Справа № 338/829/15-к
Провадження № 11-кп/779/469/2015
Категорія ч.1 ст.263 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді провадження та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богородчанського районного суду від 08 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :
вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Загір,я-Кукільницьке, Галицького району, Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , засуджено,-

за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, а відповідно ст. 76 КК України на нього покладені відповідні обов`язки.

За ч.1 ст.129 КК України ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до ст.100 КПК України, а саме 10 штук патронів постановлено знищити, а мисливську гладкоствольну двоствольну рушницю ІЖ-27 серії НОМЕР_1 , 12 калібру постановлено повернути ОСОБА_8 .

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 в дохід держави 306грн. 80коп. судових витрат у кримінальному провадженні за проведення експертиз.

Згідно вироку суду ОСОБА_8 зберігав бойові припаси без передбаченого законом дозволу за таких обставин.

02 квітня 2015 року під час проведення санкціонованого обшуку в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , працівниками Богородчанського РВ УМВС було виявлено та вилучено бойові припаси до нарізної вогнепальної зброї в кількості 10-ти патронів калібру 7,62х53 мм.

Крім того, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 06.03.2015 року в період з 09 до 10 год. у приміщенні належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 погрожував вбивством кредитному інспектору відділу безпеки кредитних операцій ПАТ КБ ПриватБанк ОСОБА_9 та керівнику напрямку Credit Collection Південно-Західного регіонального управління ПАТ КБ ПриватБанк ОСОБА_10 .

За версією сторони обвинувачення кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

06 березня 2015 року приблизно о 09:15 год. ОСОБА_9 , що працює на посаді кредитного інспектора відділу безпеки кредитних операцій ПАТ КБ ПриватБанк ОСОБА_9 та керівник напрямку Credit Collection Південно-Західного регіонального управління ПАТ КБ ПриватБанк ОСОБА_10 прийшли до будинку ОСОБА_8 з дозволу власника з метою врегулювання питання погашення заборгованості за кредитним договором. В ході спілкування ОСОБА_8 поводив себе агресивно, замахувався на ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мисливським ножем, погрожував вбивством. Пізніше вийняв із сейфу мисливську гладкоствольну рушницю та спрямував її ствол в груди ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м,якості. Вважає, що суд необґрунтовано застосував ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, оскільки вчинене обвинуваченим відноситься до тяжких злочинів з умисною формою вини та карається позбавленням волі на строк до семи років, а самі обставини його вчинення свідчать про підвищену суспільну небезпечність злочину. Вважає, що судом не враховано наявність у обвинуваченого в минулому судимостей та адміністративних стягнень, те, що згідно довідки про склад сім,ї ОСОБА_8 проживає сам, а тому дочку, яка є інвалідом не утримує. Вказує, що ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не надала підтверджуючих документів про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 внаслідок суперечки. Просить визнати ОСОБА_8 винним за ч.1 ст.129 КК України та призначити йому покарання у виді чотирьох місяців арешту, а також визнати ОСОБА_8 винним за ч.1 ст.263 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів 3 роки позбавлення волі. Також просить обрати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а речові докази, а саме: мисливський ніж № НОМЕР_2 , мисливську гладкоствольну двоствольну рушницю ІЖ-27 кал.12 мм № НОМЕР_1 , а також бойові припаси в кількості 10 патронів калібру 7,62х53 мм конфіскувати. Вважає, що суд не взяв до уваги те, що мисливський ніж, який було визнано речовим доказом та за зберігання якого ОСОБА_8 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.190 КУпАП з накладенням адмінстягнення у виді штрафу в розмірі 150 грн. без конфіскації майна, також був знаряддям вчинення обвинуваченим погрози вбивством.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду в частині визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України скасувати з підстав, передбачених ч.1 ст.284 КПК України, а кримінальне провадження закрити на підставі ст.417 КПК України. Вказує, що стороною обвинувачення не інкриміновано ОСОБА_8 інші кваліфікуючі ознаки ч.1 ст.263 КК України, що свідчить про придбання боєприпасів ще за час дії носіння та зберігання мисливської нарізної зброї. Вважає, що відсутня суб,єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме умисел.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які вважають вирок суду в частині його засудження незаконним і просили вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити, перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягають до задоволення з таких підстав.

Постановляючи виправдувальний вирок в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.129 КК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діях обвинуваченого є склад даного кримінального правопорушення, оскільки його дії були спровоковані неправомірною поведінкою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які без згоди власника та пред,явлення документів, що посвідчують особу, зайшли в житло ОСОБА_8 та намагалися спонукати його до виконання кредитних зобов,язань за кредитним договором від 16.06.2008 року в сумі 14434,22 грн. Про неправомірність дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 свідчить рішення Богородчанського районного суду від 21.04.2015 року, яким в позові ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, а ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.06.2015 року вказане рішення залишено без змін. Як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 не заперечили, що наказ про їх відрядження про перевірку виконання кредитних зобов,язань ОСОБА_8 не видавався, а на запит суду про те, чи доручалось їм 06.03.2015 року виїжджати у відрядження, ПАТ КБ ПриватБанк не надав відповіді. Суд взяв до уваги також фотознімок, зроблений в будинку ОСОБА_8 , який свідчить про наявність дій, що посягають на недоторканність житла з боку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Крім того, ще після складання обвинувального акта ОСОБА_8 заявляв клопотання про порушення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 його конституційних прав.

