Справа № 183/5416/15
№ 1-кп/183/663/15
В И Р О К
іменем України
27 жовтня 2015 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000649 від 10.08.2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працюючого, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
31 липня 2014 року наказом № 157 (по стройовій частині) командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 та призначено на посаду оператора-розвідника взводу розвідки технічними засобами.

Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил національного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» з 5 березня 2015 року в Україні діє особливий період.

У відповідності до нової редакції статті 407 КК України, внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», до ст. 407 КК України внесено зміни та її доповнено частиною 4, яка передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, зазначені зміни набирають чинності на наступний день після опублікування, тобто з 05.03.2015 року.

Солдат ОСОБА_6 , будучим військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.. ст.. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України зобов`язаний суворо дотримуватися у своїй службовій діяльності вимог законів України, статутів Збройних сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

06 липня 2015 року на підставі наказу № 153 командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , ОСОБА_4 вибув у щорічну відпустку на 15 діб до 20 липня 2015 року та повинний був повернутися у розташування військової частини НОМЕР_2 липня 2015 року.

Однак 21 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, не з`явився до військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового та цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

3 серпня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби, внаслідок чого злочин було припинено.

Таким чином у період з 21 липня 2015 року по 3 серпня 2015 року солдат ОСОБА_4 ухилився від військової служби.

В судовому засідання обвинувачений ОСОБА_4 вину в скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме:

- витяг з кримінального провадження про внесення 10.08.2015 року до ЄРДР відомостей про те, що 21.07.2015 року солдат ОСОБА_4 не прибув вчасно з щорічної відпустки у розташування військової частини НОМЕР_1 в умовах особливого періоду

(а.п. 17);

- військовий квиток на ім`я ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 , згідно якого останній призваний на строкову військову службу

(а.п. 19-21);

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 157 від 31.07.2014 року про зарахування рядового ОСОБА_4 на посаду оператора-розвідника 2 відділення розвідки технічними засобами взвод розвідки технічними засобами

(а.п. 22);

- наказ командира військової частини польова пошта В НОМЕР_5 № 392 від 03.08.2015 року, згідно якого солдат ОСОБА_4 знаходився в черговій відпустці за 2015 рік з 06.07.2015 року по 20.07.2015 року та з 21.07.2015 року по 03.08.2015 року не прибув до частини для подальшого проходження служби

(а.п. 23).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин з відпустки, вчинене в умовах особливого періоду.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визначеної ст. 66 КК України, суд вважає розкаяння у скоєному.

Також суд враховує, що ОСОБА_4 раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, наслідків даного кримінального правопорушення, а також обраної позиції обвинуваченого, суд вважає, що призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді максимального розміру покарання, визначеного санкцією вказаної статті, є занадто суворим. При цьому суд вважає, що призначення покарання у вигляді мінімального розміру покарання сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування ст. 69 КК України немає.

При наявності всіх вищенаведених обставин, суд вважає можливим застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України з іспитовим строком в мінімальному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1