Ухвала

іменем україни

06 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_3.,

суддів: ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_6,

прокурора ОСОБА_1.,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001624, за обвинуваченням

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки та жительки АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного засудженій покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особи внаслідок м'якості, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді. Свої доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_2, будучи засудженою за попереднім вироком, ухилялась від відбування призначеного їй покарання, що не давало суду підстав для призначення їй такого із застосуванням положень ст. 75 КК. При цьому стверджує, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 вересня 2014 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК до призначеного засудженій покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2014 року та визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців 10 днів.

Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на неї обов'язки, передбачені пунктами 2-4 ст. 76 КК.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2014 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

Так, вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2014 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді 120 годин громадських робіт. Для відбування покарання вона була направлена в Станильську сільську раду Дрогобицького району. Однак, остання без поважних причин в сільську раду для відпрацювання громадських робіт не з'явилась та на неодноразові виклики до КВІ не реагувала. 25 червня 2014 року ОСОБА_2 було доставлено приводом до Дрогобицького РВ КВІ, де їй було винесено письмове застереження про можливість притягнення до кримінальної відповідальності. Станом на 02 липня 2014 року засудженою було відпрацьовано лише 24 год. громадських робіт із призначених судом 120.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на нижченаведене.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2014 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до 120 годин громадських робіт, тобто до заходу примусу, який слід відбувати реально.

Це покарання не входить до переліку видів покарань, при призначенні яких особу може бути звільнено від відбування покарання.

Покарання ОСОБА_2 за останнім вироком суд призначив остаточно за сукупністю вироків із застосуванням статей 71, 72 КК шляхом приєднання частини покарання за попереднім вироком (громадські роботи перераховані на обмеження волі).

Отже, остаточне покарання охопило такий його вид, до якого не застосовуються положення ст. 75 КК, що залишилось поза увагою апеляційного суду.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК у вироку не навів належного обґрунтування можливості звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням, про що обґрунтовано зазначено у касаційній скарзі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій наводились про це певні доводи.

Між тим, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, цей суд на вказане не зважив та, всупереч вимогам ст. 419 КПК, не навів у своїй ухвалі докладних мотивів прийнятого рішення, не зазначивши підстави, через які визнав необгрунтованою його апеляційну скаргу.

Тобто, суд апеляційної інстанції, формально розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_2, не перевірив належним чином усіх наведених в скарзі прокурора доводів, що могло вплинути на вирішення питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої на підставі ч. 1 ст. 438 КПК ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Якщо за результатами нового апеляційного розгляду суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненому злочині, звільнення її від відбування покарання на підставі ст. 75 КК за цим вироком слід вважати невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, а отже неправильним.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК , суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5