Дата документу Справа № 332/1408/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/1408/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1385/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 389 ч. 2 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

секретаря ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7
розглянула в м. Запоріжжі у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, офіційно не працевлаштованого, має повну середню освіту, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого 15.12.2014р. Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.125 ч.1 КК України до 160 годин громадських робіт,

засуджено за ст.389 ч.2 КК України на 2 роки 10 місяців обмеження волі.

На підставі ст.71 ч.1 КК України до призначеного покарання повністю приєднано не відбуте покарання за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 15.12.2014 року у вигляді 160 годин громадських робіт, що за ст.72 КК України відповідає 20 дням обмеження волі, визначивши обвинуваченому покарання у вигляді 2 років 10 місяцям та 20 днів обмеження волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку - один рік, не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки - періодично з`являтись на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції та буде повідомляти її про зміну місця проживання.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу не обирався.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014р. за ч.1 ст.125 КК України засуджений до покарання у вигляді 160 годин громадських робіт.

Засуджений ОСОБА_7 23.01.2015р. поставлений на облік в Заводському МРВ КВІ УДПтС України в Запорізькій області та 30.01.2015р. інспектором ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання. Але, в період часу з 07.02.2015р. по 13.03.2015р. ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт, достовірно знаючи про те, що він зобов`язаний виконувати покарання у виді 160 годин громадських робіт, систематично порушуючи порядок та умови відбування даного виду покарання, будучи попереджений 04.02.2015р., 24.02.2015р., 12.03.2015р. про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання вигляді громадських робіт за ст.389 КК України до виконання громадських робіт не приступив та продовжував ухилятися від відбування призначеного судом покарання.

Станом на 13.03.2015р. ОСОБА_7 відбув 16 годин громадських робіт.

В апеляційній скарзі прокурор прокуратури Заводського району м.Запоріжжя вказує на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, та призначити покарання у вигляді 2 років 10 місяців обмеження волі, на підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання повністю приєднати не відбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014р. у вигляді 144 годин громадських робіт, що за ст.72 КК України відповідає 18 дням обмеження волі та остаточно призначити покарання у вигляді 2 років 10 місяців 18 днів обмеження волі.

В апеляційній скарзі заступник прокурора прокуратури Запорізької області вказує на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості скоєних злочинів та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 389 КК України у вигляді 1 місяця 15 днів арешту. Відповідно до ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014р. та остаточне покарання призначити у вигляді 2 місяців арешту. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який повністю підтримав апеляцію заступника прокурора області, а апеляцію прокурора прокуратури Заводського району м. Запоріжжя часково, обвинуваченого ОСОБА_7 , який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, останнє слово обвинуваченого, розглянувши матеріали справи та дослідивши посилання, що наведені в апеляціях, колегія суддів вважає, що апеляція заступника прокурора області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винність ОСОБА_7 у вчиненні зазначених вище злочинів та юридична кваліфікація його дій відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються наведеними у вироку доказами і ніким не оспорюється.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_7 свою провину у пред`явленому обвинувачені визнав повністю, щиро покаявся, підтвердив обставини вчинення злочину, викладені в обвинувальному акті.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорювали всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження в цій частині інших доказів по справі.

Суд вважав доведеним пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 та правильно кваліфікував дії останнього за ст. 389 ч.2 КК України за ознаками ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд враховав:

*ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості;

*дані про особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується задовільно;

*обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину;

*обставини, що обтяжують покарання судом не встановлено.

З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку відносно допустимості та доцільності призначення покарання у вигляді обмеження волі.

Окрім того, суд, враховуючи розкаяння обвинуваченого, те, що він має певні матеріальні труднощі, що стали також причиною його ухилення від відбування покарання, прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання у відповідності до ст.ст. 75, 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з доводами, наведеними в апеляційних скаргах прокурорів в частині необгрунтованости застосування судом положень ст. 75 КК України стосовно ОСОБА_7 .

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003р. № 7, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до вимог ст. 71 КК України та п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. "Про практику призначення судами кримінального покарання" за сукупністю вироків покарання призначається, коли особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин.У такому випадку суд, до покарання за новим вироком повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. и
Відповідно до п.4 ч.1 ст.72 КК України одному дню обмеження волі обо арешту відповідають 8 годин громадських робіт (160 годин : 8 = 20 днів обмеження волі). 0
Як вбачається із сформульованого обвинувачення, яке визнане судом доведеним, ОСОБА_7 з призначених йому громадських робіт відпрацював 16 годин, тобто невідбута частина покарання становить 144 години, або 18 днів обмеження волі або арешту.
Приймаючи рішення про призначенні покарання за сукупністю вироків відповідно до ст.71 КК України суд в резолютивній частині вироку вказав на повне приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, однак фактично приєднав і покарання, яке вже було відбуте.
Окрім того, колегія суддів вважає що судом необгрунтовано прийнято рішення про можливість виправлення обвинуваченого без призначення реального покарання та можливість застосування щодо нього положень ст.75 КК України.
Обираючи ОСОБА_7 міру покарання та обґрунтовуючи можливість звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК України, суд врахував що обвинувачений визнав себе винним, розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину.
Разом з цим, судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 ухилявся від виконання покарання, визначеного вироком від 15.12.2014р., та не вживав заходів до його виконання ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду.
За таких обставин, суд, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання, тим самим фактично звільнив його й від відбування покарання у вигляді громадських робіт, яке підлягає реальному виконанню, що суперечить меті призначення покарання.
Суд, з урахуванням обставин справи та даних про особу винного, мав обговорювати питання про можливість призначення менш суворого з видів покарання, передбачених санкцією ч.2 ст.389 КК України, оскільки застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України не сприятиме його перевихованню, так як він, вчинивши кримінальне правопорушення проти правосуддя, вже ухилився від виконання покарання, призначеного йому раніше.
Крім того, судом був порушений викладений у ч. 4 ст. 71 КК України принцип щодо необхідності призначення за сукупністю вироків покарання, яке має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, тобто, у даному випадку, реальним.
Характер вчиненого ОСОБА_7 злочину у вигляді ухилення від призначеного судом покарання вказує на те, що належних висновків він для себе не робить, та на шлях виправлення становитись не бажає.
З огляду на викладене вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості скоєних злочинів та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.
З урахуванням положень ст. 404 КПК України колегія суддів не обговорює питання про зазначення судимостей ОСОБА_7 у вступній частині вироку.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу прокурора прокуратури Заводського району міста Запоріжжя задовольнити частково.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2015 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК України у вигляді 1 місяця 15 днів арешту.
Відповідно до ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2014р. та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 2 місяців арешту.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді: 1. 2. 3.