Справа № 1316/1-2/11 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 11/1390/456/12 Доповідач: Гончарук Л. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Гончарук Л.Я.

суддів Данка В.В., Грищука В.О.,

засудженого ОСОБА_1

захисника- адвоката ОСОБА_2

потерпілих ОСОБА_3Хацко М-О П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

кримінальну справу за засудженого ОСОБА_1 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2012 року,

встановила:

цим вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, одруженого, непрацюючого, безпартійного, раніше не судимого,

засуджено за ст. 356 КК України до штрафу в розмірі 850 грн.

Відповідно до ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_1 від призначеного покарання у звязку із закінченням строків давності.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4-О. П. по 2 тис. 500 грн. кожному моральної шкоди.

Згідно вироку суду, ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що в квітні місяці 2003 року розпочав самовільну реконструкцію житлового будинку №7"а" по вул. Польовій (колишня Львівська, 36) в с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, правомірність якої оспорюється потерпілими ОСОБА_3 та ОСОБА_3 М-О.П., заподіявши інтересам останніх значної шкоди, а отже вчинив злочин, передбачений ст. 356 КК України.

В апеляції засуджений ОСОБА_1 покликається на те, що суд І інстанції, розглянувши кримінальну справу за скаргою ОСОБА_3, не надав належної оцінки доказам, які були дослідженні в судовому засіданні, що призвело до неправильних висновків зроблених судом у вироку, а відтак до незаконності вироку в цілому.

Мотивуючи, що судом у судовому засіданні не було надано оцінки тій обставині, що у 2003 році в період коли проводилася реконструкція, а це початок 2003 року-липень 2003 року, власником будинку, який реконструювався був не ОСОБА_1, а його дід ОСОБА_5 та баба ОСОБА_6 ОСОБА_5 помер 17 липня 2003 року і його спадщину прийняли дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 ОСОБА_5 ці особи могли протягом 2003 та 2004 років приймати рішення щодо реконструкції свого будинку, а не стороння особа, якою ОСОБА_1 на цей час був, оскільки навіть не був зареєстрований у цьому будинку і не був членом сім'ї власника житлового будинку. На цей час ОСОБА_1 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: вулиця Городоцька. 188/65. місто Львів. Лише 30.12.2004р. вказаний будинок згідно договору дарування перейшов у власність ОСОБА_1 Однак на цей час уже ніякі роботи із реконструкції житлового будинку не проводились, про що не заперечували самі потерпілі.

Зазначає, що він не заперечував факту проведення реконструкції житлового будинку у 2003 році, однак така реконструкція проводилася не ним, а його дідом та бабою, а пізніше і батьком, які по суті були власниками житлового будинку і здійснювали на свій розсуд своє право власності на цей житловий будинок. Роль ОСОБА_1 у реконструкції будинку зводилася до пасивного спостереження за своїми рідними (власниками будинку) та найманими працівниками, які своєю фізичною працею здійснювали вказану реконструкцію. Вказане об'єктивно було стверджено дослідженими у справі доказами, а саме: показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9М, ОСОБА_10. ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_11, а також документами, що підтверджували право власності вищевказаних осіб (баби та діда) на вказаний житловий будинок. Однак, суд першої інстанції, з невідомих причин, дослідивши вказані докази, не взяв їх до уваги при винесенні оскаржуваного вироку, хоча вони повністю спростовували покази потерпілих і доводили його невинуватість у скоєнні даного злочину.

Суд в вироку вказав, що покази ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ним до уваги не приймаються, оскільки дані ними з метою уникнення відповідальності підсудним, незважаючи на той факт, що дані свідки давали присягу та попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів. Суд зобовязаний був надати оцінку таким показам цих осіб, як доказу по справі і у випадку їх неспроможності простувати їх іншими доказами, чого зроблено не було.

