АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/1114/15-к Номер провадження 11-кп/786/659/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Т.З.
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого, судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника обвинуваченого ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0000246, за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Полтавської області на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 07 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянина України, уродженця с. Весела Долина Глобинського району Полтавської області, освіта середня, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених:

-ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

-ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання у виді одного року позбавлення волі.

Згідно ст. 70 КК України ОСОБА_8 , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язку повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 6455 гривень 10 копійок.

По справі вирішено долю речових доказів.

Вироком суду встановлено, що 26 червня 2014 року приблизно о 23 год. 40 хв., у темний час доби, по мокрому асфальтобетонному покриттю автодороги «Хорол - Семенівка - Кременчук» зі сторони с. Коломицівка Глобинського району Полтавської області в напрямку с. Жуки Глобинського району Полтавської області, рухався автомобіль «ВАЗ-2102» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 .

В цей саме час, попереду автомобіля «ВАЗ-2102» в попутному напрямку по смузі зустрічного руху рухався велосипед марки «Україна», під керуванням ОСОБА_11 .

На 48 км. автодороги «Хорол - Семенівка - Кременчук», поблизу с. Жуки Глобинського району, водій ОСОБА_8 , рухаючись на автомобілі «ВАЗ-2102» з непрацюючими склоочисниками, порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 31.4.4 а) Правил дорожнього руху, яким забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: не працюють склоочисники, маючи можливість своєчасно виявити на проїзній частині велосипедиста ОСОБА_11 , не застосував своєчасних заходів гальмування та допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля в задню частину велосипеда марки «Україна» при цьому в момент первинного контактування кут між повздовжніми осями автомобіля та велосипеда становив 0±5 градусів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №77 від 01.08.2014 року отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи та склепіння черепа, субарахноїдального крововиливу в лобні долі обох півкуль головного мозку, розриву мочки лівої вушної раковини, саден м`яких тканин голови, крововиливів в параортальну клітковину, м`які покрови голови з внутрішньої сторони, закритого перелому правої стегнової кістки з крововиливами в довколишні м`язи, забійних ран верхніх та нижніх кінцівок, саден лівого плечового суглобу, які за ступенем тяжкості в своїй сукупності стосовно живої людини відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку призвели до смерті. Смерть ОСОБА_11 наступила в результаті закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалася переломом кісток основи та склепіння черепа, субарахноїдальним крововиливом лобних долей обох півкуль головного мозку.

Згідно висновку додаткової комплексної судової транспортнотрасологічної та автотехнічної експертизи №390/391 від 20.04.2015 року за даних дорожніх обставин водій автомобіля ВАЗ 2102 ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти наїзду на велосипедиста ОСОБА_11 ; за даних дорожніх обставин дії водія автомобіля ВАЗ 2102 ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. п. 12.3 та 31.4.4 «Правил дорожнього руху України» і перебували з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, ОСОБА_8 , допустивши наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 , своїми діями поставив останню у небезпечне для життя становище, не вжив заходів до надання потерпілій першої допомоги, не викликав карету швидкої допомоги для доставки потерпілої в медичний заклад, хоча мав можливість і зобов`язаний був це зробити відповідно до вимог п. 2.10 п.п. а, б, в, г, ґ, д, е Правил дорожнього руху України, залишивши тим самим потерпілу ОСОБА_11 в небезпечному для життя становищі, тобто в становищі, коли потерпіла внаслідок травм, отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди, не могла вжити ефективних заходів до самозбереження.

На вирок суду прокурором у кримінальному провадженні подана апеляційна скарга, в якій він, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини, просить скасувати вирок суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину внаслідок його м`якості та таким, що є явно несправедливим.

Вважаючи призначене покарання надмірно м`яким, прокурор просить постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, за ч.1 ст. 135 КК України 1 рік позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що при призначенні покарання обвинуваченому, судом не в повній мірі враховано, що в результаті ДТП без матері залишилась малолітня дитина, сам обвинувачений після ДТП з місця події зник, сховавши автомобіль за місцем проживання.

Інші учасники кримінального провадження вирок суду не оскаржили.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку потерпілої, яка просить залишити вирок суду без змін, оскільки обвинувачений надає допомогу на дитину, заперечення обвинуваченого ОСОБА_8 та його інтересах захисника ОСОБА_7 , які просять вирок суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, колегія суду вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та судового провадження доказами, дослідженими в судовому засіданні та не оскаржується сторонами кримінального провадження.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1, 2 своєї постанови від 24 жовтня 2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (Із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.),при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи покарання обвинуваченому за злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст. 65 КК України та ст. 414 КПК України.

Мотивуючи міру покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив тяжкий злочин з необережності, внаслідок чого наступили тяжкі наслідки у виді смерті потерпілої, бажання потерпілої, особу обвинуваченого, обставини які пом`якшують покарання і визначив його наближеним до мінімальної межі визначеної у санкціях статей за вчинені злочини. В той же час не провів детального аналізу вказаних обставин.

