АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1610/15 Справа № 192/999/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю прокурора- ОСОБА_6
засудженого- ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську за матеріалами кримінального провадження апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року, відносно засудженого:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, раніше судимого, за останнім вироком:
-05 червня 2007 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.121 КК України, ч.3 ст.289 КК України, ч.2 ст.185 КК України, ст.70 КК України до 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього, особисто засудженому належного майна,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції та доповненнях до неї /а.с.34-35, 42-43/ засуджений ОСОБА_7 , якому відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, просить переглянути ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року, скасувати останню та звільнити його умовно-достроково на підставі ст.81 КК України. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги, що він в період відбування покарання змінив своє ставлення до людей та праці, в попередній установі мав шість заохочень та одне на даний момент, стягнень не має. Крім того засуджений звертає увагу, що в нього є двоє неповнолітніх дітей- 2006 року народження та 2013 року народження, а також дружина, яка має захворювання. Між тим, ОСОБА_7 акцентує, що офіційно він не працевлаштований, але завжди допомагав та допомагає установі, чим підтверджує характеристиками та довідками, які знаходяться в матеріалах провадження.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 просив задовольнити його апеляційні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в апеляції.
Прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції прохав ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення, оскільки на даний час немає підстав вважати, що своєю поведінкою за весь час відбування покарання засуджений довів своє виправлення.
Відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженому ОСОБА_7 , суд першої інстанції у своїй ухвалі зазначив, що хоча засуджений згідно довідки про заохочення та стягнення і мав заохочення, які застосовувалися щодо нього в попередній установі відбування покарання, в останнє 31 березня 2014 року, однак в Солонянській ВК № 21 не працював, мав лише одне заохочення 23 квітня 2015 року, тому не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши доводи апеляції та матеріали справи, надавши сторонам слово в дебатах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення може бути застосоване, якщо засуджений своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Як витікає зі змісту вказаної статті кримінального закону умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, а умовно-достроковому звільненню підлягають лише ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, для цього всі дані про особу беруться в сукупності.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у с кожному злочині.
Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом покарання.
Як вбачається з довідки /а.с.8/ та характеристики /а.с.9/, досліджених судом першої інстанції, що хоча засуджений ОСОБА_7 за період перебування у Рівненській ВК № 56 стягнень не мав, шість разів заохочувався, однак з 29 січня 2015 року, знаходячись у Солонянській ВК № 21, не працевлаштований, характеризується посередньо, має одне заохочення, до виконання вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі та в реалізації програм диференційованого впливу, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, не бере участь у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність, внаслідок чого 11 червня 2014 року комісією установи засудженому було відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким; відповідно до витягу з протоколу № 92 від 05 червня 2015 року комісією установи ОСОБА_7 було відмовлено у застосуванні ст.81 КК України, з однієї ж і тієї ж самої підстави- як особі що не стала на шлях виправлення /а.с.8/, що в сукупності з іншими даними, які характеризують особу засудженого, зазначеними судом першої інстанції в ухвалі, підтверджують висновок суду про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення.
Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 від 15 червня 2015 року про умовно-дострокове звільнення останнього, з дотриманням вимог ст.81 КК України, прийняв законне та справедливе рішення, обґрунтовано пославшись у своїй ухвалі на те, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці за весь період відбування покарання не довів свого виправлення, з чим погоджується й колегія суддів.
Тому, з урахуванням вище викладеного, колегія суддів не вбачає підстав до скасування ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року суду та задоволення апеляції засудженого ОСОБА_7 .
На підставі наведеного вище, керуючись ст.81 КК України, ст.404 КПК України, п.1) ч.1 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року, відносно засудженого ОСОБА_7 , якою відмовлено останньому в задоволенні клопотання від 15 червня 2015 року про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання- залишити без змін.
Апеляцію засудженого ОСОБА_7 на вказану ухвалу- залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4