справа №176/3530/14-к,
провадження №1-кп/176/13/15

В И Р О К
Іменем України
13 серпня 2015 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду у м. Жовті Води кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянки України, не працюючої, одруженої, маючої на утриманні малолітню дитину, із повною середньою освітою, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 серпня 2014 року за № 0001010,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора прокуратури м. Жовті Води ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 ,захисника обвинуваченої- адвоката ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В :
29 березня 2013 року лабораторним аналiзом крові у Фiс Т.В. виявлено антитiла до ВIЛ, у зв`язку із чим складено довiдку № 590 про результати пiдтверджувальних дослiджень на наявнiсть антитiл до ВIЛ.

18 червня 2013 року у примiщеннi кабiнету №106, полiклiнiки №1, ДЗ «Спецiалiзована медико-санiтарна частина №9» за адресою Дніпропетровська область, місто Жовті Води, вулиця Кропоткiна, 16, вiдповiдно Закону Украiни «Про внесення змін до Закону України «Про запобiгання захворювання на синдром набутого iмунодефiциту (CНIД) та соцiальний захист населення» обвинувачена письмово ознайомлена із попередженням особи, iнфiкованої вірусом iмунодефiциту людини (ВIЛ) i попереджена про те, що вона зобов`язана: вживати заходiв щодо запобiгання поширень ВIЛ-інфекцій, що їх запропоновано закладами охорони здоров`я, повідомляти осiб, якi були з нею у статевих стосунках до виявлення факту iнфiкованостi, про можливiсть їхнього зараження, вiдмовитися вiд донорства крові, її компоненпв, iнших бiологiчних рiдин, клiтин, органiв i тканин для використання їх у медичнiй практиці, а також про кримінальну вiдповiдальнiсть за завiдоме поставлення в небезпеку зараження або

зараження iншоi особи (осiб) вірусом iмунодефiциту людини.

Незважаючи на вказане та ігноруючи попередження особи, iнфiкованої вірусом імунодефiциту людини, будучи попередженою про кримiнальну вiдповiдальнiсть за заражения вірусом ВIЛ iнших осiб, з кiнця листопада 2013 року стала спiльно проживати без

реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , якому не повідомила про те, що вона є

ІНФОРМАЦІЯ_2 проживання разом з ОСОБА_6 , обвинувачена дiючи самовпевнено, не маючи наміру на зараження його ВIЛ-iнфекцiєю, про те знаючи, що вона є ВIЛ-iнфiкованою, та могла передбачити зараження ОСОБА_6 вірусом iмунодефiциту людини, починаючи з 10 грудня 2013 року, неодноразово вступала з ним у статевий зв`язок, не використовуючи засоби контрацепції - презервативи.

18 січня 2014 року обвинувачена та потерпілий зареєстрували шлюб в органах РАЦС у м. Жовтi Води, проте, продовжуючи iгнорувати попередження особи, інфікованої вірусом iмунодефiциту людини, будучи попередженою про кримінальну вiдповiдальнiсть за зараження вірусом ВIЛ iнших осiб, продовжила спільно проживати з ОСОБА_6 , якому не повідомила про те, що вона є ВIЛ-iнфiкованою, та неодноразово вступала з ним в статевий зв`язок, не використовуючи засоби контрацепції- презервативи.

08 серпня 2014 року ОСОБА_6 пройшов тест на ВIЛ-iнфекцiю та згiдно довiдки №1227 про результати пiдтверджувальних досліжень на наявнiсть антитiл до ВIЛ, в нього були виявленi антитiла до ВIЛ. 22.08.2014 року ОСОБА_6 пройшов повторний тест на ВIЛ-iнфекцію та згiдно довiдки №2941 про результати пiдтверджувальних досліджень на наявнiсть антитiл до ВIЛ в нього були виявленi антитiла до ВІЛ.

На початку судового розгляду обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні за обставин, викладених в обвинувальному акті, не визнала. При цьому, під час судових дебатів та в останньому слові зазначила, що визнає свою провину у тому що заразила потерпілого ВІЛ і мала бути обачнішою, однак цивільний позов пред`явлений до неї не визнає, оскільки не має коштів, щоб сплатити ОСОБА_6 .

При цьому, суду пояснила, що дійсно після отримання відповідних аналізів їй стало відомо про iнфікованість вірусом iмунодефiциту людини (ВIЛ) і в червні 2013 року у примiщеннi ДЗ «Спецiалiзована медико-санiтарна частина №9» нею підписувались документи, однак вона не читала їх. З кінця жовтня 2013 року вони із потерпілим стали спільно проживати і підтримувати статевий зв`язок. При цьому, вона особисто повідомила останнього про наявність захворювання, хоч він не бажав використання контрацептивні засоби. Вона приймала відповідні лікарські засоби, що також було відомо ОСОБА_6 .

Незважаючи на невизнання обвинуваченою своєї вини, її вина підтверджується наданими стороною обвинувачення доказами.

