АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 654/5186/13-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/791/754/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190,
ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні кримінальне провадження № 0001939 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 ,обвинуваченого ОСОБА_7 , заступника прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 (із змінами), прокурора прокуратури Голопристанського району Херсонської області ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04.08.2014 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новофедорівка Голопристанського району Херсонської області, не працюючого, громадянина України, раніше не судимого в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Макарів Київської області, громадянина України, працюючого лікарем ортопедом-травматологом в Макарівської ЦРЛ Київської області, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком, ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 190 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців; за ч. 3 ст. 190 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців; за ч. 4 ст. 358 КК України до обмеження волі строком на 2 роки; на підставі ст. 49 КК звільнено від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; відповідно до ст.ст. 70, 72 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; відповідно ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки; згідно ст. 76 КК України покладено обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України. Запобіжний захід змінено з домашнього арешту на особисте зобов`язання до набрання вироком чинності. Зараховано у строк відбування покарання період утримання під вартою з 02.11.2013 року по 03.11.2013 року. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 366 КК України до обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права займатися лікарською практикою на строк один рік шість місяців; відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; згідно ст. 76 КК України покладено обов`язки, передбачені п.п 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за вчинення злочинів при наступних обставинах.

ОСОБА_7 у жовтні 2008 року, знаходячись в с. Новочорномор`є Голопристанського району Херсонської області, зловживаючи довірою ОСОБА_14 , переслідуючи прямий корисливий умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману, який виразився у повідомленні ОСОБА_14 неправдивих відомостей про те, що після використання причепу «2 ПТС-4,5» він невідкладно поверне причеп ОСОБА_14 , незаконно заволодів вказаним причепом і використовував його для власних господарських потреб, зберігаючи на території Чорноморського біосферного заповідника на кордоні «Іванівський», який знаходиться біля с. Іванівка Голопристанського району Херсонської області, відмовляючись повертати причеп, незважаючи на неодноразові вимоги ОСОБА_14 повернути тракторний причеп «2 ПТС-4,5», який на праві власності належить потерпілій ОСОБА_15 та яким з дозволу власниці користувався її син ОСОБА_14 , чим спричинив ОСОБА_15 матеріальних збитків на суму 12000,00 гривень.

Крім того, він же, повторно, у серпні - вересні 2009 року, шляхом обману та зловживання довірою громадянина Республіки Австрія ОСОБА_10 , переслідуючи прямий корисливий умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману, який виразився у повідомленні ОСОБА_16 неправдивих відомостей про те, що на першу його вимогу він поверне йому із зберігання трактор марки «DF 254D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2007, заводський номер НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , який на праві власності належить потерпілій ОСОБА_17 , з дозволу якої користувався трактором ОСОБА_18 , і останній передав вказаний трактор ОСОБА_7 на зберігання терміном на один рік, незаконно заволодів вказаним трактором і використовував його для власних господарських потреб, зберігаючи на території рибгоспу за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , відмовляючись повертати вказаний трактор на вимогу ОСОБА_10 , заволодівши таким чином та розпоряджаючись вказаним трактором на власний розсуд, доки його не було виявлено та вилучено працівниками міліції 11.09.2013 року під час санкціонованого обшуку домоволодіння ОСОБА_7 за вказаною адресою, чим спричинив потерпілій ОСОБА_17 матеріальних збитків на суму 70000,00 грн., що становить більше ніж сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто є значною шкодою.

Крім того, він же, будучи депутатом Новофедорівської сільської ради V скликання, повторно, у квітні 2009 року знаходячись у с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області познайомився з потерпілим - громадянином Республіки Австрія ОСОБА_19 , представився йому депутатом Новофедорівської сільської ради та, діючи умисно, з метою заволодіння його грошовими коштами повідомив, що може допомогти вирішити позитивно для потерпілого питання про відчуження у власність потерпілого земельної ділянки (пляжу) біля зрізу води Чорного моря довжиною 100 метрів у с. Залізний Порт Голопристанського району, яка перебуває у власності територіальної громади Новофедорівської сільської ради, хоча в дійсності таких повноважень та можливостей ОСОБА_7 не мав згідно зі ст. 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Законом України «Про статус депутатів місцевих рад». Обманувши громадянина Республіки Австрія ОСОБА_10 про свої можливості щодо відчуження частини пляжу у с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області, ОСОБА_7 розпочав з ним дружні відносини, увійшов у довіру до потерпілого. 02.12.2009 року, перебуваючи у Республіці Австрія, Шауфлер Бургхард у банку «RaiffeisenBank», за вказівкою ОСОБА_7 , з метою придбання у власність земельної ділянки (пляжу) перерахував на його рахунок № НОМЕР_4 , відкритий у цій банківській установі, грошові кошти у сумі 7500 євро, що на той час, згідно із курсом Національного Банку України, складало 90321,90 грн., що станом на 2009 рік більше ніж у 250 разів перевищувало неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто є великим розміром. Після отримання зазначених грошових коштів ОСОБА_7 заволодів ними та розпорядився на власний розсуд, а саме: 08.12.2009 року ОСОБА_7 , знаходячись у м. Херсоні, на підставі заяв на видачу готівки № 0Z6X65979 та № 0Z6X65746 у відділенні «Райффайзен Банк Аваль» зняв грошові кошти у сумі 1020 Євро та 1765 Євро; 10.02.2010 року ОСОБА_7 на підставі заяви на видачу готівки № 0R8289502 у відділенні «Райффайзен Банк Аваль» зняв грошові кошти у сумі 4500 Євро.

Крім того, він же у листопаді 2013 року, достовірно знаючи, що з 01.10.2013 року до 16.10.2013 року не перебував на амбулаторному лікуванні в Бишівській медичній амбулаторії загальної практики сімейної медицини, яка знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Бишів, вул. Київська 22, а також те, що довідка від 16.10.2013 року № 1465 є завідомо підробленим документом, до якого внесено завідомо неправдиві відомості про період амбулаторного лікування ОСОБА_7 в Бишівській медичній амбулаторії загальної практики сімейної медицини, переслідуючи прямий умисел, з метою підтвердження поважності причин відсутності на роботі, використав завідомо підроблений документ - довідку від 16.10.2013 року № 1465, яку 22.11.2013 року надав до Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Крім того, ОСОБА_7 у листопаді 2013 року достовірно знаючи, що з 29.10.2013 року до 04.11.2013 року він не перебував на стаціонарному лікуванні в Макарівській центральній районній лікарні, яка знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, смт. Макарів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 56, переслідуючи прямий умисел, з метою підтвердження поважності причин відсутності на роботі, використав завідомо підроблений документ - листок непрацездатності від 04.11.2013 року серії АВЯ № 410169, який 22.11.2013 року надав до Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Вказаним вироком ОСОБА_8 визнаний винним і засуджений за вчинення ним злочину при наступних обставинах.

ОСОБА_8 у період часу з 29 жовтня 2013 року по 04 листопада 2013 року, знаходячись у смт. Макарів Київської області, перебуваючи на посаді лікаря-ортопеда-травматолога хірургічного відділення Макарівської центральної районної лікарні, розташованої за адресою: Київська область, Макарівський район, смт. Макарів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 56, являючись відповідно до пункту 1 Примітки до ст. 364 КК України службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в інтересах ОСОБА_7 , на прохання останнього, всупереч інтересам служби, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 із 29.10.2013 року по 04.11.2013 року не перебував на стаціонарному лікуванні в Макарівській центральній районній лікарні, умисно вніс завідомо неправдиві відомості до медичної карти стаціонарного хворого № 6741-1332, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я від 14.02.2012 року № 110, про те, що ОСОБА_7 нібито знаходився на стаціонарному лікуванні в палаті № 5 Макарівської центральної районної лікарні у вказаний період, які стали підставою для внесення відповідних неправдивих даних працівниками Макарівської ЦРЛ до листка непрацездатності. Після чого, 04.11.2013 року підписав та засвідчив власною печаткою лікаря завідомо неправдивий офіційний документ - листок непрацездатності, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2004 року за № 1454/10053, серії АВЯ № 410169, тобто склав офіційні документи, про те, що нібито ОСОБА_7 у період часу із 29.10.2013 року по 04.11.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у Макарівській центральній районній лікарні, що не відповідало дійсності та було достовірно відомо ОСОБА_8 . Після цього він дав вказівку підлеглому медичному працівнику видати завідомо неправдивий офіційний документ - листок непрацездатності від 04.11.2013 року серії АВЯ № 410169, складений на ім`я ОСОБА_7 , приятелю останнього ОСОБА_20 , яка була виконана медичним працівником.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_7 (том 9 а.п. 274-280) просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України посилаючись на невинуватість у вчиненні злочинів, що йому інкримінуються. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_18 за власною ініціативою залишив у нього трактор та дозволив його використовувати, вимог про повернення трактору не пред`являв. Він особисто не вчиняв будь-яких дій на приховування трактору, його перереєстрацію на себе або відчуження. ОСОБА_17 , яку визнано потерпілою за фактом незаконного заволодіння цим трактором шляхом обману, взагалі жодних вимог про повернення трактору не пред`являла та не знала, де перебуває трактор. Крім того, під час судового розгляду встановлено, що вказаний транспортний засіб не зареєстровано на ОСОБА_17 , а номерні знаки НОМЕР_1 21.05.1998 року здані. Кошти в сумі 7500 євро ОСОБА_18 перерахував йому на витрати, пов`язані з судовими справами, тому висновок суду про заволодіння цими коштами шляхом обману та зловживання довірою вважає безпідставним. Також вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_21 , яка підтвердила факт повернення ним потерпілому вказаних грошових коштів. Обвинувачення за ч. 4 ст. 358 КК України вважає безпідставним, оскільки він дійсно перебував на лікуванні у Макарівській ЦМЛ м. Києва, тому використав правдивий документ листок непрацездатності, надавши його до Новофедорівської сільської ради. Щодо довідки Бишівської медичної установи, вважає, що її використання не спричинило будь-якої шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі, тому хоч ці дії і підпадають під ознаки злочину, але за своєю малозначністю не становлять суспільної небезпеки. Також вважає, що судом допущено порушення вимог КПК України, що виразилось у проведенні підготовчих судових засідань головуючим суддею одноособово, об`єднання кримінальних проваджень та залишення без розгляду його скарги на бездіяльність слідчого Голопристанського РВ УМВС України в Херсонській області щодо надання відмовної відповіді на клопотання без винесення відповідної постанови;

- представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 (том 9 а.п. 281-284) просить вирок в частині перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 190 на ч. 3 ст. 190 КК України скасувати і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 4 ст. 190 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_22 , який був очевидцем передачі ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_23 грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, оскільки ОСОБА_18 в суді дав показання про поважні причини невідкриття стороні обвинувачення відомостей про вказаного свідка, вказаний свідок був допитаний в суді, тому сторона захисту мала можливість дослідити його показання. Крім того вважає, що суд безпідставно застосував при призначенні покарання ОСОБА_7 норму ст. 75 КК України, оскільки з огляду на характер вчиненого злочину та особу винного, звільнення від відбування покарання з випробуванням, на думку апелянта, не зможе у повній мірі забезпечити виправлення винного.

- заступник прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 , прокурор ОСОБА_13 (том 9 а.п. 267-272) просять вирок щодо ОСОБА_7 в частині перекваліфікації його дій з ч. 4 ст. 190 на ч. 3 ст. 190 КК України та призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190 КК України до 1 року обмеження волі, за ч. 2 ст. 190 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 358 КК України на 2 роки обмеження волі, за ч. 4 ст. 190 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна і остаточно за ст. 70 КК України до цього ж покарання. В обґрунтування апеляційних вимог посилаються на те, що суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 190 КК України на ч. 3 ст. 190 КК України, не взявши при цьому до уваги показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_22 , які були очевидцями передачі ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_19 грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, безпідставно залишивши поза увагою показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , які показали про обізнаність з приводу передачі ОСОБА_7 ОСОБА_19 грошових коштів саме в сумі 40000 доларів США. Крім того вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд не врахував відомості про особу винного, який вину у вчинених злочинах не визнав, вчинив особливо тяжкий злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України, заподіяну потерпілому ОСОБА_16 шкоду не відшкодував. Також вказують на порушення судом вимог ч. 2 ст. 374, ч. 4 ст. 375 КПК України, оскільки у вступній частині вироку суд не зазначив номер кримінального провадження, а у резолютивній частині не роз`яснив порядок отримання копії вироку, а також при стягненні судових витрат з ОСОБА_7 не вказав, вартість якої саме судової експертизи складають ці витрати.

- обвинувачений ОСОБА_8 (том 9 а.п. 292-298) просить вирок суду скасувати, а провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_7 з 29.10.2013 року по 01.11.2013 року лікувався на стаціонарі в Макарівській ЦРЛ і це в суді підтверджено показаннями свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , які суд безпідставно не взяв до уваги. Крім того вказує, що виклавши показання свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 у вироку, суд, дотримуючись обвинувального нахилу умисно не вказав обставин, за яких свідки пам`ятали ОСОБА_7 та його особисті прикмети: шрам на обличчі та відсутність пальця на руці, а також що вони приймали безпосередню участь в оформленні документів на хворого ОСОБА_7 , поміщення його у палати та проведенні медичних процедур. Свідки ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , які як і ОСОБА_7 перебували на лікуванні в палаті № 5 хірургічного відділення Макарвскьої ЦРЛ також дали детальні показання щодо обставин знайомства з ОСОБА_7 , причини його відсутності у палаті в нічний час та його прикмети, проте суд не дав належної оціни цим доказам. Вважає, що суд безпідставно позбавив його права займатися лікарською практикою, оскільки злочин, що йому інкримінується не пов`язаний безпосередньо із якістю його лікарської діяльності, а тому, в разі визнання його винним суд мав діяти у відповідності до примітки ст. 364 КК України і позбавити його права виконувати організаційно-розпорядчі функції.

- заступник прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 (том 9 а.п. 267-272) просить вирок щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати внаслідок м`якості, призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права займатися лікарською практикою на строк 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, на підставі ст. 77 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися лікарською практикою виконувати самостійно. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що при призначенні обвинуваченому покарання суд допустив порушення закону України про кримінальну відповідальність. Так, на думку апелянта, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у розмірі, ближчому до мінімального, суд не врахував відомості про особу винного, який вину у вчинених злочинах не визнав. Також вказує на порушення судом вимог ч. 2 ст. 374, ч. 4 ст. 375 КПК України, оскільки у вступній частині вироку суд не зазначив номер кримінального провадження, а у резолютивній частині не роз`яснив порядок отримання копії вироку.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_13 відкликала апеляційну скаргу щодо ОСОБА_8 (том 10 а.п. 36), однак, враховуючи, що апеляційна скарга на вирок суду щодо ОСОБА_8 подана також заступником прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 (том 9 а.п. 267-272), який від неї не відмовлявся, вона підлягає розгляду у повному обсязі.

До початку апеляційного розгляду заступник прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 подав зміни до апеляційної скарги щодо ОСОБА_8 , в якому просив вирок щодо ОСОБА_8 в частині додаткового покарання скасувати і призначити обвинуваченому додаткове покарання у виду позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих функцій у закладах охорони здоров`я строком на 2 роки.

Вислухавши:

-суддю-доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг;

-обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив вирок суду 1 інстанції скасувати у повному обсязі і закрити кримінального провадження щодо нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів по всім епізодам обвинувачення;

-його захисника, який підтримав позицію обвинуваченого;

-обвинуваченого ОСОБА_8 який просив вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому злочину;

-представника потерпілого ОСОБА_10 , яка просила вирок в частині перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 190 на ч. 3 ст. 190 КК України скасувати і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 4 ст. 190 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально;

-прокурора, який просив апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_39 залишити без задоволення, вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок з підстав, зазначених в апеляції та просив апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_40 залишити без задоволення, вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок з підстав, зазначених в апеляції;;

-вивчивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та доводи ОСОБА_7 , висловлені в запереченнях на апеляційну скаргу прокурорів; заслухавши сторони в судових дебатах, під час яких вони залишились на попередніх позиціях, останнє слово обвинувачених, колегія суддів вважає що вирок суду підлягає зміні.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 374 КПК України .

Встановленні судом фактичні обставини вчиненого злочину повністю узгоджуються із доказами, викладеними у вироку, зокрема актом прийому-передачі майна, виділеного в рахунок погашення майнового паю від 24.03.2006 року, яким підтверджено, що потерпіла ОСОБА_15 мати ОСОБА_14 отримала у власність причеп «2 ПТС-4,5» № НОМЕР_5 в рахунок погашення майнового паю у СТОВ «Росія» (т. 3 а. п. 62); висновком судової товарознавчої експертизи, відповідно до якого залишкова вартість причіпного пристрою типу «2 ПТС-4,5» станом на жовтень 2008 року могла становити 12000 гривень (т. 3 а. п. 114-116), показаннями свідка ОСОБА_14 , про те, як ОСОБА_7 у 2008 році попросив у користування тракторний причеп «2ПТС-4,5», належний його (свідка) матері і яким він фактично користувався, однак не повернув, на його неодноразові звернення повернути причеп відмовлявся, внаслідок чого він звернувся до міліції, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено. Причеп був повернутий лише у 2013 році працівниками міліції після його звернення до прокуратури.

Свідок ОСОБА_41 показав, що у 2008-2009 роках на прохання ОСОБА_7 завіз до ОСОБА_42 на заповідник причеп, належний ОСОБА_14 , де й залишив, про що повідомив ОСОБА_7 . ОСОБА_14 неодноразово питав його, коли поверне причеп, однак він просив з усіма питанням звертатися до ОСОБА_7 .

Вказані обставини підтвердив також свідок ОСОБА_43 .

Свідок ОСОБА_44 показав, що зі слів ОСОБА_14 дізнався про те, що ОСОБА_7 забрав у нього причеп та не віддає.

Протоколом огляду місця події від 08.11.2013 року з фото таблицями зафіксовано, що у присутності ОСОБА_42 за участю ОСОБА_14 на кордоні «Іванівський» Чорноморського біосферного заповідника працівниками міліції було виявлено та вилучено причеп «2 ПТС-4,5», який був впізнаний ОСОБА_14 як такий, що належить йому (т. 3 а. п. 66-71);

Про намагання ОСОБА_14 повернути причеп та протидію цьому з боку ОСОБА_7 свідчать також матеріали відмовного матеріалу № 2655 від 30.09.2010 року, оглянутого судом першої інстанції, в яких міститься заява ОСОБА_14 по факту вчиненого відносно нього злочину ОСОБА_7 , з викладенням обставин, пояснення ОСОБА_7 та пояснення ОСОБА_14 , а також постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.09.2010 року, винесена дільничним інспектором Голопристанського РВ УМВС України в Херсонській області.

Посилання обвинуваченого на ту, обставину, що ОСОБА_14 добровільно передав йому причеп в користування, що на думку апелянта, виключає кваліфікацію його дій за ст. 190 ч. 1 КК України колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Так, вищенаведеними доказами встановлено, що ініціатива передачі причепа виходила саме від ОСОБА_7 . При цьому, як спосіб отримання майна ОСОБА_7 недобросовісно використав довірливі стосунки з боку ОСОБА_14 , які склалися між ним та володільцем майна і виразились в тому, що в минулому ОСОБА_14 неодноразово давав причеп у користування ОСОБА_45 .
Матеріалами відмовленого матеріалу підтверджено, що ОСОБА_7 , отримавши причеп у ОСОБА_14 та не мав наміру його повернути на вимогу користувача, оскільки ОСОБА_14 нібито був винен йому гроші.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що умисел ОСОБА_7 на заволодіння вказаним майном виник в момент його отримання.

Належним чином дослідивши та оцінивши докази у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

З наведених підстав твердження ОСОБА_7 про незаконність вироку в частині його засудження за вказаним епізодом обвинувачення, колегія суддів вважає безпідставним і розцінює як прагнення уникнути кримінальної відповідальності.

Доводи ОСОБА_7 про порушення судом першої інстанції вимог КПК України через те, що суд повинен був в підготовчому засіданні закрити провадження в частині обвинувачення за ст. 190 ч.1 КК України в зв`язку з закінченням строків давності колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обвинувачений згоди на закриття кримінального провадження в цій частині не давав, а тому суд правильно звільнив його від покарання за вказаний злочин.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заволодінні грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 в розмірі 7500 євро, що еквівалентно 90321,9 грн. шляхом обману та зловживання довірою.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 у період з 2006 по 2010 роки являвся депутатом Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області (т. 2 а. п. 112).

Потерпілий ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що приблизно у квітні місяці 2009 року познайомився із ОСОБА_7 в с. Залізний Порт. Останній представився йому депутатом місцевої ради. Він інвестував кошти в будівництво пансіонату «Немо», а тому був зацікавлений у придбанні частини пляжу навпроти цього пансіонату. В неодноразових розмовах із ОСОБА_7 останній, як депутат запропонував йому допомогу в цьому, повідомивши, що це є складним питанням, що потребує значних коштів на оформлення документів та звернення до суду. Спочатку ОСОБА_7 назвав суму 40000 доларів США, яку він передав, однак згодом в кінці 2009 року повідомив, що необхідно ще 10000 доларів США для оформлення цієї земельної ділянки у власність. Він, маючи вже сумніви з приводу виконання ОСОБА_46 взятих на себе зобов`язань вирішив решту коштів перерахувати на р/р у відділенні банку, про що поставив до відома ОСОБА_7 , який відкрив на себе рахунок у відділенні банку «Аваль». Він з Австрії 02.12.2009 року перерахував на валютний рахунок ОСОБА_7 . 7500 євро, вказавши призначення платежу за вказівкою ОСОБА_7 як «судові витрати». Після чого обвинувачений став його уникати, а згодом в грудні 2012 року повідомив, що документів на право власності на пляж у нього немає і грошей він не поверне.

