Справа № 442/1764/15-к
Провадження № 1-кс/442/336/2015
У Х В А Л А

16 квітня 2015 року Слідча суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_4 від 27.02.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного 12.12.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000122, -

в с т а н о в и л а :

Скаржник ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, у якій просить скасувати постанову старшого слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_4 від 27.02.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного 12.12.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КПК України.

В обґрунтування скарги посилається на те, що ОСОБА_5 є фізичною осудною особою, за кримінальнокарані вчинки якого, відповідно до Кримінального Кодексу України, може наставати кримінальна відповідальність, тобто він є суб`єктом злочину. Дії ОСОБА_5 посягали на цінності, що захищаються кримінальним законом, а саме: посягали на право приватної власності, що є об`єктом злочину. Дії ОСОБА_5 здійснені в конкретно вираженому часі - 13 грудня 2008 року (дата заволодіння майном), в конкретно вираженому просторі - в м. Дрогобичі, на площі Ринок, із застосуванням обману, його дії спричинили шкідливі наслідки - нанесена майнова шкода, що є об`єктивною стороною злочину. Дії ОСОБА_5 вчинені з прямим умислом та корисливою метою - заволодіння коштами, що є суб`єктивною стороною злочину. Але слідчий не наводить жодної із цих ознак у мотивувальній частині постанови. А тому, вважає, що посилання на п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у резолютивній частині постанови є безпідставним. Щоб говорити про відсутність складу злочину чи кримінального правопорушення, треба конкретно називати, якого саме елементу складу злочину немає.

Детальніше зупиняючись на обмані, як елементі об`єктивної сторонни, зазначає, що передача коштів ОСОБА_5 відбулась у наслідок його переконаності про належність об`єкту нерухомості останньому по праву власності. Вважає, що така переконаність є результатом впливу на нього шахрая, а саме, введенням його в оману щодо правомірності надання ОСОБА_5 права на його кошти в обмін на належне йому майно. Однак, неналежність цього майна ОСОБА_5 доводиться відсутністю про це записів в реєстрі речових прав, а також відповідних повноважень вчиняти такі дії від імені інших осіб. Обман ОСОБА_5 , як спосіб шахрайського заволодіння його коштами, полягав у: повідомленні йому ОСОБА_5 неправдивих відомостей, а саме тверджень, що нерухоме майно належить саме останньому; приховуванні певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для його поведінки, а саме належність нерухомого майна сестрі ОСОБА_5 . Змістом обману під час шахрайських дій було озвучення юридичного факту належності нерухомого майна саме ОСОБА_5 та приховування істинного юридичного факту, адже обставини неналежності нерухомого майна ОСОБА_5 та відсутність у нього повноважень на продаж цього майна слідчим було встановлено, і ці обставини знайшли своє відображення в оскаржуваній постанові. Проте, на його думку, слідчим не надано правової оцінки фактам протиправної поведінки ОСОБА_5 . Наявність у діях ОСОБА_5 чотирьох складових і вказують на наявність складу злочину (кримінального правопорушення), визначеного статтею 190 Кримінального кодексу України, а по цій причині слідчий ОСОБА_4 зобов`язана була вчиняти інші слідчі дії, направлені на викриття ОСОБА_5 , як кримінального правопорушника.

Досліджуючи обставини справи, слідчий у постанові зазначив, що згідно ст.41 Цивільного кодексу України, угодою визнаються дії громадян, організацій спрямовані на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Однак, аналіз норм статті 41 Цивільного кодексу України вказує, що ні одна з них не регулює правовідносини угод. Стаття 41 ЦК встановлює правові наслідки визнання фізичної особи недієздатною, і текст норм цієї статті абсолютно не відповідає тому тексту, на який послався слідчий, отже, її категорично не можна застосовувати у правовідносинах дослідження складу злочину, вчиненого дієздатною особою, яким є ОСОБА_5 . Далі у тексті ухвали слідчий зазначає, що відповідно до ст.ст. 151, 161 та 212 Цивільного кодексу України зобов язання виникають з договору або з інших підстав. Зобов язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок договору. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Дане також вказує на невірне застосування закону, адже усі застосовані слідчим статті Цивільного кодексу України і у цьому випадку не відповідають писаним нормам, що містяться у офіційній редакції Цивільного кодексу України: стаття 151 встановлює поняття товариства з додатковою відповідальністю, стаття 161 обумовлює повноваження виконавчого органу акціонерного товариства, стаття 212 встановлює особливості правочинів, щодо яких правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини. Чим керувався слідчий, даючи таку правову оцінку шахрайським діям, не відомо. Звичайно, що таке брутальне застосування законодавства приводить до невірного вирішення справи по суті.

