ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_17,

суддів ОСОБА_18, ОСОБА_19,

за участю прокурора ОСОБА_20,

засуджених ОСОБА_1,

ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_3,

потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 01 жовтня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_2 та в його інтересах захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2015 року щодо ОСОБА_2

За вказаним вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

такого, що не має судимості,

засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Вирішено питання цивільного позову, про речові докази та судові витрати.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_1 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано винуватими та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

11 липня 2010 року близько 05:00 год. поряд із приміщенням розважального центру «Формула» по вул. Велика Кільцева, 2 в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, з однієї сторони та ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, які перебували у стані алкогольного сп'яніння, з іншої, виникла сварка з приводу зникнення годинника у ОСОБА_10, яка переросла у бійку, в ході якої ОСОБА_2 та ОСОБА_8 умисно почали наносити один-одному удари руками та ногами по корпусу тіла, голові та обличчю. Після закінчення сварки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пішли у напрямку АЗС «Лукойл», розташованої по вул. Петропавлівська, 10 у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою помсти, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8, вирішили наздогнати останнього, реалізуючи який ОСОБА_2 сів до невстановленого автомобіля під керуванням невстановленої особи й поїхав у напрямку руху ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а ОСОБА_1 побіг услід за ними. Наздогнавши їх поряд із АЗС «Лукойл», ОСОБА_2 вийшов із автомобіля та кинувся у бійку з ОСОБА_8, у ході якої вони одночасно умисно наносили один одному удари руками та ногами по корпусу тіла, голові та обличчю. В цей час до місця, де відбувалась бійка підбіг ОСОБА_1 Побачивши, що ОСОБА_2 не може подолати ОСОБА_8, у нього виник умисел на позбавлення життя останнього, для реалізації якого, він умисно наніс два удари заздалегідь приготовленою дерев'яною дошкою в область потилиці голови ОСОБА_8 В цей час, відчувши підтримку з боку ОСОБА_1, у ОСОБА_2 виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_8, реалізуючи який ОСОБА_2 продовжив умисно наносити потерпілому удари кулаками та ногами в область голови та корпусу тіла. Цими діями ОСОБА_8 було спричинено закриту черепно-мозкову травму, що супроводжувалася крововиливами головного мозку, його набряком-набуханням, у зв'язку із чим потерпілий помер на місці вчинення злочину.

У касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом, з урахуванням доповнень до них, засуджений ОСОБА_2, його захисники ОСОБА_3 та ОСОБА_7 порушують питання про зміну судових рішень щодо нього, вважають що дії ОСОБА_2 підлягають кваліфікації за ст. 123 КК України. Зазначають про неправильну кваліфікацію його дій за ознакою «вчинене за попередньою змовою групою осіб», та вважають, що із фактичних обставин справи не вбачається, що засуджені заздалегідь, до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. Вважають, що у ОСОБА_2 відсутній умисел на вчинення вбивства ОСОБА_8, оскільки він під час бійки знарядь не використовував, і припинив дії, коли потерпілий виявляв ознаки життя. Зазначають, що ОСОБА_2 спричинив тілесні ушкодження, захищаючись від протиправного посягання на його життя та здоров'я, внаслідок чого перебував у стані необхідної оборони та сильного душевного хвилювання, що раптово виник внаслідок насильства до нього та він захищався від протиправного посягання групи осіб. При цьому зазначають, що всупереч ст. 334 КПК України 1960 року судом не наведено мотивів, з яких не взято до уваги докази про перебування ОСОБА_2 у стані сильного душевного хвилювання, зокрема, висновку комплексної психолого-психіатричної експертизи від 01 вересня 2010 року. Вказують про істотне порушення апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України 1960 року, оскільки не наведено спростувань доводів, що містились у апеляціях засудженого та захисника, у тому числі про неправильне застосування кримінального закону, відсутність у ОСОБА_2 умислу на позбавлення життя потерпілого, перебування у стані сильного душевного хвилювання.

Зазначають, що призначене ОСОБА_2 покарання не відповідає тяжкості злочину та даним про його особу, оскільки суд не врахував обставину, що пом'якшує покарання - добровільне відшкодування завданого збитку, не взяв до уваги того, що ОСОБА_2 надавав медичну допомогу потерпілому після вчинення злочину, викликав швидку медичну допомогу та міліцію, повідомивши про свою причетність до події, що на їх думку свідчить про з'явлення із зізнанням, сприяв слідству, щиро покаявся, попросив вибачення у потерпілих, хоча й не погоджувався із кваліфікацією злочину, позитивно характеризувався за місцем роботи, навчання, раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, має сім'ю, на його утриманні перебуває малолітня дитина.

У запереченнях на касаційні скарги з доповненнями до них потерпілі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначають про необґрунтованість їх доводів та просять судові рішення щодо ОСОБА_2 залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_2, який підтримав свою касаційну скаргу та касаційні скарги захисників, аналогічну позицію захисника ОСОБА_3, засудженого ОСОБА_1, який вважав, що касаційні скарги підлягають задоволенню, позицію прокурора та потерпілих, які зазначили про необґрунтованість доводів касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг з доповненнями до них, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

З урахуванням наведеного, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність і неповнота досудового та судового слідства не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.

При перевірці матеріалів справи касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним у сукупності із дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства, у тому числі з точки зору їх належності, допустимості та достатності, про що у вироку згідно зі ст. 334 КПК України 1960 року наведено докладні мотиви.

Так, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 під час судового розгляду свою вину не визнав, однак його позиція була розцінена судом як спосіб свого захисту. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину. Свої висновки судом обґрунтовано у тому числі на підставі даних, встановлених із показань свідків, зокрема, ОСОБА_11, яка була очевидцем вчинених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дій та зазначала про те, що особисто бачила з вікна, як біля заправки вони вдвох завдавали удари руками та ногами чоловіку, який лежав на землі, після чого перестали бити, а згодом бачила як потерпілий закривав голову руками та просив, щоб його не били, при цьому один із підсудних бив його палицею по голові, після чого потерпілий замовчав, ОСОБА_9, який повідомив, що наздогнавши їх поблизу автозаправки, ОСОБА_2 вискочив із автомобіля та кинувся у бійку із ОСОБА_8, він намагався їх розборонити, після чого побачив як до них наближається ОСОБА_1 із дерев'яною палицею, внаслідок чого він злякався та втік, ОСОБА_12, який повідомив про те, що проїжджаючи повз автозаправку побачив, що на газоні лежить хлопець без ознак життя, а на його руці стоїть ОСОБА_2, підійшовши до якого він зробив йому зауваження та почав викликати швидку, однак водій автомобіля, що стояв поруч, сказав що вже викликав медичну допомогу, потерпілого ОСОБА_6, свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_15 про відомі їм обставини справи.

В основу вироку судом покладено також дані, встановлені із сукупності письмових доказів, у тому числі протоколів огляду місця події, протоколу відтворення обстановки та обставин події від 01 березня 2012 року за участю свідка ОСОБА_11, відеозапису камери спостереження супермаркету «Альцест» за 11 липня 2010 року, висновку судово-медичної експертизи від 16 вересня 2010 року, відповідно до якої тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_8 відносяться до тяжких тілесних, за критерієм небезпеки для життя, при цьому масивні підшкірні гематоми волосистої частини голови утворились не менш ніж від двох дій тупого предмету з переважаючою контактною поверхнею, інші пошкодження голови - не менш ніж від 19 дій тупих предметів, якими могли бути руки і ноги, інші пошкодження грудей та кінцівок -не менш ніж від 22 дій тупих предметів, якими могли бути руки і ноги, смерть потерпілого у свою чергу настала від відкритої черепно-мозкової травми голови, що супроводжувалось крововиливом під оболонки та шлуночки головного мозку, набряком-набухання головного мозку, та інших детально наведених у вироку доказах.

Твердження сторони захисту про те, що дії ОСОБА_2 вчинені у стані необхідної оборони, оскільки він захищався від протиправного посягання на його життя та здоров'я є непереконливими та спростовуються встановленими обставинами справи.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

З матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав до застосування положень ст. 36 КК України, оскільки бійка, яка відбулася біля розважального центру між ОСОБА_2, ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 закінчилась, ОСОБА_8 із місця бійки пішов, однак засуджені вирішили помститися йому, при цьому, наздогнавши його поблизу автозаправки, ОСОБА_2 відразу став наносити потерпілому удари руками та ногами. У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що для засудженого ОСОБА_2 у момент, коли він наздогнав потерпілого поблизу автозаправки, не існувало реального суспільно-небезпечного посягання на його життя ти здоров'я, що є необхідною підставою для визнання дій особи такими, що вчинені у стані необхідної оборони.

При цьому, на думку колегії суддів, відсутні також підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_2 на ст. 123 КК України, як про це порушується питання у касаційних скаргах, тобто на умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене у стані сильного душевного хвилювання.

Судом першої інстанції ретельно перевірялись твердження засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відсутність умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_8 та попередньої змови на його вчинення, які були визнані безпідставними з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

Як убачається із встановлених судом обставин, після закінчення бійки біля розважального центру, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, діючи спільно та узгоджено, підтримуючи зв'язок за допомогою мобільних телефонів, з метою помсти, реалізуючи спільний умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8, вирішили наздогнати останнього, при цьому ОСОБА_2 наздоганяв на автомобілі, а ОСОБА_1 пішки, а наздогнавши потерпілого, діючи спільно та узгоджено, стали наносити йому тілесні ушкодження, при цьому коли ОСОБА_1 взяв для нанесення ушкоджень дерев'яну дошку та став наносити нею сильні удари по голові потерпілому, який не чинив жодного опору, ОСОБА_2 нанесення ударів руками та ногами не припинив, а навпаки відчувши підтримку з боку співучасника, продовжив наносити потерпілому удари в область голови.

Водночас значна кількість ударів, їх локалізація - в область голови, грудей, плечей, те що нанесення ушкоджень було припинено тільки тоді, коли потерпілий перестав подавати ознаки життя, на думку колегії суддів, свідчить про те, що засуджені свідомо допускали можливість настання його смерті, у зв'язку з чим мали умисел на позбавлення потерпілого життя, тобто на вчинення вбивства, а не на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно з ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Ті обставини, що незважаючи на прохання потерпілого ОСОБА_8 у процесі побиття, який лежав на землі та не чинив опору, його не бити, що підтвердила свідок ОСОБА_11, ОСОБА_1 наніс йому по голові сильні удари дерев'яною дошкою, а ОСОБА_2 - руками та ногами, чим заподіяли такі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер на місці злочину, на думку колегії суддів, давали підстави визнати, що вони діяли за попередньою змовою на вбивство потерпілого, яка виникла між ними під час його побиття, оскільки їх дії носили відкрито конклюдентний характер.

Для кваліфікації умисного вбивства як такого, що вчинене у стані сильного душевного хвилювання необхідною умовою є те, щоб такий стан виник раптово внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого.

При цьому, усупереч доводам у касаційних скаргах, судом наведено докладні мотиви, чому дані, встановлені з аналізу висновку комплексної психолого-психіатричної експертизи від 01 вересня 2010 року, у якій зазначено, що ОСОБА_2 під час вчинення інкримінованих йому дій перебував у стані фізіологічного афекту, не є підставою для перекваліфікації дій засудженого за іншими нормами кримінального закону.

Так, суд обґрунтовано зазначив, що для визначення стану сильного душевного хвилювання при кваліфікації дій за ст. 123 КК України повинен мати місце не тільки медичний, а й юридичний критерій цього стану. При цьому, судом установлено, що стан афекту виник у ОСОБА_2 під час першої сварки та обопільної бійки з ОСОБА_8 біля розважального центру, а у подальшому через певний проміжок часу він з метою помсти на значній відстані від місця сварки наздогнав ОСОБА_8 та вчинив убивство потерпілого разом із ОСОБА_1

З огляду на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що незважаючи на наявність медичного критерію (фізіологічного афекту), враховуючи відсутність юридичного критерію (такий стан має виникнути раптово, зокрема, внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого), немає підстав для висновку про вчинення злочину у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, а отже й підстав для перекваліфікації дій засудженого ОСОБА_2 на менш тяжкий злочин.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України і підстав для перекваліфікації дій засуджених на інші норми кримінального закону за матеріалами справи не встановлено.

Розглядаючи справу за апеляціями засуджених ОСОБА_2 та в його інтересах захисника ОСОБА_7, засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисника ОСОБА_16, прокурора, суд апеляційної інстанції ретельно перевіривши матеріали справи та доводи поданих апеляцій, у тому числі й тих, що аналогічні доводам касаційних скарг, дійшов висновку про доведеність вини засуджених у вчиненні злочину та правильність кваліфікації їх дій. Свої висновки про залишення апеляцій без задоволення судом належним чином мотивовано, а ухвала суду апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, за матеріалами справи не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_2 місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, керувався вимогами статей 50, 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного до категорії особливо тяжких, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину, відсутність обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання, думку потерпілих, які наполягали на найсуворішій мірі покарання. Наведені у касаційних скаргах твердження про неврахування судами при призначенні покарання надання медичної допомоги потерпілому після вчинення злочину, виклик швидкої медичної допомоги та міліції, повідомлення про причетність до події, що на думку захисників, свідчило про з'явлення із зізнанням та сприяння слідству у розкритті злочину є надуманими та матеріалами справи не підтверджені.

Так, із матеріалів справи убачається, що з боку засудженого у ході розгляду справи було відсутнє щире каяття, яке виявляється у тому, що особа визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що сталася, тоді як ОСОБА_2 свою провину не визнавав, натомість звинувачував потерпілого у тому, що сталось, пояснюючи, що будучи працівником міліції, вчиняв заходи для затримання злочинця, а потерпілий поблизу заправки сам накинувся на нього та став наносити йому удари, що свого підтвердження не знайшло. При цьому твердження про з'явлення ОСОБА_2 з зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину, також спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідні дані про надання ОСОБА_2 органам досудового слідства будь-якої допомоги у встановленні невідомих обставин справи у матеріалах справи не містяться. Часткове відшкодування завданої шкоди та надані суду касаційної інстанції матеріали, на думку колегії суддів, не є підставою для пом'якшення покарання засудженому.

Призначене ОСОБА_2 покарання у межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

У зв'язку з наведеним, підстав для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_2 та в його інтересах захисників ОСОБА_3 і ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та пунктів 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2015 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та в його інтересах захисників ОСОБА_3, ОСОБА_7 - без задоволення.

Судді :

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19