Свідок ОСОБА_47 показав, що ОСОБА_18 був зацікавлений в придбанні земельної ділянки (пляжу) у власність, яку до цього використовував ОСОБА_7 , проте він (свідок) повідомив ОСОБА_48 про неможливість здійснення цієї угоди, оскільки земельна ділянка мала рекреаційне призначення і рішення щодо таких ділянок повноважні приймати депутати сільської ради на сесії.

Свідок ОСОБА_27 підтвердив, що потерпілий розповідав, як ОСОБА_7 обманув його щодо допомоги у придбанні пляжу та заволодів коштами, а під час їх зустрічі на вимогу ОСОБА_10 відповів, що документів на пляж у нього немає, а коштів він не брав.

Свідок ОСОБА_49 показав, що саме на прохання ОСОБА_7 , який мав намір перепродати земельну ділянку ОСОБА_16 він як директор КПП «Світанок» виключив територію пляжу напроти бази відпочинку «Немо» із договору сумісної діяльності, укладеного у 2006 році із ПП ОСОБА_7 . У квітні 2009 року на прохання ОСОБА_7 , він, від імені КПП «Світанок» уклав з ОСОБА_19 угоду про сумісну діяльність із використанням пляжу напроти бази відпочинку «Немо», передавши ОСОБА_7 два примірники договору для підписання ОСОБА_50 . У той же день ОСОБА_7 повернув один примірник договору з підписом ОСОБА_51 (том 2 а.п. 85). Крім того, саме на прохання ОСОБА_7 та ОСОБА_10 він цікавився у сільського голови та юрисконсульта сільської ради про можливість продажу пляжу ОСОБА_16 .

Вказані докази спростовують версію обвинуваченого про те, що він не був обізнаний про плани ОСОБА_10 щодо оформлення земельної ділянки напроти бази відпочину «Немо» та будь-яких розмов з останнім з цього приводу не вів.

Факт заволодіння обвинуваченим коштами потерпілого у сумі 7500 євро підтверджується копією квитанції про переказ 02.12.2009 року з Австрії в Україну від імені Шауфлера Бургхарда на ім`я ОСОБА_7 . 7500 євро через банк Райффайзен банк Аваль, документами, які були вилучені в ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та які були оглянуті в суді першої інстанції: заявами на відкриття поточного рахунку від ОСОБА_7 , договорами на відкриття та ведення поточного рахунку, заявами про видачу готівки, випискою з рахунку, які свідчать про перерахування 02.12.2009 року з Австрії в Україну від імені Шауфлера Бургхарда на ім`я ОСОБА_7 . 7500 євро через банк Райффайзен банк Аваль та знаття ОСОБА_7 з рахунку 1020 євро та 1765 євро 08.12.2009 року та 4500 євро 10.02.2010 року (том 2 а.п. 89, 110).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , що вказані кошти були перераховані на витрати, пов`язані з судовими спорами, колегія суддів вважає безпідставними та розцінює як прагнення уникнути відповідальності, оскільки воно спростовується вказаними доказами, сам обвинувачений не навів доводів, яким чином судові спори потерпілого та витрати на них стосувалися його за таких обставин, коли за його показаннями, даними в суді, він жодних справ з ОСОБА_52 не вів.

До того ж, під час судового розгляду, ОСОБА_7 стверджував, що гроші у сумі 7500 євро він знімав частинами з рахунку та віддавав ОСОБА_16 і йому не відомо, на що той витратив ці кошти, що свідчить про непослідовність та непереконливість позиції обвинуваченого, тому колегія суддів погоджується з критичною оцінкою вказаних показань судом першої інстанції, а також свідка ОСОБА_21 із зазначених у вироку суду першої інстанції підстав.

Разом з цим, колегія суддів вважає необґрунтованими апеляційні доводи прокурорів та представника потерпілого по даному епізоду щодо безпідставної перекваліфікації судом першої інстанції дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 190 КК на ч. 3 ст. 190 КК України, в зв`язку з чим апеляційні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Так, посилання сторони обвинувачення на ту обставину, що факт передачі потерпілим ОСОБА_19 40 000 доларів США підтвердили в суді свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 та ОСОБА_53 є неспроможними, оскільки з показань свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_24 та ОСОБА_27 вбачається, що вони безпосередньо очевидцями передачі грошей обвинуваченому не були, знали про це зі слів потерпілого, твердження апеляційної скарги прокурорів про те, що свідок ОСОБА_24 була безпосередньо присутня при передачі коштів ОСОБА_7 , не відповідає тим показанням, які вона дала у суді.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі прокурорів, як на доказ, на показання ОСОБА_26 , оскільки він в судовому процесі мав процесуальний статус перекладача потерпілого і в якості свідка судом не допитувався.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційних скарг прокурорів та представника потерпілого про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги свідчення свідка ОСОБА_54 щодо розміру переданих Шауфлером Бургхардом обвинуваченому ОСОБА_7 коштів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість цього доказу, що відповідає положенням ст. 290 ч.12 КПК України, оскільки потерпілий не здійснив відкриття матеріалів на досудовому слідстві щодо даного свідка, про якого потерпілому повинно було бути відомо ще на той час.

Таким чином, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.3 ст.190 КК України, підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 190 ч.4 КК України, колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Так, довідкою від 16.10.2013 року № 1465, виданою Бишівською амбулаторією Макарівського району Київської області, оглянутою судом першої інстанції, зафіксовано той факт, що ОСОБА_7 проходив амбулаторне лікування в період з 01.10.2013 року по 16.10.2013 року, йому було встановлено відповідний діагноз (т. 6 а. п. 29). ОСОБА_7 власноруч написав розписку на ім`я голови комісії по соціальному страхуванню Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 16.10.2013 року про те, що знаходився на амбулаторному лікуванні в Бишівській амбулаторії в період часу з 01.10.2013 року по 16.10.2013 року (т. 6 а. п. 26).

Листком непрацездатності серії АВЯ № 410169, виданим Макарівською ЦРЛ Київської області встановлено той факт, що ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні в період часу з 29.10.2013 року по 04.11.2013 року, без зазначення відомостей про порушення хворим режиму лікування, із зазначенням про те, що хворому необхідно стати до роботи 05.11.2013 року, який підписаний та скріплений особистою печаткою лікаря ОСОБА_8 та печаткою лікарні та підписаний відповідними посадовими особами лікарні (т. 6 а. п. 24).

Листами Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 28.08.2013, 05.12.2013 року підтверджено, що ОСОБА_7 надав до сільської ради вказані довідку та листок непрацездатності (т. 6 а. п. 25, 20).

Разом з цим, свідок ОСОБА_55 в суді першої інстанції показала, що працює завідуючою Бишівської амбулаторії Макарівського району Київської області. Під час досудового розслідування їй надавалася для ознайомлення вказана довідка і вона може впевнено сказати, що дана довідка не видавалася Бишівською амбулаторією, факт звернення ОСОБА_7 за медичною допомогою в цей період в жодних журналах амбулаторії не зафіксовано і вона ОСОБА_7 в амбулаторії не бачила.

Свідки ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 в суді першої інстанції підтвердили, що є працівниками Бишівської амбулаторії Макарівського району Київської області, ОСОБА_7 в амбулаторії в період з 01.10.2013 по 16.10.2013 року вони не бачили, його взагалі не знають, ніяких довідок відносно нього не складали та не видавали.

Копіями з медичних журналів амбулаторії підтверджено, що ОСОБА_7 не звертався до амбулаторії за медичною допомогою в період з 01.10.2013 року по 17.10.2013 року та не проходив стаціонарне чи амбулаторне лікування, а інформація про перебування його в Бишівській амбулаторії в період з 01.10.2013 року по 16.10.2013 року - недійсна (т. 7 а. п. 2-25).

Свідок ОСОБА_60 в суді першої інстанції показала, що працює в Новофедорівській сільській раді Голопристанського району Херсонської області та є головою комісії по нарахуванню допомоги з тимчасової втрати працездатності. 21.11.2013 року їй зателефонував ОСОБА_7 та попросив заїхати до нього додому та забрати листок непрацездатності та довідку, бо у зв`язку із обранням йому судом запобіжного заходу у виді цілодобового арешту він не може залишити місце свого мешкання, що вона і зробила. Після того, 22.11.2013 року вона надала листок непрацездатності, який був виданий Макарівською ЦРЛ та довідку, виданою Бишівською амбулаторією до бухгалтерії Новофедорівської сільської ради для врахування при табелюванні робочого часу на проведення відповідних нарахувань та виплати ОСОБА_7 у зв`язку із його непрацездатністю.

Свідок ОСОБА_61 показала, що працює в Новофедорівській сільській раді на посаді діловода та здійснює табелювання робочого часу працівників сільської ради. 22.11.2013 року їй зателефонувала ОСОБА_60 та попросила прийняти факсом листок непрацездатності ОСОБА_7 , але вона їй відмовила, бо факсокопії таких документів вона не може враховувати при табелюванні робочого часу.

Свідок ОСОБА_62 показала, що працює на посаді секретаря Новофедорівської сільської ради. 22.11.2013 року ОСОБА_60 надала їй листок непрацездатності ОСОБА_7 для врахування при табелюванні робочого часу та пояснила, що вона особисто отримала листок непрацездатності ОСОБА_7 у нього в дома. Ознайомившись із змістом листка непрацездатності вона відразу виявила неправдивість внесених до нього даних, оскільки їй було добре відомо про затримання ОСОБА_7 02.11.2013 року працівниками міліції в с. Бехтери Голопристанського району, в той час як в листку непрацездатності було зазначено про перебування його на стаціонарному лікуванні в Макарівській ЦРЛ в період з 28.10.2013 року по 04.11.2013 року, а тому вона вирішила направити листок непрацездатності до прокуратури Голопристанського району для проведення перевірки правомірності його видачі.

Факт використання ОСОБА_7 завідомо неправдивих документів підтверджується також оглянутими в суді першої інстанції речовими доказами, а саме: медичною картою стаціонарного хворого № 6741-1332, записи в якій вів (вчиняв) ОСОБА_8 як лікуючий лікар, відповідно до якої ОСОБА_7 було госпіталізовано до хірургічного відділення Макарівської ЦРЛ 29.10.2013 року в палату № 5 з відповідним діагнозом. При цьому лист лікарських призначень не містить в собі відміток про їх виконання. Температурний лист містить в собі відмітки про температуру хворого ОСОБА_7 у дні, коли його не було в лікарні, а саме в період з 01.11.2013 року по 04.11.2013 року. Також лікарем ОСОБА_8 власноручно зроблені записи про огляд хворого ОСОБА_7 03.11.2013 року та 04.11.2013 року, зафіксований його фізіологічний стан, що також підтверджено підписом завідуючого хірургічним відділенням, однак ОСОБА_7 було затримано працівниками міліції 02.11.2013 року на території Голопристанського району Херсонської області і він фізично не міг перебувати в лікарні 03.11.2013 року та 04.11.2013 року (т. 6 а. п. 44).

Факт затримання ОСОБА_7 02.11.2013 р. на території Голопристанського району Херсонської області підтверджено протоколом затримання особи (т. 6 а. п. 47).

Ухвалою слідчого судді Голопристанського районного суду Херсонської області від 03.11.2013 року відносно ОСОБА_7 було обраний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, із застосуванням електронного засобу контролю і згідно виписки із відповідного журналу реєстрації ОСОБА_7 перебував в ІТТ Голопристанського РВ УМВС України в Херсонській області до 16.15 години 03.11.2013 року(т. 6 а. п. 49-54).

Ці та інші докази, викладені у вироку за вказаними епізодами обвинувачення повністю спростовують позицію ОСОБА_7 про невинуватість у вчиненні злочину та доводять його вину.

Показання свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_63 , ОСОБА_34 , ОСОБА_64 , ОСОБА_36 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 суд першої інстанції обґрунтовано визнав недостовірними і навів переконливі доводи щодо цього, з критичною оцінкою показань вказаних свідків погоджується і колегія суддів.

Таким чином, досліджені та належним чином оцінені судом першої інстанції докази підтверджують, що ОСОБА_7 використав завідомо підроблені документи, тобто вчинив злочин, передбачений ст. 358 ч.4 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що його дії, пов`язані із використанням неправдивих документів не завдали будь-якої шкоди фізичній чи юридичній особі, державі або суспільству, а тому є малозначними, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки злочин, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України є закінченим з моменту використання завідомо неправдивого документу, незалежно від того, які наслідки настали в зв`язку з цим.

Що стосується доводів ОСОБА_7 про порушення судом вимог КПК України при проведенні підготовчого засідання по даному провадженню, то твердження, що суд не повинен був призначити справу до розгляду до вирішення питання по його скарзі, не ґрунтується на вимогах ст.ст. 314, 316 КПК України.

Недодержання судом при об`єднанні справ положень ч.2 ст.334 КПК України не є підставою для скасування вироку. З метою повного та всебічного дослідження обставин кримінального провадження, дотримання розумних строків судового розгляду, суд першої інстанції, ну думку колегії суддів, обґрунтовано прийняв рішення про об`єднання двох кримінальних проваджень в одне.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку по наведеним епізодам обвинувачення із закриттям провадження в зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, як ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Разом з тим, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 в частині оспорювання вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч.2 КК України, підлягає задоволенню.

Дослідивши частково докази, зібрані за вказаним епізодом обвинувачення, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 шляхом обману, що виразився в повідомленні ОСОБА_16 неправдивих відомостей про повернення на першу вимогу трактора, що належав ОСОБА_17 , і яким користувався потерпілий, заволодів ним, а саме у серпні-вересні 2009 року ОСОБА_18 передав цей трактор на зберігання терміном на 1 рік обвинуваченому, а той відмовився його повертати.