Крім цього, судом при розгляді кримінальної справи чітко не було встановлено час вчинення злочину, вказавши у вироку, що саме ОСОБА_1 у квітні 2003 року розпочав самовільну реконструкцію житлового будинку, і не вказав час закінчення такої реконструкції. Оскільки, реконструкція будинку за своєю суттю є певним процесом і для свого здійснення потребує певний проміжок часу, тому можливо припустити, що розпочата реконструкція у квітні 2003 року могла бути закінченою у значно пізніший час ніж квітень 2003 року.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено чи було заподіяно шкоду інтересам потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_4-ОСОБА_13 суду про те. що при самовільній реконструкції житлового будинку ОСОБА_1 потерпілим була заподіяна значна шкода, яка полягала у порушенні житлових та конституційних прав і свобод є необґрунтованим і таким що суперечить нормам матеріального (цивільного) права (ст.ст. 22-23 ЦК України), оскільки сам факт порушення однією особою житлових та конституційних прав іншої особи не може вважатися шкодою. Шкодою у даному випадку можуть бути втрати, які особа зазнала із порушенням таких прав (збитки), або у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (моральна шкода). Однак, суд першої інстанції не зясував, які саме житлові та конституційні права потерпілих порушено, в чому полягала заподіяна потерпілим шкода, а також чи є така шкода значною. Крім цього, судом не призначалась судово-будівельна експертиза, в ході якої мав бути встановлений причинно-наслідковий зв'язок із реконструкцією будинку і тріщиною, яка ніби-то появилася на стіні житлового будинку потерпілих. За відсутності висновків такої експертизи у суду першої інстанції не було достатніх підстав вважати, що така тріщина утворилася в результаті самовільної реконструкції житлового будинку, власником якого на той час був ОСОБА_5

Вважає, що акти обстеження житлових умов потерпілого ОСОБА_3 від 20.05.2003р. та 22.08.2003р.. що складені комісією Зимноводівської сільської ради, у яких зазначається, що внаслідок дій ОСОБА_1 внутрішня стіна має тріщину, а відмостка будинку ОСОБА_3 перекосилась і відійшла від будинку на відстань 35мм, а також у яких зазначено висновок що вказані дії можуть призвести до руйнування будинку ОСОБА_3 не є належними та допустимими доказами, оскільки комісія сільської ради не є тим органом, який може давати висновки про причинний зв'язок між реконструкцією однієї частини житлового будинку, як цілісної споруди та руйнуванням іншої його частини і такий висновок може дати лише спеціаліст чи експерт, який володіє знаннями у галузі будівництва.

Крім цього, суд першої інстанції у вироку покликався, як на доказ, на постанови державного виконавця ВДВС Пустомитівського РУЮ від 29.03.2004р. та 03.09.2004р. згідно яких на ОСОБА_1 за невиконання заборони проводити без погодження з службою архітектури та сільської ради будь-які роботи по будові чи надбудові будинку в частині, що межує з будинком ОСОБА_3 в с. Зимна Вода по вул. Польовій, 5, Пустомитівського району Львівської області накладено штраф у розмірі 85 грн. та 170 грн., а також на квитанції від 21.07.2004 р. та 22.07.2004р. про сплату вказаного штрафу, який ніби-то сплатив ОСОБА_1 Однак судом не витребовувались матеріали виконавчого провадження, у якому містяться оригінали вказаної постанови державного виконавця та квитанція про сплату штрафу, незважаючи навіть на те, що він в судовому засіданні вказував, що про таку постанову державного виконавця йому стало відомо при розгляді даної кримінальної справи, а штрафи він особисто не платив, і хто б міг від його імені сплатити вказаний штраф йому невідомо.

Також вважає, що незрозумілою є позиція суду першої інстанції, який стягнув із ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн. в користь потерпілих без покликання на цивільний позов, який заявлений потерпілими не був.

Просить вирок скасувати та постановити вирок, яким ОСОБА_1 виправдати за ст. 356 КК України.

Потерпілими ОСОБА_14, ОСОБА_14 М-О.П. подано заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта на підтримання апеляційної скарги, адвоката ОСОБА_2, заперечення апеляційної скарги потерпілих, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задовольненню.

Відповідно до вимог ст. 334 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку, окрім іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, проте у вищезазначеному вироку є лише видозмінене формулювання обвинувачення ОСОБА_3, що є недопустимим.

Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчинені злочину за ст..356 КК України суд покликається на заподіяння потерпілим ОСОБА_3Ю та ОСОБА_3 М-О.П. значної шкоди проте жодним чином не мотивує цю обєктивну сторону зазначеного злочину.

Задовольняючи цивільний позов, стягуючи в користь ОСОБА_3Ю та ОСОБА_3 М-О.П. по 2500 грн суд першої інстанції жодним чином не мотивував прийняте рішення, не зясував чи було заявлено відповідно до вимог ст..440 -1 ЦПК позов.

Крім цього, в справі відсутні будь-які дані стосовно підставності розгляду даної справи суддею Мусієвським В.Є. всупереч вимог ст. 16-2 КПК України, прийняття її до свого провадження.

А тому, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок районного суду підлягає скасуванню з направленням кримінальної справи на новий судовий розгляд.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляцію засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2012 року відносно ОСОБА_1 скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі.

Головуючий :

Судді :