Віднісши дії ОСОБА_5 по заволодінню коштами до таких, що регулюються цивільним законодавством, слідчий не врахував вимоги самого цивільного законодавства, а саме ч.1 ст.1 Цивільного кодексу України, яка обумовлює, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Таким чином слідчий не вірно застосував норми матеріального права, оскільки, у даному випадку вільності волевиявлення з його сторони не було, так як передача коштів ОСОБА_5 відбулась під впливом обману. Очевидним є також те, що слідчий не взяла до уваги докази, а саме: неналежність майна ОСОБА_5 , відсутність у нього повноважень на розпорядження майном. Саме ці докази могли істотно вплинути на висновки слідчого, таким чином слідчий виніс постанову, яка не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що викладені у скарзі обставини вказують на те, що постанова про закриття кримінального провадження є незаконною, оскільки її винесення було проведено не дослідивши усіх обставини, з`ясування яких має істотне значення.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 подану скаргу підтримав та доповнив, що він переконаний у вчиненні ОСОБА_5 шахрайських дій, оскільки останній не мав повноважень на продаж нерухомого майна і таке йому не належить. З цивільним позовом він не звертався, оскільки мав намір подати його у кримінальному провадженні. Крім цього, він неодноразового намагався вирішити дане питання з ОСОБА_5 у добровільному порядку, однак, останній не виконує свої обіцянки щодо повернення грошей, обманює і його, і органи досудового розслідування. ОСОБА_5 писав розписки про повернення коштів, проте, очевидно, не має наміру їх повертати.

Суб`єкт оскарження в судове засідання не з`явився, проте, відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, його неявка не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення скаржника, вивчивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Як вбачається з постанови старшого слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_4 від 27.02.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного 12.12.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000122, за фактом заволодіння коштів ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, закрите на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Однак, зазначене процесуальне рішення слідчого про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не відповідає вимогам кримінального процесуального кодексу України, оскільки така підстава є не обґрунтована матеріалами кримінального провадження.

Як зазначається в оскаржуваній постанові, допитаний в якості потерпілого ОСОБА_3 повідомив, зокрема, що в листопаді 2008 року він звернувся з метою купівлі-продажу нежитлового приміщення в агентство нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Його товариш ОСОБА_6 , який працює у вказаному агентстві, надав інформацію про те, що в АДРЕСА_1 , продається нежитлове приміщення, яке належить ОСОБА_5 . Маючи намір придбати дане нерухоме майно, він, разом із ОСОБА_7 , зустрівся в кафе із ОСОБА_5 . Останній запевнив, що це приміщення належить йому на праві приватної власності, при цьому показав лише поверхневий план будівлі. Інших документів ОСОБА_5 не показував, після чого попросив дати йому завдаток у розмірі 3000 доларів США. Погодившись придбати вказане нежитлове приміщення, він через декілька днів зустрівся з ОСОБА_5 та передав йому кошти у зазначеній сумі. Згідно попередньої домовленості, останній за ці гроші повинен був оформити усі належні документи на протязі місяця часу, після чого між ними мав укластись договір купівлі-продажу. Однак, через місяць, він дізнався, що ОСОБА_5 жодних документів не оформляв, а також з?ясував, що згадане нежитлове приміщення належить сестрі ОСОБА_5 ОСОБА_8 . На його вимоги пред?явити хоча б якісь документи, ОСОБА_5 пояснив, що сестра надала йому довіреність, термін дії якої закінчився і яку він загубив. Після цього він почав вимагати повернення завдатку, однак, ОСОБА_5 не повертає такого, постійно шукаючи нові причини.

Свідчення потерпілого ОСОБА_3 повністю підтвердив свідок ОСОБА_9 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 повідомив, зокрема, що ОСОБА_8 являється йому рідною сестрою, у власності якої є нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_1 . Остання з 2003 року перебуває за кордоном, куди виїхала на постійне місце проживання. Будь-якої довіреності вона йому не давала. Він, маючи знайомого в на ім?я ОСОБА_10 в агентстві нерухомості, звернувся до нього з проханням продати вказане нежитлове приміщення. В агентство він звертався в усній формі та ніяких документів не давав. Через деякий час до нього зателефонував ОСОБА_10 з агентства і повідомив, що знайшов чоловіка, який зацікавився даним приміщенням. Після цього, вони втрьох зустрілися в кафе, де він показав їм поверховий план будівлі та копію договору купівлі-продажу приміщення, де зазначалось, що власником такого є його сестра ОСОБА_11 . Через декілька днів йому зателефонував ОСОБА_3 , який вирішив придбати вказане приміщення, після чого залишив йому завдаток в розмірі 3000 доларів США. Вказані кошти він витратив на власні потреби. Завдаток брав з метою оформлення належних йому документів на приміщення, однак, досі нічого не зробив. Жодного умислу на шахрайське заволодіння коштами ОСОБА_3 у нього не було. Він мав намір продати вказане приміщення останньому, але той сам відмовився від купівлі в подальшому, тому він і не став виготовляти даних документів. Він хотів повернути гроші ОСОБА_3 частинами, але останній вимагає віддати всю суму відразу. Такої можливості у нього немає, у зв?язку з скрутним матеріальним становищем.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000122, зокрема, протоколу допиту від 22.01.2014 року в якості свідка ОСОБА_12 (дружини ОСОБА_5 ), остання вказала на те, що купівлю нежитлового приміщення здійснила саме рідна сестра її чоловіка ОСОБА_8 і остання відмовляється надати довіреність на продаж даного приміщення (т.3 а.с.72 75).

