Справа №485/590/13-к 16.07.2013 16.07.2013 17.09.2015
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

судовому розпоряднику ОСОБА_5

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000055 за апеляційними скаргами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04.04.2013 року, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

-визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.1 с. 125 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 700 грн.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2

-визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.1 с. 125 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 700 грн.

Цим же вироком постановлено стягнути з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_11 1000 грн. з кожного та судові витрати за проведення судово-дастилоскопічної експертизи у розмірі 122 грн. 50 коп. з кожного на користь НДЕКЦ України в Миколаївській області

За вироком суду, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнані винуватими у тому, що 09 січня 2013 року близько 01 години, на автошляху Снігурівка Калинівка - Миколаїв на відстані 10 км. від с. Широке Снігурівського району Миколаївської області примусово зупинили автомобіль марки «ЗАЗ- DAEWOO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_11 . На ґрунті виниклої сварки між ОСОБА_11 , як таксиста з одного боку та ОСОБА_10 , як клієнта з іншого боку, умисно нанесли потерпілому близько шести ударів руками і ногами по різним частинам тіла, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на шиї, забій м`яких тканин голови, садна на правій нозі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В своїх апеляціях ОСОБА_10 та ОСОБА_9 просять вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким закрити провадження за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Вважають, що вирок суду постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказують на те, що самі висновки судово-медичних експертиз не доводять факт їх причетності до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 . Вважають, що ОСОБА_11 сам собі спричинив тілесні ушкодження, або вони утворилися в результаті падіння. Також зазначають, що ОСОБА_11 неодноразово змінював свої показання, на яких грунтується вирок і його показання протирічать висновку судово-медичної експертизи. Крім того, звертають увагу на те, що суд безпідставно відкинув інші докази, зокрема їх показання та відмовив у досліджені висновків судово - дактилоскопічної експертизи, чим на думку апелянтів порушив принцип змагальності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника на підтримку апеляції, думку прокурора, який просив вирок суду залишити без зміни, а апеляції обвинувачених без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши додатково надані прокурором докази, перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції є необгрунтованими і такими, які не підлягають задоволенню.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується дослідженими в ході судового розгляду та викладеними у вироку доказами.

Так, суд обґрунтував обвинувальний вирок показаннями потерпілого ОСОБА_11 , які безпосередньо сприймав під час судового засідання і якими встановлено, що 09 січня 2013 року близько 01 години ОСОБА_11 рухався на автошляху Снігурівка Калинівка - Миколаїв на своєму автомобілі марки «ЗАЗ- DAEWOO». За селом Широке його примусово зупинили ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які побили його руками і ногами по різним частинам тіла, спричинивши легкі тілесні ушкодження. Конфлікт стався через те, що він привіз ОСОБА_10 в м. Снігурівку і на прохання останнього повинний був його почекати та відвезти в м. Миколаїв. Через 15-20 хвилин він, не дочекавшись ОСОБА_10 , поїхав назад.

Є неспроможними твердження апелянтів про наявність протиріч в показаннях потерпілого ОСОБА_11 , які він давав під час досудового розслідування та судового розгляду.

У відповідності із вимогами ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Тому суд не досліджував показання потерпілого ОСОБА_11 , які він давав під час досудового розслідування, а обґрунтовано поклав в основу обвинувачення його показання, надані ним під час судового розгляду, оскільки вони узгоджувалися з іншими дослідженими судом доказами.

Так, потерпілий в ході судового розгляду стверджував, що тілесні ушкодження йому спричинили саме ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Самі обвинувачені не заперечували того, що в указаний потерпілим час та місці вони наздогнали ОСОБА_11 , який отримавши від ОСОБА_10 400 гривень за проїзд, не дочекався останнього у м. Снігурівка та поїхав в м. Миколаїв.

Тобто показання потерпілого та обвинувачених співпадають в тій частині, що саме 9.01. 2013 року близько 1. 00 год між ними мав місце конфлікт через те, що ОСОБА_11 , отримавши від ОСОБА_10 гроші в сумі 400 грн. за проїзд поїхав в м. Миколаїв, не дочекавшись останнього, на підставі чого суд зробив вірний висновок про виникнення неприязних стосунків між потерпілим з одного боку та обвинуваченими з іншого.

