Справа № 9-25 2007
ПОСТАНОВА
ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

24 січня 2007 року Івано-Франківський

міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Поповича С. С з участю
секретаря Черкес У.О.

прокурора Ільницького М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Івано-Франківську скаргу ОСОБА_1на постанову старшого слідчого
прокуратури Івано-Франківської області Сепик О.М. від 30 грудня 2005 року про
закриття кримінальної справи №
162-0152 порушеної прокуратурою Львівської області за ст.. 166 ч.З
КК України ( в редакції 1960 року ) за фактом перевищення службових повноважень
працівниками ВШР та ПСО «Сокіл» УБОЗ УМВСУ в Львівській області під час
застосування табельної вогнепальної зброї, -

установив:

ОСОБА_1
звернувся до суду зі скаргою у якій просить скасувати вказану вище постанову
слідчого мотивуючи свою позицію по суті тим, що дана кримінальна справа вже
протягом кількох років неодноразово закривається незважаючи на те, що після
скасування аналогічних попередніх постанов слідчих судами орган досудового
слідства знову виніс аналогічну по суті постанову. Зазначає, що слідчий в
даному випадку теж не дав належної оцінки зібраним доказам. Виклав ті чи інші
обставини які на його думку слід було врахувати при проведенні досудового слідства,
але фактично це не було враховано. Більш конкретно позиція викладена у поданій
скарзі та доповненні до неї.

Вислухавши ОСОБА_1, представників прокуратури Івано-Франківської області, вивчивши
матеріали скарги та матеріали кримінальної справи, постанова про закриття якої
оскаржується, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні скарги слід
відмовити виходячи з наступного.

Основа позиції
ОСОБА_1 викладена у його скарзі зводиться до того, що він зосереджується не
стільки на доведенні незаконності оскаржуваної постанови слідчого, як фактично
викладає свою позицію про те, що на його думку його син ОСОБА_2 не вчинив ніяких
неправомірних діянь, що ті його дії про які йдеться по матеріалах справи
вчинялись ним у зв'язку з тими чи іншими обставинами і ніяк не були направлені
на вчинення протиправних діянь передбачених Кримінальним Кодексом України. Не
дано належної оцінки діям Бурковської. Що
обставини були не такі як це вважає орган досудового слідства. Тобто, в
основному оскаржує позицію органу досудового слідства про причетність сина до
вчинення неправомірних діянь та посилається на ряд на його думку протиріч з
приводу того був чи ні у його покійного сина у той день пістолет.

В той же час
суть постанови, що оскаржується, є в тому, що слідчий, оцінюючи зібрані органом
досудового слідства докази повинен був прийти до переконання, що вони є
достатніми для того щоб пред'явити конкретне обвинувачення тим чи іншим особам
у вчиненні злочину передбаченого ст.. 166 ч.З КК України ( в редакції 1960 року ) за фактом по

якому було порушено кримінальну справу - перевищення
службових повноважень працівниками ВШР та ПСО «Сокіл» УБОЗ УМВСУ в Львівській
області під час застосування табельної вогнепальної зброї. Тому вирішуючи
скаргу ОСОБА_1 слід виходити з того чи зібрано органом досудового слідства
достатньо достовірних доказів для того щоб пред'явити працівнику міліції Окілко
А. чи іншому працівнику міліції обвинувачення за вказаню статтею КК України. І
чи міг та чи повинен був слідчий зібрати ще і інші додаткові докази, чи зробив
він все необхідне та можливе в цьому питанні.

Матеріали кримінальної справи
підтверджують наступне.

З постанови
прокурора відділу прокуратури Львівської області від 31 березня 1999 року вбачається,
що 04 березня 1999 року біля 14 год. 20 хв. під час
затримання працівниками УБОЗ УМВСУ у Львівській області в м. Миколаєві по вул..
Зеленій, 71»Б» ОСОБА_2 була застосована табельна вогнепальна зброя внаслідок
чого останній отримав поранення та на місці
події помер. Вогнепальна зброя була застосована після того як ОСОБА_2
намагався здійснити постріл зі зброї яку мав при собі. Вказано, що з матеріалів
вбачається, що ряд обставин застосування зброї відносно ОСОБА_2 неможливо повно
і об'єктивно перевірити в ході дослідчої перевірки, а тільки слідчим шляхом, а
тому прокурором і було порушено дану справу (том 1, а.с. 1 ).

Кримінальну
справу порушено не проти конкретної особи, а за вказаним фактом. Раніше
виносилась постанова про відмову у порушенні кримінальної справи щодо
конкретної особи - ст., сержанта
міліції Окілко А., але вона була скасована (том 1,
а.с. 1).

Тобто, вже при
порушенні даної кримінальної справи мались дані про те, що у покійного ОСОБА_2
в момент тих подій про які йдеться по справі була зброя, в цьому ніхто не
сумнівався. Справу ж порушили з метою отримання в подальшому більш об'єктивних доказів на підставі яких можна було з
зробити достовірний висновок про те є чи ні в діях тих чи інших працівників
міліції ознаки вказаного вище злочину. Такі докази дійсно можна було отримати
та перевірити тільки шляхом проведення відповідних слідчих дій. Що і стало
виконуватись і виконувалось протягом більше семи років.

Ст.. 94 КПК України передбачає, що приводами для порушення кримінальної справи є ті
обставини, що перераховані у цій статті.

У ст.. 98 КПК України зазначається, що при
наявності приводів і підстав, зазначених у ст.. 94 цього Кодексу орган досудового слідства, орган дізнання
зобов'язані винести постанову про порушення кримінальної справи, після чого
справа направляється за підслідністю.

У семи томах
кримінальної справи зібрано десятки доказів ( пояснень, протоколів допитів, оглядів і т.д. ). Аналіз цих
доказів дає підстави прийти до висновку, що органом досудового слідства, постанова якого оскаржується, зібрано всі можливі
докази які реально і достовірно можна було отримати на час проведення
слідства ст., слідчим
Сепик О. для того щоб після робити відповідний висновок про те є чи ні підстави
для пред'явлення конкретного та
обґрунтованого обвинувачення тому чи іншому працівнику міліції у зв'язку з вказаним
вище.

В оскаржуваній
постанові слідчий, даючи перелік дій проведених по справі за весь період
починаючи з події 04 березня 1999 року, та
зазначаючи ті докази які були здобуті органом досудового слідства ( як до нього так
і ним поскільки не тільки докази зібрані останнім зі слідчих, що проводили
слідство слід брати за основу )
прийшов до висновку про те, що помічник оперуповноваженого ВШР «Сокіл» УБОЗ
УМВС в Львівській області Окілка А.О. застосував вогнепальну зброю як крайній
захід згідно п.5 ст. 15 Закону
України «Про міліцію», тобто для затримання озброєної особи, котра погрожувала
застосуванням зброї, і що реально загрожувало життю та здоров'ю інших
працівників міліції і що відповідно до вимог цього ж Закону для застосування
зброї у такому випадку не повинна в обов'язковому порядку передувати наявність
інформації про злочинну діяльність озброєної особи, що погрожуючи зброєю,
затримується працівниками міліції, що зібрані в справі докази у своїй
сукупності повністю засвідчують правомірність застосування помічником

оперуповноваженого
ВШР та ПСО "Сокіл" УБОЗ УМВС України у Львівській області
Окілко А.О. табельної вогнепальної зброї відносно ОСОБА_2. Навів докази котрі
на його думку підтверджують той факт, що у
покійного ОСОБА_2 був у той час пістолет. Зазначив, що органом
досудового слідства не здобуто доказів, які б свідчили про перевищення ним
своїх службових повноважень при затриманні ОСОБА_2 та застосуванні відносно
нього табельної вогнепальної зброї, внаслідок чого останній помер. Окілка А.О.
на думку слідчого діяв адекватно ситуації, що склалася у даному випадку.
Можливості відшукання додаткових доказів, які б підтверджували або заперечували
дії Окілки А.О., досудовим слідством вичерпано.