Так та обставина, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, в даному випадку не може бути пом`якшуючою покарання обставиною, оскільки є необережним злочином. Вчинення тяжкого злочину з необережності, також не може мати ніякого впливу на розмір призначеного покарання, оскільки злочин передбачений ч.2 ст. 286 КК України відноситься до категорії необережних злочинів і враховувати іще раз цю обставину неприпустимо.

Також, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, оцінюючи особу обвинуваченого, безпідставно послався на хворобу обвинуваченого, що виразилася у контузії 3 ступеню, тотальному крововиливу правого ока, в результаті чого він втратив зір на праве око, а тому потребує періодичного лікування у лікаря офтальмолога.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, та показань обвинуваченого, травму ока він отримав при вчиненні злочину, в той час коли, здійснивши наїзд на потерпілу, вона вдарилася об лобове скло автомобіля, тому враховувати такі дані в якості таких, що впливають на пом`якшення покарання, на думку колегії суддів, є неприпустимим.

В якості пом`якшуючої покарання обставини, суд першої інстанції визнав його щире каяття, але в той же час не зазначив в чому воно проявляється. Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений, здійснивши наїзд на потерпілу втік із місця вчинення злочину та намагався приховати сліди вчиненого. Як на досудовому слідстві так і під час судового провадження давав нелогічні показання, які не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, цим самим намагаючись применшити свою вину.

Під час проведення слідчого експерименту також надавав показання, які не відповідали фактичним обставинам справи, тим самим не сприяючи розслідуванню злочину.

Даючи в судовому засіданні показання, він заперечував той факт, що він не зупинився після вчинення наїзду на потерпілу. В той же час не міг логічно пояснити, чому потерпіла потрапила на ліве узбіччя дороги та за, більш ніж 70 метрів від місця наїзду, коли він стверджував, що зупинився метрів за десять після удару, оглянувся, але нічого не побачив і поїхав далі. Обвинувачений стверджував, що підійшов до потерпілої та приставив вухо до її обличчя, щоб дізнатися чи вона дихає, та заперечив, що він її перевертав, але згідно протоколу огляду місця події від 27 червня 2014 року (а.с.49-57), потерпіла лежить на животі, обличчям до низу.

Вказані факти дають підстави вважати, про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, а визнання його вини та заява про щире каяття зумовлене під тиском безспірних доказів.

Аналіз пункту 1 ч.1 ст. 66 КК України, щодо щирого каяття дає можливість зробити висновок про те, що винна особа до кінця визнає свою вину, щиро жалкує, що скоїла злочин, засуджує свою поведінку і в процесі досудового слідства так і під час судового розгляду дає правдиві показання які сприяють органам правосуддя встановити істину у справі.

Отже, вказане дає підстави вважати, що призначене покарання за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів враховує тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який є тяжким, внаслідок якого він позбавив життя молоду жінку, у якої залишилася сиротою малолітня дитина, особу обвинуваченого, який характеризується посередньо, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, має дочку, яка на даний час досягла повноліття, не працевлаштований, на диспансерному обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, пом`якшуючу покарання обставину, якою є часткове відшкодування потерпілій заподіяної шкоди та відсутність обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення більш суворішого покарання в межах санкції статті за цей злочин та вважає, що таке покарання буде необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст. 75 КК України та звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п. 9, своєї постанови від 24 жовтня 2003 р. №7, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зазначених вимог закону, при звільненні обвинуваченого від покарання суд першої інстанції не дотримався.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції лише зазначив, що враховуючи тяжкість злочину, особу винного, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, не навівши мотивів прийнятого рішення.

Враховуючи тяжкість злочину, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що обвинуваченим вчинено два злочини, один злочин є тяжким, внаслідок якого він позбавив життя молоду жінку, у якої залишилася сиротою малолітня дитина, а інший, хоча і є злочином невеликої тяжкості, але є умисним та характеризує відношення обвинуваченого до наслідків вчиненого ним першого злочину.

Враховуючи таку обставину, суд першої інстанції не мотивував, яким чином тяжкість вчиненого злочину впливає на звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Щодо особи обвинуваченого, який характеризується посередньо, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, на утриманні має неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працевлаштований, на диспансерному обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває, втратив зір на праве око та вперше притягується до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції ніяким чином не мотивував, яким чином вказані обставини дають підставу для звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням.

Зважаючи на характер і тяжкість вчинених обвинуваченим злочинів, його тяжких наслідків, в результаті чого малолітня дитина залишилася сиротою, його поведінку як під час досудового слідства так і під час судового розгляду, яка свідчить про те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому, дає можливість зробити висновок про неможливість виправлення його без відбування покарання, колегія суддів прийшла до висновку також і про те, що вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку.

В решті вирок суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 414 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області задовольнити.
Вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 07 липня 2015 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання та звільнення від покарання на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язку повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст. 135 КК України до покарання призначеного вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 07 липня 2015 року, а саме на - 1 рік позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

ОСОБА_8 взяти під варту в залі судового засідання негайно та рахувати строк відбування покарання з 25 серпня 2015 року.
Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою з моменту вручення копії вироку, іншими учасниками процесу в той же строк з моменту його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4