Суд вірно віднісся критично до показань ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які стверджували, що не били ОСОБА_11 , а тільки забрали у того гроші ОСОБА_10 .

Дослідивши дані судово медичних експертиз №3 від 9.01.2013 року, №3/1 від 12.02.2013 року та оцінивши їх у сукупності із показаннями потерпілого, який підтвердив їх і в ході слідчого експерименту від 20.02.2013 року (а.с.48-51), суд з огляду на узгодженість цих даних обгрунтовано визнав показання ОСОБА_11 достовірними.

Так, експертом встановлено, що у ОСОБА_11 малися тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на шиї, забій м`яких тканин голови, садна на правій нозі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Також експертом було встановлено, що ці ушкодження спричинені саме в строк та при обставинах, на які вказував потерпілий.

Крім того, експертом спростовуються твердження ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про те, що вказані тілесні ушкодження утворилися в результаті падіння.

Із висновку судово - медичної експертизи №3/1 від 12.02.2013 року убачається, що утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 в результаті падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню (асфальт) є неможливими, так як: розміри тілесних ушкоджень невеликі, що є характерними для дії предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, а не предметів з переважаючою контактуючою поверхнею, яким є дорожне покриття (асфальт); при падінні з положення стоячи на тверду поверхню травмуються коліна, лікті, кисті рук, плечі, частини обличчя або потилична частина голови, тобто ті ділянки тіла, які в першу чергу будуть контактувати з травмуючою поверхнею в силу їх анатомічного розташування. А у потерпілого тілесні ушкодження локалізуються на інших ділянках тіла - відносно захищених при падінні; тілесні ушкодження розташовані на різних і протилежних ділянках тіла - задня поверхня шиї, передньо-зовнішня поверхня ноги, верхня частина голови, а при падінні тілесні ушкодження розташовуються на одній поверхні тіла(передній, задній, чи бокових).

Виключити повністю вірогідність утворення вище вказаних тілесних ушкоджень від удару об поріг, двері, чи інші частини автомобіля неможливо, так як вони (чи їх частини) представляють собою травмуючі предмети з обмеженою контактуючою поверхнею. В такому разі, потерпілий, виходячи з автомобіля, повинен був би декілька разів вдаритися ногою об дверки, чи поріг, вдаритися головою об стійку, чи верхню частину дверей, та ще й вдаритися об щось задньою поверхнею шиї та спиною. При умові, що він не завдавав сам собі ударів, та не знаходився під дією алкоголю чи яких-небудь психотропних речовин, які порушують координцію рухів, це є малоймовірним.

З огляду на наведене, є надуманими доводи ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і щодо того, що ОСОБА_11 спричинив собі сам тілесні ушкодження, оскільки вони нічим не підтверджуються.

Крім того, досліджені додатково надані прокурором висновки судово-дактилоскопічних №12 від 24.01.2013 року і №28 від 21.02.2013 року про відсутність слідів пальців рук ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на поверхні автомобіля ОСОБА_11 не підтверджують твердження апелянтів про відсутність їх вини у вчиненні інкримінованого їм злочину, оскільки є інші достатні докази у даному кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов правильного висновку про спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 саме ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обгрунтованого висновку, що своїми протиправними діями ОСОБА_10 та ОСОБА_9 умисно спричинили легкі тілесні ушкодження ОСОБА_11 і вірно кваліфікував їх дії за ч.1 ст.125 КК України.

Таким чином, даний висновок суду грунтувався на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Визначаючи покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував вчинення ними злочину невеликої тяжкості вперше, дані про особу обвинувачених, які раніше не судимі, за місцем проживання, а ОСОБА_10 і за місцем роботи характеризуються позитивно і призначив покарання у виді штрафу у визначеному розмірі в межах санкції ч.1 ст. 125 КК України, яке на думку колегії суддів є необхідним й достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

При вивченні матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не вбачає суттєвих порушень кримінально - процесуального закону, які б перешкодили суду постановити законний та обґрунтований вирок.

З огляду на наведене, підстав для скасування вироку суду та закриття кримінального провадження, про що просили апелянти, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 407 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04.04.2013 року відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_9 - без зміни.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення,

Головуюча

Судді