У семи томах
кримінальної справи зібрано десятки доказів ( пояснень, протоколів допитів, оглядів і т.д. ). Аналіз цих
доказів дає підстави прийти до висновку, що органом досудового слідства дійсно
зібрано всі можливі достовірні докази для того щоб визначитись у тому є чи ні в
діях працівників міліції ознаки злочину передбаченого ст.. 166 ч.З КК України. І на даний час, коли пройшло вже скоро
вісім років з часу тих подій про які йдеться по справі, слідчий і не може
достовірно встановити ті чи інші додаткові обставини, зібрати ті чи інші
додаткові докази. І якщо у заявника і є той чи інший сумнів щодо вчинення чи ні
тим чи іншим працівником міліції того чи іншого діяння, сумніви щодо
показань тих чи інших свідків, а органом досудового слідства з цього приводу не
здобуто достовірного доказу, то будь-який
сумнів слід тлумачити у користь обвинувачуваного. У ст.. 62 Конституції України прямо сказано : «Усі сумніви
щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь». Щоб пред'явити
обвинувачення слідчий повинен мати докази які вважає такими, що достовірно
підтверджують винність обвинувачуваного. Якщо ж слідчий таких доказів не має,
то порушену кримінальну справу він повинен закрити. Тому з позицією слідчого
слід погодитись.

Суд не вважає за
необхідне повторювати той аналіз доказів які наведено слідчим і тому обмежується загальною оцінкою тих доказів
котрі зібрані органом досудового слідства.

Головне питання
яке повинен був вирішити слідчий :
є чи ні достовірні докази вчинення зазначеного злочину. Якщо таких доказів
немає чи є як це вказує ОСОБА_1 сумніви, то обвинувачення у вчиненні такого
злочину буде необ'єктивним. Працівники міліції виконували свою роботу
відповідно до посадових обов'язків і відповідно до Закону мають право в тому
числі і для застосування зброї. Достовірних доказів дійсно незаконного
застосування працівниками міліції зброї органом досудового слідства не
отримано.

Всі інші
обставини про які вказується по скарзі при таких обставинах не можуть мати
суттєвого значення з приводу суті оскаржуваною постанови ( вчинив чи ні
Окілко А. чи інший працівник міліції дії,
що підпадають під ознаки ст.. 166 ч.З КК України в редакції 1960 року).

Відповідно до
змісту ст.. 236-6 КПК
України розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінальної справи суд
залежно від того чи були при закритті справи виконані вимоги статей 213 і 214 цього Кодексу
приймає відповідне рішення.

Ст.. 213 КПК України
передбачає, що справа закривається :
1) при наявності підстав, зазначених у статті 6 цього Кодексу, 2)
при недоведеності участі обвинувачуваного у вчиненні злочину.

У ст.. 214 КПК України
зазначається, що слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім
даних передбачених у ст..
130 цього Кодексу вказує і інші перераховані дані які витікають з такого
рішення, надсилає відповідним особам копію такої постанови.

Ст.. 130 КПК України
передбачає, що у постанові зазначається місце і час її складання, посада особи,
що виносить постанову, її прізвище, справа, в якій провадиться слідство, і обґрунтування прийнятого рішення, а
також стаття цього Кодексу, на підставі якої прийнято рішення.

Як вбачається з тексту постанови яка оскаржується вимоги ст., ст.. 214,
130 КПК України дотримано. ОСОБА_1 з цього
приводу не вбачає підстав у незаконності винесеної постанови. Дотримано і
вимог ст., 213 КПК України.

Досліджені
судом докази дають підстави прийти до висновку про те, що старший слідчий слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської
області О.Сепик давши перелік отриманих в ході досудового
слідства по справі всіма слідчими котрі проводили розслідування по справі дав правильну оцінку зібраним доказам і прийшов до
правомірного висновку" про те, що немає підстав для пред'явлення
конкретного обвинувачення яке підтверджувалось би дійсно
достовірними доказами які давали б підстави прийти до висновку про те, що ті чи інші працівники міліції, зокрема, старший сержант
міліції Окілко А.О., вчинили кримінально карані
діяння передбачені ст.. 166 ч.З КК України ( в редакції 1960 року ). Тому суд не вбачає підстав для визнання постанови незаконною та для її скасування.

На підставі наведеного, ст. .ст. 213-214 КПК України, керуючись ст. 236-6 КПК України, суд -

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1про скасування постанови старшого слідчого прокуратури Івано-Франківської області Сепик О.М. від 30 грудня 2005 року про закриття кримінальної
справи № 162-0152 порушеної прокуратурою Львівської області за ст.. 166 ч.З КК України (в редакції 1960 року)
за фактом перевищення службових повноважень працівниками ВШР та ПСО
«Сокіл» УБОЗ УМВСУ в Львівській області під час застосування
табельної вогнепальної зброї - відмовити.

На постанову протягом семи діб з моменту її проголошення може бути подана апеляція до судової палати в кримінальних справах
апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський
міський суд.