ОСОБА_7 в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду заперечував свою вину у вчиненні даного злочину і показав, що у серпні 2009 року на прохання ОСОБА_10 прийняв на зберігання трактор, потерпілий дозволив ним користуватися та повідомив, що забере трактор пізніше. За всі ці роки ОСОБА_18 не звертався до нього з вимогою повернути трактор та не приїжджав з такою вимогою в рибгосп, де він мешкає, та де знаходиться трактор, та не звертався з цього приводу до правоохоронних органів. Перепон у поверненні трактора він не чинив, умислу на заволодіння ним не мав. Не просила його повернути трактор і потерпіла ОСОБА_17 .

Суд першої інстанції свій висновок про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину зробив на підставі показань потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та свідка ОСОБА_27 .

Повно та всебічно допитавши вказаних учасників процесу, суд зробив невірний висновок про те, що ці докази доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_17 , даних в суді першої інстанції, які ані стороною обвинувачення, ані стороною захисту не оспорюються, слідує, що про обставини заволодіння ОСОБА_7 трактором їй нічого не відомо, вона тільки підтвердила, що трактором, який юридично оформлений на неї, користувався ОСОБА_18 .

З показань свідка ОСОБА_27 , даних в суді першої інстанції, які також ніким не оспорюються, вбачається, що йому невідомо про обставини передачі трактора ОСОБА_7 , а під час зустрічі потерпілого та обвинуваченого у 2012 році був лише свідком їх розмови про повернення грошей чи документів, трактора.

Потерпілий ОСОБА_18 показав в суді першої інстанції, що в серпні-вересні 2009 року, після захоплення пансіонату, він з ОСОБА_7 домовилися, що на зберігання обвинуваченому віддасть трактор на рік, який особисто пригнав у рибгосп та дозволив користуватися ним. Зустрітися з обвинуваченим зміг тільки в грудні 2012 року в м. Херсоні, де вимагав повернути трактор, проте ОСОБА_7 повідомив, що не поверне його.

Оцінюючи показання потерпілого, колегія суддів дійшла висновку про те, що ініціатива передачі трактора на зберігання ОСОБА_7 з метою уникнення захоплення цього майна, виходила саме від потерпілого, який не заперечував, що добровільно передаючи трактор ОСОБА_7 , дозволив користуватися ним, що виключає наявність умислу у обвинуваченого на заволодіння цим трактором шляхом обману або зловживання довірою.

Так, обман чи зловживання довірою при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього, тобто такі передують передачі майна.
Разом з цим, доказів того, що обвинувачений ввів в оману потерпілого ще до передачі йому трактора, в матеріалах провадження відсутні. Суд у вироку не навів будь-яких доказів того, що ОСОБА_7 на час передачі йому трактора на зберігання мав умисел не повертати дане майно, тобто заволодіти ним.

Матеріалами провадження встановлено, що трактор знаходився в рибгоспі за місцем проживання обвинуваченого, саме там, де потерпілий залишив його, будь-яких дій ОСОБА_7 для привласнення трактора не вчиняв, ОСОБА_18 за трактором в рибгосп не приїжджав, тобто не намагався його забрати, обмежившись розмовою з ОСОБА_7 в м. Херсоні, до правоохоронних органів після спливу строку домовленості, не звертався.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що в діях обвинуваченого за вказаним епізодом відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки умисел ОСОБА_7 на незаконне заволодіння майном, яким користувався потерпілий, шляхом обману або зловживання довірою, не доведений, отже відсутня суб`єктивна сторона вказаного злочину.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

На підставі вказаної норми кримінального процесуального закону, вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ст. 190 ч.2 КК України підлягає скасуванню, а провадження в цій частині закриттю на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КПК України за відсутністю в діях обвинуваченого складу вказаного злочину.

Таким чином, колегія суддів визнає ОСОБА_7 винним в тому, що він у жовтні 2008 року, знаходячись в с. Новочорномор`є Голопристанського району Херсонської області, зловживаючи довірою ОСОБА_14 , переслідуючи прямий корисливий умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману, який виразився у повідомленні ОСОБА_14 неправдивих відомостей про те, що після використання причепу «2 ПТС-4,5» він невідкладно поверне причеп ОСОБА_14 , незаконно заволодів вказаним причепом і використовував його для власних господарських потреб, зберігаючи на території Чорноморського біосферного заповідника на кордоні «Іванівський», який знаходиться біля с. Іванівка Голопристанського району Херсонської області, відмовляючись повертати причеп, незважаючи на неодноразові вимоги ОСОБА_14 повернути тракторний причеп «2 ПТС-4,5», який на праві власності належить потерпілій ОСОБА_15 та яким з дозволу власниці користувався її син ОСОБА_14 , чим спричинив ОСОБА_15 матеріальних збитків на суму 12000,00 гривень.

Крім того, він же, будучи депутатом Новофедорівської сільської ради V скликання, повторно, у квітні 2009 року знаходячись у с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області познайомився з потерпілим ОСОБА_68 - громадянином Республіки Австрія, представився йому депутатом Новофедорівської сільської ради та, діючи умисно, з метою заволодіння його грошовими коштами повідомив, що може допомогти вирішити позитивно для потерпілого питання про відчуження у власність потерпілого земельної ділянки (пляжу) біля зрізу води Чорного моря довжиною 100 метрів у с. Залізний Порт Голопристанського району, яка перебуває у власності територіальної громади Новофедорівської сільської ради, хоча в дійсності таких повноважень та можливостей не мав згідно зі ст. 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Законом України «Про статус депутатів місцевих рад». Обманувши громадянина Республіки Австрія ОСОБА_69 про свої можливості щодо відчуження частини пляжу у с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області, ОСОБА_7 розпочав з ним дружні відносини, увійшов у довіру до потерпілого. 02 грудня 2009 року, перебуваючи у Республіці Австрія, Шауфлер Бурхард у банку «RaiffeisenBank», за вказівкою ОСОБА_7 , з метою придбання у власність земельної ділянки (пляжу) перерахував на його рахунок № НОМЕР_4 , відкритий у цій банківській установі, грошові кошти у сумі 7500 євро, що на той час, згідно із курсом Національного Банку України, складало 90321,90 грн., що станом на 2009 рік більше ніж у 250 разів перевищувало неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто є великим розміром. Після отримання зазначених грошових коштів ОСОБА_7 заволодів ними та розпорядився на власний розсуд, а саме: 08.12.2009 ОСОБА_7 знаходячись у м. Херсоні, на підставі заяв на видачу готівки № 0Z6X65979 та № 0Z6X65746 у відділенні «Райффайзен Банк Аваль» зняв грошові кошти у сумі 1020 Євро та 1765 Євро; 10.02.2010 ОСОБА_7 на підставі заяви на видачу готівки № 0R8289502 у відділенні «Райффайзен Банк Аваль» зняв грошові кошти у сумі 4500 Євро.