З протоколу одночасного допиту від 20.03.2013 року вбачається, що такий проведено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , де останній повідомив, що довіреності на продаж нежитлового приміщення від сестри ОСОБА_11 не було, але вона повинна була приїхати в Україну та надати таку. Також зазначив, що на першій зустрічі з ОСОБА_3 , окрім поверхового плану будівлі, він показав останньому і договір купівлі-продажу нерухомого майна (т.3 а.с.42 - 46).

З протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 30.11.2011 року вбачається, що останній підтвердив покази ОСОБА_3 з приводу того, що при їхній зустрічі (втрьох) ОСОБА_5 показав їм лише поверховий план будинку. Інших документів, які б свідчили про право власності на нерухоме майно за ОСОБА_11 , їм не представлялись, напроти, ОСОБА_5 запевнив, що таке належить особисто йому (т.2 а.с.102 103).

Як вбачається з протоколу очної ставки від 20.05.2010 року, проведеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , останній пояснив, що не оформив належним чином документи для продажу нерухомого майна, оскільки не міг знайти виписаного на його ім?я доручення на право здійснення будь-яких операцій з даним приміщенням, про що повідомляв ОСОБА_3 (т.1 а.с.66)

Дане свідчить про те, що покази самого свідка ОСОБА_5 різняться, як і те, що такі суперечать показам потерпілого ОСОБА_3 , а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Однак, слідчим жодним чином не спростовано та не з?ясована належним чином вказана обставина, відповідно, вказане не викладено у постанові про закриття кримінального провадження.

Зважаючи, що закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, то прийняття даного рішення можливе після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин провадження та оцінки слідчим зібраних та перевірених доказів у їх сукупності.

Крім цього, в оскаржуваній постанові старший слідчий ОСОБА_4 зазначає, що у ході досудового розслідування встановлено, нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , яка являється рідною сестрою ОСОБА_5 . Останній стверджує, що дане приміщення було придбане за спільні з сестрою кошти та після його продажу гроші вони мали поділити між собою. ОСОБА_5 не заперечує факту отримання від ОСОБА_3 грошей в сумі 3000 доларів США в якості завдатку за вказане приміщення. У зв?язку із відсутністю юридичних повноважень на здійснення продажу нежитлового приміщення ОСОБА_5 не виготовив відповідних документів на продаж вказаного приміщення, через що не виконав усіх умов усного договору купівлі-продажу приміщення.

Проте, старшим слідчим не в повному обсязі досліджено усіх обставин провадження та не належно надано оцінку зібраним доказам, які, в першу чергу, слід перевірити. Зокрема, не з?ясовано дійсну причину, або ж підстави отримання ОСОБА_5 коштів у ОСОБА_3 , оскільки, як зазначалось вище, ОСОБА_5 стверджував, що бере їх для оформлення документів, достовірно знаючи, що реальної можливості та правових підстав для вчинення таких дій у нього немає. Останній також вказав, що дані кошти витратив на власні потреби, не пояснивши нагальності таких витрат, знаючи, що ці гроші фактично йому не належать. Відтак, слідчим не встановлено відсутності умислу у діях останнього, зокрема, постанова про закриття кримінального провадження не містить належних обґрунтувань з даного приводу.

Одночасно, слідчий вказує на те, що вищезазначені діяння мають ознаки цивільно-правових відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посилаючись на ст.ст. 41 (Правові наслідки визнання особи недієздатною), 151 (Поняття товариства з додатковою відповідальністю), 161 (Виконавчий орган акціонерного товариства) ЦК України, які жодним чином не пов?язані з відносинами, які склалися між згаданими сторонами. Положеннями статті 212 ЦК України, на яку також посилається слідчий в оскаржуваній постанові, визначено правочини, щодо яких правові наслідки пов?язуються з настанням певних обставин.

Разом з тим, колегією суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в ухвалі від 16.09.2014 року зверталась увага на певні порушення органом досудового розслідування, однак, такі не були усунуті слідчим у повному обсязі. У тому числі, не було досліджено належним чином наявність у ОСОБА_5 умислу на вчинення шахрайських дій, зокрема, чи при передачі йому грошових коштів, мав останній намір вчиняти дії щодо оформлення належних документів на приміщення; не було в повній мірі досліджено правовстановлюючі документи на вказане приміщення та не надано належної правової оцінки діям ОСОБА_5 .

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що після отримання ухвали апеляційного суду Львівської області від 16.09.2014 року, якою скасовано постанову про закриття кримінального провадження від 22.07.2014 року та направлено матеріали слідчому для подальшого розслідування, останнім проведено допит свідка ОСОБА_5 , після чого прийнято чергову постанову про закриття кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене, приходжу до переконання, що оскаржувана постанова старшого слідчого винесена передчасно, без належної оцінки зібраних та перевірених доказів у їх сукупності, не досліджено повно і всебічно усіх обставин провадження, а тому скарга на постанову слідчого про закриття кримінального провадження є такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303 - 307 КПК України, слідча суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Скасувати постанову старшого слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_4 від 27.02.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного 12.12.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000122, та направити матеріали кримінального провадження слідчому для подальшого проведення досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_1