у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою.
Керуючись ст.ст.148-151, 155,165,165-1, 274 КПК України /в редакції 1960 року/, суд ,-
У Х В А Л И В :
у задоволенні клопотання захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та підсудних ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про зміну запобіжного заходу підсудним ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 на менш суворий, не пов`язаний з триманням під вартою, відмовити за безпідставністю.
Постанова остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.
Головуючий суддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3