Крім того, він же у листопаді 2013 року, достовірно знаючи, що з 01.10.2013 до 16.10.2013 не перебував на амбулаторному лікуванні в Бишівській медичній амбулаторії загальної практики сімейної медицини, яка знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Бишів, вул. Київська 22, а також те, що довідка від 16.10.2013 № 1465 є завідомо підробленим документом, до якого внесено завідомо неправдиві відомості про період його амбулаторного лікування в Бишівській медичній амбулаторії загальної практики сімейної медицини, переслідуючи прямий умисел, з метою підтвердження поважності причин відсутності на роботі, використав завідомо підроблений документ - довідку від 16.10.2013 № 1465, яку 22.11.2013 року надав до Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Крім того, він же, у листопаді 2013 року достовірно знаючи, що з 29.10.2013 року до 04.11.2013 року не перебував на стаціонарному лікуванні в Макарівській центральній районній лікарні, яка знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, смт. Макарів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 56, переслідуючи прямий умисел, з метою підтвердження поважності причин відсутності на роботі, використав завідомо підроблений документ - листок непрацездатності від 04.11.2013 серії АВЯ № 410169, який 22.11.2013 року надав до Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), за ст. 190 ч. 3 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах, повторно, за ст. 358 ч. 4 КК України як використання завідомо підробленого документу.
Що стосується доводів апеляційних скарг прокурорів та представника потерпілого ОСОБА_10 в частині безпідставного застосування судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом ст.75 КК України при звільненні засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд має враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, що дають підстави вважати можливим виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, обґрунтовуючи звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України, суд послався на те, що він характеризується позитивно, обставини, що б обтяжували та пом`якшували покарання, відсутні.
Суд звернув уваги на те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушенням, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України є тяжким злочином.
Колегія суддів приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливо без реального відбування ним покарання, але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків органами кримінально-виконавчої інспекції протягом іспитового строку, який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.

Крім того, на цей час зменшено об`єм обвинувачення ОСОБА_7 .
Враховуючи, що строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст. 190 ч. 1 КК України на час ухвалення рішення суду закінчився, останній підлягає звільненню від покарання за цією нормою кримінального закону на підставі ст. 49 КК України.

При цьому, відомості про особу винного та відсутність обставин, які б обтяжували покарання дають підстави колегії суддів для призначення ОСОБА_7 покарання за ст. 190 ч. 3 КК України у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією вказаної норми закону.

Таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.

З наведених підстав, апеляційні вимоги прокурорів та представника потерпілого в частині скасування вироку із призначенням покарання ОСОБА_45 , яке належить відбувати реально не підлягають задоволенню.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 374 КПК України .

Так, листком непрацездатності серії АВЯ № 410169, виданим Макарівською ЦРЛ Київської області встановлено той факт, що ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні в період часу з 29.10.2013 року по 04.11.2013 року, без зазначення відомостей про порушення хворим режиму лікування, із зазначенням про те, що хворому необхідно стати до роботи 05.11.2013 року, який підписаний та скріплений особистою печаткою лікаря ОСОБА_8 та печаткою лікарні та підписаний відповідними посадовими особами лікарні (т. 6 а. п. 24).

Свідок ОСОБА_70 показав, що він як завідувач хірургічним відділенням Макарівської ЦРЛ підписав листок непрацездатності серії АВЯ № 410169, виданий Макарівською ЦРЛ Київської області ОСОБА_7 про те, що останній перебував на стаціонарному лікуванні в період часу з 29.10.2013 року по 04.11.2013 року, оскільки всі документи (історія хвороби) були в порядку, належним чином заповнені лікарем ОСОБА_8 , і в нього не було підстав не підписувати листок непрацездатності.

Разом з цим, ОСОБА_7 02.11.2013 року був затриманий на території Голопристанського району Херсонської області, що підтверджено протоколом затримання особи (т. 6 а. п. 47).

Ухвалою слідчого судді Голопристанського районного суду Херсонської області від 03.11.2013 року відносно ОСОБА_7 було обраний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, із застосуванням електронного засобу контролю і згідно виписки із відповідного журналу реєстрації ОСОБА_7 перебував в ІТТ Голопристанського РВ УМВС України в Херсонській області до 16.15 години 03.11.2013 року(т. 6 а. п. 49-54).

Натомість в медичній картці стаціонарного хворого № 6741-1332, записи в якій вів (вчиняв) ОСОБА_8 як лікуючий лікар, яка визнана речовим доказом і була оглянута судом першої інстанції записано, що ОСОБА_7 було госпіталізовано до хірургічного відділення Макарівської ЦРЛ 29.10.2013 року в палату № 5 з відповідним діагнозом. При цьому лист лікарських призначень не містить в собі відміток про їх виконання. Температурний лист містить в собі відмітки про температуру хворого ОСОБА_7 у дні, коли його не було в лікарні, а саме в період з 01.11.2013 року по 04.11.2013 року. Також лікарем ОСОБА_8 власноручно зроблені записи про огляд хворого ОСОБА_7 03.11.2013 року та 04.11.2013 року, зафіксований його фізіологічний стан, що також підтверджено підписом завідуючого хірургічним відділенням, однак ОСОБА_7 було затримано працівниками міліції 02.11.2013 року на території Голопристанського району Херсонської області і він фізично не міг перебувати в лікарні в період з 02.11.- 04.11.2013 року (т. 6 а. п. 44).

Свідок ОСОБА_71 підтвердила, що ОСОБА_8 надав їй історію хвороби ОСОБА_7 для виписки листа непрацездатності, на підставі якого і був виписаний такий лист, що свідчить про те, що на підставі внесення в документ, а саме в історію хвороби завідомо неправдивих відомостей, був виданий завідомо неправдивий офіційний документ.
Свідок ОСОБА_72 показав, що він з 28.10.2013р. по 08.11.2013р. лікувався в хірургічному відділенні Макарівської районної лікарні, лежав у 5 палаті і не бачив жодного разу ОСОБА_7 ні в палаті, ні у відділенні.
Ці та інші докази, викладені у вироку за вказаними епізодами обвинувачення, повністю спростовують позицію ОСОБА_8 про невинуватість у вчиненні злочину та доводять його вину.

Показання свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_63 , ОСОБА_34 , ОСОБА_64 , ОСОБА_36 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 суд першої інстанції обґрунтовано визнав недостовірними і навів переконливі доводи щодо цього.

