У Х В А Л А

Іменем України

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 29 грудня 2015 року заяву захисника засудженого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_9 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

вироком Апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2012 року ОСОБА_3 засуджено за частиною третьою статті 149 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 15, частиною третьою статті 149 КК до позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною п'ятою статті 27, частиною третьою статті 301 КК до позбавлення волі на строк п'ять років із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виготовленням, збутом і розповсюдженням кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, на строк три роки з конфіскацією порнографічних предметів, кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, матеріалів їх виготовлення, розповсюдження та демонстрації; за частиною другою статті 15, частиною п'ятою статті 27, частиною третьою статті 301 КК до позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виготовленням, збутом і розповсюдженням кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, на строк два роки з конфіскацією порнографічних предметів, кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, матеріалів їх виготовлення, розповсюдження і демонстрації.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_3 визначено у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виготовленням, збутом і розповсюдженням кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, на строк три роки з конфіскацією порнографічних предметів, кіно- і відеопродукції, комп'ютерних програм, матеріалів їх виготовлення, розповсюдження і демонстрації.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2013 року зазначений вирок щодо ОСОБА_3 в порядку статті 395 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року) змінено, звільнено його на підставі статті 49, частини п'ятої статті 74 КК від покарання, призначеного за частиною п'ятою статті 27, частиною третьою статті 301, частиною другою статті 15, частиною п'ятою статті 27, частиною третьою статті 301 КК; на підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених частиною третьою статті 149, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 149 КК визначено вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виготовленням, збутом і розповсюдженням кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, на строк три роки з конфіскацією порнографічних предметів, кіно- та відеопродукції, комп'ютерних програм, матеріалів їх виготовлення, розповсюдження і демонстрації.

У решті вирок щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

Захисник Сірик Є.В. звернувся до Верховного Суду України із заявою, у якій порушує питання про перегляд вироку Апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2013 року щодо ОСОБА_3 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 400-12 КПК 1960 року, у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на нове розслідування.

Наводячи доводи на підтвердження цієї підстави, захисник Сірик Є.В. вказував на ігнорування судом касаційної інстанції при перегляді справи в касаційному порядку вимог кримінально-процесуального закону, а саме частини першої статті 334 КПК 1960 року, у якій сформульовані вимоги до мотивувальної частини обвинувального вироку. На підтвердження своїх суджень захисник долучив до заяви ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2013 року та від 15 травня 2014 року, відповідно до яких були скасовані ухвали апеляційних судів, і в одному випадку справу направлено на новий апеляційний розгляд через порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 377 КПК 1960 року (ухвала від 15 травня 2014 року), а в іншому справу направлено прокурору на нове розслідування через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону (ухвала від 22 жовтня 2013 року).

Ухвалою судді Верховного Суду України від 20 листопада 2015 року захисника ОСОБА_9 повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статті 448 КПК і встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 21 грудня 2015 року.

В ухвалі зазначалось, що долучені до заяви захисника порівнювані рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2013 року і від 14 травня 2014 року отримані захисником не з Єдиного державного реєстру судових рішень, а мають невідоме походження (не знеособлені та не містять підписів суддів), що позбавляє можливості суд вважати їх достовірними та розглянути по суті клопотання захисника про поновлення строку на подання заяви.

Крім цього, захисник порушував питання про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_3 з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 1 частини першої статті 400-12 КПК 1960 року), а мотивував свої вимоги недотриманням судом касаційної інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_3 вимог кримінального процесуального закону і посилався на порівнювані рішення, які стосуються саме недотримання вимог КПК.

Також захиснику при виправленні недоліків заяви, було запропоновано звернути увагу і на те, що пунктом 2 частина перша статті 445 КПК була доповнена згідно з Законом України від 12 лютого 2015 року «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року. Відтак, пункт 2 частини першої статті 445 КПК за загальним правилом щодо дії кримінального процесуального законодавства в часі підлягає застосуванню саме з цієї дати. Тобто, перегляду з цієї підстави підлягають судові рішення суду касаційної інстанції постановлені 28 березня 2015 року і пізніше.

21 грудня 2015 року від захисника ОСОБА_9 на виконання вимог ухвали судді Верховного Суду України надійшла уточнена заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК та долучені до заяви рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року та від 30 вересня 2015 року, на які здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК.

Крім цього, захисник заявляє клопотання про поновлення строку для подання заяви.

Заслухавши доповідача, вивчивши заяву, матеріали провадження, колегія суддів вважає, що заява є необґрунтованою і підстав для допуску справи до провадження немає.

Клопотання захисника про поновлення строку для подання заяви є зайвим, оскільки одне із доданих ним до уточненої заяви рішення суду касаційної інстанції, на яке здійснюється посилання, постановлено 30 вересня 2015 року, а заява подана захисником до Верховного Суду України 16 листопада 2015 року, тобто у встановлений частиною першою статті 447 КПК строк.

Що стосується суті поданої заяви, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Аналіз уточненої заяви свідчить про те, що, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, тобто підставу, передбачену пунктом 1 частини першої статті 400 - 12 КПК 1960 року (пункт 1 частини першої статті 445 КПК), захисник мотивує свої вимоги недотриманням судом касаційної інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_3 вимог кримінального процесуального закону і посилається на порівнювані рішення, які стосуються саме недотримання вимог КПК.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 1 липня 2015 року рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_2 було скасовано у зв'язку з недотриманням апеляційним судом вимог частини другої статті 419 КПК, що касаційним судом визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону відповідно до вимог статті 412 КПК.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року також скасовані рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 у зв'язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Жодного рішення суду касаційної інстанції, яке б підтверджувало посилання захисника на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального закону до заяви не долучено.

Отже, захисник, хоча і посилається на пункт 1 частини першої статті 445 КПК, фактично порушує питання про допуск справи до провадження у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, тобто кримінальної процесуальної норми та з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК.

17 грудня 2015 року Верховним Судом України висловлена правова позиція з приводу дії кримінального процесуального законодавства в часі, яка полягає у наступному (справи № 5-187кс15, № 5-205кс15).

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, за загальним правилом пункт 2 частини першої статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VIII підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше.

Таке правозастосування відповідатиме практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

На момент постановлення 3 грудня 2013 року оскаржуваної ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо ОСОБА_3 стаття 445 КПК не передбачала такої підстави для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, як неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Право на звернення до Верховного Суду України про перегляд судових рішень із зазначеної підстави виникло з набранням чинності 28 березня 2015 року Законом № 192-УІІІ, яким статтю 445 КПК було викладено в новій редакції, що розширила коло підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України. Перегляд остаточних судових рішень, постановлених до набрання чинності Законом № 192-УІІІ, на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК у редакції указаного Закону ставить під сумнів прогнозованість та стабільність судових рішень, ухвалених за відповідною процедурою, що з огляду на принцип правової визначеності є неприпустимим.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2013 року щодо ОСОБА_3 не може бути предметом перегляду Верховного Суду України на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК.

Отже, заява ОСОБА_9 є необґрунтованою, а тому немає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 444, 445, 446, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити адвокату ОСОБА_9 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо ОСОБА_3.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8