Зокрема, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_3 дав суду показання про те, що у жовтні 2013 року він познайомився із обвинуваченою і відразу вони стали підтримувати статеві стосунки. Про інфікування останньої вірусом iмунодефiциту людини (ВIЛ) дізнався 29 травня 2014 року, після народження їх спільної дитини. До того ОСОБА_3 йому повідомляла лише, що страждає на хворобу серця, жодного разу не поставивши його до відома про ВІЛ інфекцію. У червні 2014 року ним здані відповідні аналізи у медичному закладі і результати вказали на наявність вірусу iмунодефiциту людини, у липня 2014 року остаточно встановлений діагноз.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , що являється дідусем обвинуваченої показав, що про свою інфікованість вірусом імудефіциту людини онука йому розповідала. Наприкінці жовтня 2013 року ОСОБА_6 разом із ОСОБА_3 прийшли до нього і потерпілий просив руки останньої. При цьому, він (свідок) спитав чи все потерпілий знає про його онуку, на що той відповів що все знає і кохає ОСОБА_8 , однак у подальшому став зловживати алкогольними напоями.

Свідок ОСОБА_9 показала в судовому засіданні, що знайома із потерпілим та обвинуваченою і остання їй казала, що повідомила ОСОБА_6 про наявність у неї захворювання на ВІЛ, хоч особисто у її присутності такого не було. Зазначені особи спільно їздили до міста Дніпропетровська, для отримання ОСОБА_3 відповідних медичних засобів.

Окрім того, вина ОСОБА_3 підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.08.2014 року про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КК України /а.к.п.1/;

- копією медичної книжки на ім`я ОСОБА_6 /а.к.п.19-21/;

- довідкою ОКЗ «Криворізький центр профілактики та боротьби зі СНІДом» від 22.08.2014 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_6 виявлені антитіла до ВІЛ. /а.к.п.22/;

- довідкою ОКЗ «Криворізький центр профілактики та боротьби зі СНІДом» від 29.03.2013 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_10 виявлені антитіла до ВІЛ. /а.к.п.32/;

- копією попередження особи інфікованої ВІЛ від 18.06.2013 року, згідно якої ОСОБА_10 взяла на себе ряд обов`язків та була попереджена про кримінальну відповідальність за свідоме поставлення іншої особи у небезпеку зараження ВІЛ за ст.130 КК України /а.к.п.33/;

- копією постанови слідчого від 30.10.2014 року про зміну кваліфікації складу кримінального правопорушення з ч.1 ст.130 на ч.2 ст.130 КК України /а.к.п.34/.

Не визнання своєї вини ОСОБА_3 на початку розгляду провадження і її пояснення, щодо повідомлення потерпілого про наявність захворювання на ВІЛ, суд розцінює, як спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Частиною 2 статті 130 КК України передбачено відповідальність за зараження іншої особи у тому числі вірусом імунодефіциту людини особою, яка знала про те що вона є носієм цього вірусу. При цьому, потерпілою від злочину може бути тільки інша особа, згода якої на зараження не виключає відповідальності винного

Злочин, передбачений ч.2 ст.130 КК з суб`єктивної сторони характеризується лише злочинною самовпевненістю.

Обвинувачена ОСОБА_3 знала про наявність у неї ВІЛ-інфекції, однак діючи самовпевнено, не маючи умислу на зараження ОСОБА_6 . ВІЛ-інфекцією, але могла передбачити зараження останнього ВІЛ-інфекцією, вступала з ОСОБА_6 у статевий зв`язок, не використовуючи засоби контрацепції.

При цьому суд критично оцінює показання свідків щодо повідомлення обвинуваченою ОСОБА_6 про те, що є носієм ВІЛ. Так, свідок ОСОБА_7 зазначив, що потерпілий вказував лише що все знає про його онуку, а свідок ОСОБА_9 дала такі свідчення виходачі зі слів ОСОБА_3 .

Таким чином, обвинувачення, висунуте ОСОБА_3 визнається судом повністю доведеним. У зв`язку з чим суд, кваліфікує дії ОСОБА_3 зач.2 ст.130 КК України як зараження іншої особи вірусом імунодефіциту людини особою, яка знала про те, що вона є носієм цього вірусу.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні покарання суд, згідно вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винної, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, що відносяться до категорії середньої тяжкості.

Також суд враховує дані про особу винної, яка не працює і на обліку як безробітня не перебуває (а.к.п. 54), на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога ДЗ СМСЧ-9 також не перебуває (а.к.п. 45, 46, 47, 48, 49), раніше не судима (а.к.п. 59), на утримані має малолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.к.п. 62), на даний час є вагітною.

Обставинами, що відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд вважає визнання вини під час судового розгляду.

Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлені.

Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість застосування відносно ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкцій ч. 2 ст.130 КК України. При цьому суд вважає, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства і щодо неї є підстави для застосування ст.75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку вона не вчинить нового злочину, виконає покладені відповідно до ст. 76 КК України обов`язки.

Вказаний вид покарання за глибоким переконанням суду є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченої, відповідатиме цілям покарання.

Потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до обвинуваченої про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином у сумі 100 000 грн., яка полягає у глибоких психологічних стражданнях у зв`язку із зараженням його невиліковною інфекційною хворобою, перебуванням у стресовому стані, необхідністю додаткових затрат на організацію свого життя.
Даний позов обвинувачена не визнала у зв`язку із відсутністю коштів на відшкодування шкоди.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Суд вважає, що потерпілому дійсно спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із зараженням невиліковною інфекційною хворобою, необхідністю проходження лікування, однак керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, враховуючи матеріальний стан обвинуваченої, вважає за необхідне стягнути на користь потерпілого з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 20000 гривень.
Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.
Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 373-376 КПК України суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання, з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки:
1) не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

2) повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заподіяну моральну шкоду в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривен.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій і прокурору.

Суддя Жовтоводського міського суду ОСОБА_1