Таким чином суд дійшов до обґрунтованого висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 не було наміру та реальної погрози вбивства потерпілим, а лише - захист конституційного права на недоторканність житла і при цьому суд дав належну правову оцінку показанням потерпілих, а також показанням свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а саме про те, що 06 березня 2015року вони виїжджали за викликом ОСОБА_8 , який пояснив їм, що двоє невідомих осіб увірвались до його будинку, що стало причиню конфлікту.

Як зазначено в коментарі до статті 263 Кримінального кодексу України" під незаконним зберіганням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, доведена дослідженими судом доказами.

Згідно довідки УМВС в Івано-Франківській області №14/2767 від 10.09.2015 року, на вказаний час ОСОБА_8 не був власником мисливської нарізної зброї, оскільки дозвіл на носіння та зберігання мисливської нарізної зброї був виданий йому в період часу з 12.02.1984 року по 03.09.2012 року.

Згідно з протоколом обшуку від 02.04.2015 року у сейфі житлового будинку ОСОБА_8 було виявлено та вилучено 10 патронів, які відповідно до висновку судово-балістичної експертизи №197 від 03.04.2015 року є 7,62 мм боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що через свій стан та байдужість ОСОБА_8 не здійснював у сейфі протягом тривалого часу прибирання і не заглядав у нього, а також халатність працівників органів внутрішніх справ, які своєчасно не перевіряли виконання ОСОБА_8 вимог Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, не звільняє ОСОБА_8 від відповідальності та не може бути підставою його виправдання за ч.1 ст.263 КК України. Крім того, показаннями ОСОБА_13 , який був присутній при проведенні обшуку, підтверджується те, що на полиці, де лежали патрони, було тільки мисливське спорядження, а порожні коробки зберігались на іншій полиці, тому патрони не можна було не помітити.

Покликання прокурора на те, що судом першої інстанції не враховано відсутність слідів злому дверей будинку ОСОБА_8 є необґрунтованим, оскільки, як вбачається із показань обвинуваченого, він сам відчинив двері свого житлового будинку потерпілим.

Показання потерпілого є послідовними і такими, що узгоджуються із матеріалами провадження.

Стороною обвинувачення не інкриміновано ОСОБА_8 інші кваліфікуючі ознаки ч.1 ст.263 КК України, крім незаконного зберігання, про що зазначив суд у вироку і за що призначив йому покарання.

Щодо покликання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на відсутність суб,єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме прямого умислу, то, як зазначив сам обвинувачений, дозвіл на носіння та зберігання мисливської нарізної зброї, яку він продав, та боєприпасів до неї у нього закінчився ще 03.09.2012 року, а оскільки вищезазначені боєприпаси він добровільно не здав, тому мотиви цього злочину не є обов`язковими ознаками складу злочину та на його кваліфікацію не впливають.

Відповідно до ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 мав дозвіл на зберігання та носіння мисливської рушниці, який був дійсний до 18.07.2015 року, тобто станом на 06.03.2015 року, тому суд правильно вирішив питання вказаного речового доказу, повернувши його власнику - ОСОБА_8 та речового доказу - 10 патронів, які постановлено знищити.

Щодо покликання прокурора про конфіскацію мисливського ножа, то, як вбачається із матеріалів провадження, за зберігання зазначеного мисливського ножа ОСОБА_8 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.190 КУпАП з накладенням адмінстягнення у виді штрафу в розмірі 150 грн. без конфіскації ножа. Постанова судді від 15 червня 2015р. на даний час ніким не оскаржена та не скасована.

Згідно вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.п.1,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання , призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують та пом,якшують покарання.

Разом з тим, суд призначаючи ОСОБА_8 покарання врахував те, що він являється інвалідом 2 групи, і не зазначав, що він має на утримання доньку інваліда, як про це вказує прокурор.

Згідно ст.89 КК України ОСОБА_8 вважається не судимим, тому покликання прокурора на те, що судом не враховано те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є необґрунтованим і не може бути обставиною, що обтяжує покарання.

Покликання прокурора на те, що судом першої інстанції не враховано те, що обвинувачений не визнав вину та не розкаявся пояснюється тим, що обвинувачений був виправданий.

Разом з тим суд призначив ОСОБА_8 мінімальний строк покарання за ч.1 ст.263 КК України, оскільки санкція вказаної статті передбачає позбавлення волі від трьох до семи років.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційних скаргах доводи прокурора та захисника є необґрунтованими та безпідставними, тому вони не підлягають до задоволення.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе без його ізоляції від суспільства, а призначення умовної міри покарання матиме достатній виховний і виправний вплив на обвинуваченого.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Богородчанського районного суду від 08 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4