З критичною оцінкою показань вказаних свідків погоджується і колегія суддів, оскільки вони суперечать одне одному, зокрема свідок ОСОБА_73 стверджувала, що ОСОБА_7 у перший день свого перебування в лікарні був одягнений в чорний шкіряний плащ, свідок ОСОБА_36 вказала, що у теніску, свідок ОСОБА_37 - у діловий костюм.
Свідки ОСОБА_64 та ОСОБА_37 вказували на те, що ОСОБА_7 до лаборанта привів саме ОСОБА_37 , однак свідок ОСОБА_38 стверджував, що починаючи з 26.10.2013 року ОСОБА_37 лежав у палаті № 5 на розтяжці приблизно місяць і з ліжка не вставав. В той же час свідок ОСОБА_74 вказував, що саме він привів ОСОБА_7 до лаборанта.
Сідок ОСОБА_64 вказала, що чітко запам`ятала прізвище « ОСОБА_75 » та описала його як молоду людину віком близько 30 років чорнявого, в той час як ОСОБА_7 на той час було більше 50 років.
Свідок ОСОБА_74 показав, що ОСОБА_7 приїздив до нього з лікарні через день та лікувався в лікарні не менше тижня, той же час обвинувачений стверджує, що жодного дня не ночував у палаті, і поїхав у Херсонську область 31.10.2013 року, тобто в четвер, а не у п`ятницю як вказував ОСОБА_76 .
Крім того, в показаннях самих обвинувачених містяться протиріччя щодо часу перебування ОСОБА_7 в лікарні, що свідчить про їх недостовірність.
Так, ОСОБА_8 стверджував, що ОСОБА_7 перебував в лікарні з 29 жовтня по 01 листопада 2013 року, в цей час проходив курс лікування і вибув на вихідні, а 04.11.2013 року в лікарню не з`явився, але він відмітку в історії хвороби про порушення режиму не відобразив, заповнив її та віддав для виписки листа непрацездатності, в якому поставив свій підпис і печатку, та потім дозволив видати цей лист знайомому ОСОБА_7 .
Проте, ОСОБА_7 в суді стверджував, що вже 31.10.2013 року відчув себе значно краще і залишивши заяву на посту про дозвіл не бути в лікарні 31.10. та 01.11.2013 року, вранці 31.10. покинув лікарню.
Тобто, зі свідчень ОСОБА_7 слідує, що він фактично перебував в лікарні всього два дні 29 та 30 жовтня 2013 року і залишив цей заклад у четвер, що не узгоджується з показаннями ОСОБА_8 щодо часу перебування у лікарні та обставинами, на які вказує ОСОБА_8 , за яких ОСОБА_7 покинув лікарню.
Більш, того, показання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_67 про те, ще ОСОБА_7 29.10.2013 року дійсно звернувся до Макарівської ЦРЛ по допомогу та в цей же день здав аналізи, що підтверджується записом в медичні картці та отриманими результатами аналізів, не виключає відповідальності ОСОБА_8 за внесення до медичної карти ОСОБА_7 неправдивих відомостей за весь період, починаючи з 29.10.2013 року, оскільки як встановлено зібраними у справі доказами факт перебування ОСОБА_7 в Макарівській ЦРЛ саме на стаціонарному лікуванні у ці дні, свого підтвердження не знайшов.
Крім того, як слідує із історії хвороби, ОСОБА_8 зробив запис в історії хвороби про огляд ОСОБА_7 04.11.2013 року, знаючи, що він в лікарні відсутній, що не оспорюється обвинуваченим, тобто, сам ОСОБА_8 не заперечує, що він вніс в офіційний документ завідомо неправдиві відомості, однак разом з цим з незрозумілих міркувань вважає, що в його діях взагалі відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дав критичну оцінку показанням обвинуваченого про невинуватість у вчиненні злочину.
Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_77 , які свідчили нібито на його користь, оскільки цим свідкам про обставини, що стосуються перебування ОСОБА_7 в лікарні, нічого не відомо, так як один свідок у цей час не чергувала, другі працювали та лікувалися не в тій частині відділення, а інші не мали відношення до його лікування, що не заперечував і сам апелянт.
Таким чином, досліджені та належним чином оцінені судом першої інстанції докази підтверджують, що ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ст. 366 ч. 1 КК України, оскільки склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ, вніс до офіційного документа завідомо неправдиві відомості, при цьому відповідно до п. 1 примітки до ст. 364 КК України являвся службовою особою.

При призначенні ОСОБА_8 основного покарання та приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від основного покарання з випробуванням суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного і дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення та попередження вчинення нових злочинів без ізоляції від суспільства, тому апеляційні вимоги прокурора про посилення покарання задоволенню не підлягають.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з апеляційними вимогами обвинуваченого та прокурора, викладеними у доповненні до апеляції про порушення судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання у виді заборони займатися лікарською діяльністю.
Так, згідно диспозиції ч. 1 ст. 366 КК України кримінальна відповідальність настає за вчинення службового підроблення службовою особою.
Відповідно до п.п. 17-20 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації 003/о Медична карта стаціонарного хворого», затвердженої

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110 у період перебування хворого в стаціонарі лікуючий лікар здійснює записи про стан здоров`я та лікування хворого з періодичністю від щогодинного до щотижневого періоду залежно від стану хворого та місця його перебування. Записи повинні у повному обсязі відображати зміни стану хворого та увесь процес лікування чи реабілітації впродовж перебування в стаціонарі. Записи засвідчуються підписом лікуючого лікаря. При виписці хворого лікуючий лікар складає виписний епікриз, у якому коротко резюмує дані про стан хворого при госпіталізації та виписці, обґрунтовує клінічний діагноз, вказує проведені обстеження та лікувальні заходи, аналізує їх ефективність, дає рекомендації щодо подальшого лікування і режиму хворого.
Відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатностi, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2004 року за № 1454/10053, листок непрацездатності підписується саме лікуючим лікарем.
Суд першої інстанції вірно встановив, що за своєю посадою в силу п. 1 примітки до ст. 364 КК України ОСОБА_8 , як лікуючий лікар, заповнюючи медичну карту на стаціонарного хворого ОСОБА_7 та підписуючи листок непрацездатності, являвся службовою особою, і, вносячи до медичної карти завідомо неправдиві відомості, підписуючи листок непрацездатності вчинив злочин, пов`язаний саме із своєю службовою, а не лікарською діяльністю, в зв`язку з чим позбавлення його права займатися саме лікарською практикою суперечить змісту ст. 55 КК України.
Виходячи з наведеного вирок суду підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України в частині призначення додаткового покарання, із звуженням його змісту до позбавлення ОСОБА_8 права обіймати посади, пов`язані лише із виконанням організаційно-розпорядчих функцій в закладах охорони здоров`я на строк, визначений судом першої інстанції, а не лікарською практикою взагалі.
При цьому, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність є підставою саме для зміни а не для скасування вироку в частині призначення додаткового покарання Клокун, оскільки становище обвинуваченого цим не погіршується.
Також, доводи апеляційної скарги прокурорів в частині скасування вироку через не зазначення у вступній його частині номеру кримінального провадження, та в його резолютивній частині порядку отримання копії вироку, виду судової експертизи, вартість якої присуджена до стягнення, задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст.ст. 409, 420 КПК України не є підставами для скасування вироку і ці недоліки можуть бути усунуті в порядку ст. 537 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , заступника прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 , прокурора прокуратури Голопристанського району Херсонської області ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_10 , щодо ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 серпня 2014 року щодо ОСОБА_7 в частині засудження його за ст. 190 ч.2 КК України та в частині призначеного покарання - змінити.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. 190 ч.2 КК України закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діях складу вказаного злочину.

Вважати ОСОБА_7 засудженним до покарання:

-за ст. 190 ч.1 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки, звільнивши його від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності;

-за ст. 190 ч. 3 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

-за ст. 358 ч. 4 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 4 ст. 358 КК України більш суворим, призначеним за ч. 3 ст. 190 КК України, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Відповідно ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки; згідно ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання чи роботи..

В строк відбування покарання зарахувати перебування ОСОБА_7 під вартою з 02.11.2013р. по 03.11.2013р.
В решті вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Апеляційну скаргу заступника прокурора Голопристанського району ОСОБА_12 із змінами, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 серпня 2014 року щодо ОСОБА_8 в частині додаткового покарання змінити.
В резолютивній частині вказаного вироку замість слів: «позбавлення права займатися лікарською практикою» вказати «позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих функцій в закладах охорони здоров`я».
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ст. 366 ч. 1 КК України до обмеження волі строком на 2 роки із позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих функцій в закладах охорони здоров`я строком на 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України вважати ОСОБА_8 таким, що звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього відповідно до п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання чи роботи.

В решті вирок щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками процесу шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Судді: (три підписи)