Єдиний унікальний номер 235/9429/15-к
Номер провадження 11-кп/775/125/2016

УХВАЛА

Іменем України

3 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

членів суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

представника УДПС ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

розглянувши в м. Артемівську у відкритому судовому засіданні з використанням відеоконференцзв`язку

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7

на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2015 року, якою

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Маріуполь , Донецької області, громадянина України, українця, з середньою освіту, не одруженого, не працюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, проживаючого за адресою АДРЕСА_1

відмовлено в задоволені заяви про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з ухвали суду, до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з заявою про дострокове звільнення від відбування покарання звернувся ОСОБА_7 . Просив звільнити його достроково від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на підставі п.1 ст.81, п.3 ст.81 ККУкраїни та в порядку ст.ст.537, 539 КПК України. У заяві зазначив, що вироком Іллічівського районного судум.Маріуполя від 16 квітня 2013 року йому було призначено покарання за ст.309 ч.2, 71 КК України у вигляді 3 років 2 місяців позбавлення волі. Строк покарання рахувався з 12 березня 2013 року. 09 жовтня 2013 року його було направлено для відбуття покарання в Донецьку виправну колонію № 124, яка розташована в м.Донецьк, і яка з квітня 2014 року контролюється створеною терористичною організацією ДНР. Оскільки на момент окупації колонії він знаходився під вартою, то не зміг покинути окуповану територію і вимушений був продовжити відбувати покарання на окупованій території. 09 жовтня 2015 року його випустили з колонії, посилаючись на постанову Кіровського мр/суду м.Донецька від 01 жовтня 2015 року, ( судової установи так званої ДНР), а також видали довідку про звільнення. Два дні він шов пішки до м.Маріуполя за місцем свого проживання і після прибуття додому звертався до СІЗО № 7 м.Маруполя, до управління ДПСУ в Донецькій області, в міліцію для вирішення подальшого відбуття покарання, постановки на облік. Йому було відмовлено і запропоновано звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд послався на те, що відповідно до ч.3 ст.154 КВК України, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст.81,82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим встановленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання про умовно -дострокове звільнення вносяться до суду органами і установами виконання покарань спільно зі спостережними комісіями місцевих держадміністрацій, а у разі делегування таких повноважень - виконавчими комітетами міських (за винятком міст районного значення) рад, що діють у відповідності до Положення про спостережні комісії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 квітня 2004 р. № 429 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 р. № 1042). Суд прийшов до висновку, що оскільки клопотання про умовне-дострокове звільнення установою виконання покарання не подавалось, на засіданні спостережної комісії не розглядалось, факт находження виправної установи на території, непідконтрольній Україні, не може вплинути на процесуальний порядок розгляду питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, заява засудженого ОСОБА_7 подана поза встановленого законом порядку, а тому вона не підлягає задоволенню.

У апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати і винести нову ухвалу, якою його заяву про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у вигляді позбавлення волі задовольнити. Посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам кримінального процесуального та кримінального законів. Відповідно до вимог ст.539 КПК право на звернення з клопотанням надано не тільки органу чи установі виконання покарання, а і засудженому. Вважає, що суд мав розглянути його клопотання по суті і що він відповідно до вимог ст.81 КК має право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора та представника УДПС, які вважали, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за такими підставами.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався.

Відмовляючи ОСОБА_7 у задоволенні його заяви про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд послався на те, що було порушено встановлений ст.154 Кримінального виконавчого Кодексу порядок звернення з таким клопотанням до суду, оскільки до суду звернувся з заявою безпосередньо сам засуджений, а не орган або установа виконання покарань.

При цьому суд не врахував, що відповідно до вимог ст.8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також те, що відповідно до вимог ч.3 ст.9 КПК закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

Статтею 537 КПК визначено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Статтею 539 КПК визначено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 154 КВК стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Дані, що після того, як засуджений ОСОБА_8 відбув встановлену ст.81 КК частину покарання у вигляді позбавлення волі і з`явились визначнені вказаною нормою кримінального законодавства підстави для розгляду питання про умовно-дострокове звільнення, орган або установа виконання покарань надіслали відповідне клопотання до суду, у матеріалах відсутні.

Засудженому Нижніківському відповідно до ст.539 КПК надано право звернутися до суду з клопотанням про умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Суд першої інстанції зобов`язаний був згідно вимог ст. 537 КПК розглянути це клопотання по суті, при необхідності залучити до розгляду справи представника органу або установи виконання покарань, перевірити на підставі наданих суду матеріалів, чи існують передбачені ст.81 КК підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, та прийняти відповідне рішення. Проте суд цього зобов`язання не виконав. Неможливість для відповідних державних органів з`ясувати, якою була поведінка засудженого в установі відбування покарання, що на цей час знаходиться на території, яка не контролюється Україною, не може розглядатися як обставина, що перешкоджає розгляду питання про умовно-дострокове звільнення і не може трактуватися всупереч інтересам засудженого.

Суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону і це порушення перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до вимог ст. 407, 412 КПК ухвала суду підлягає скасуванню.

Оскільки суд не перевірив обґрунтованість заяви ОСОБА_7 по суті і не встановив, чи є передбачені ст.81 КК підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, у апеляційного суду відсутня можливість для винесення нової ухвали і по провадженню необхідно призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 412 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2015 року у відношенні ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: