ПОСТАНОВА

судового засідання

27.12.2013 року Франківський районний суд
м. Львова в складі:

головуючого-судді:
Козюренко Р.С.

при секретарі:
Потюк В.М.

з участю прокурора:
Лучківа Ю.В.

захисника:
ОСОБА_1

та підсудного:
ОСОБА_2

розглянувши матеріали кримінальної
справи про звинувачення ОСОБА_2 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.2
ст.186 КК України,-

в с т а н о в и в:

Захисник підсудного у судовому
засіданні звернулися до суду із
клопотанням про повернення
кримінальної справи про обвинувачення
ОСОБА_2 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.186 КК України
прокурору Франківського району м.
Львова для проведення додаткового
розслідування через неповноту та
неправильність досудового слідства, в
тому числі істотні порушення
кримінально-процесуального закону.
Так, захисник покликаються на те, що в
ході судового слідства з'ясовано, що
проведене досудове слідство було
неправильним і неповним, не зважаючи на
вжиті судом заходи, ця неповнота та
неправильність не може бути усунута в
судовому засіданні.

Прокурор вважає, що підстав для
задоволення клопотання про повернення
кримінальної справи на додаткове
розслідування немає та просить у
задоволенні такого відмовити.

У судовому засіданні підсудний
підтримав клопотання захисника та
просить таке задовольнити.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши заперечення прокурора,
підсудного та його захисника, котрі
підтримали направлення справи на
додаткове розслідування, суд приходить
до висновку, що кримінальну справу слід
скерувати для провадження додаткового
розслідування.

В силу вимог до вимог ст. 281 КПК України,
повернення справи на додаткове
розслідування з мотивів неповноти або
неправильності досудового слідства
може мати місце лише тоді, коли ця
неповнота або неправильність не може
бути усунута у судовому засіданні.

Ст. 65 КПК України передбачено, що
доказами в кримінальні справі є всякі
фактичні дані, на підставі яких у
визначеному законом порядку орган
дізнання, слідчий і суд встановлюють
наявність або відсутність
суспільно-небезпечного діяння,
винність особи, яка вчинила це діяння,
та інші обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи. Ці
дані встановлюються: показання свідка,
показаннями потерпілого, показаннями
підозрюваного, показаннями
обвинуваченого, висновком експерта,
речовими доказами, протоколами слідчих
і судових дій, протоколами з
відповідними додатками, складеними
уповноваженими органами за
результатами оперативно-розшукових
заходів, та іншими документами.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 11.02.2005 №2
«Про практику застосування судами
України законодавства, що регулює
повернення кримінальних справ на
додаткове розслідування» передбачено,
що повернення справи на додаткове
розслідування зі стадії судового
розгляду справи допускається лише з
мотивів неповноти або неправильності
досудового слідства. Досудове слідство
визнається неповним, якщо під час його
провадження всупереч вимогам статей 22
і 64 КПК не були досліджені або були
поверхово чи однобічно досліджені
обставини, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи (не
були допитані певні особи; не
витребувані й не досліджені документи,
речові та інші докази для
підтвердження чи спростування таких
обставин; не досліджені обставини,
зазначені в ухвалі суду, який повернув
справу на додаткове розслідування,
коли необхідність дослідження тієї чи
іншої з них випливала з нових даних,
установлених при судовому розгляді; не
були з'ясовані з достатньою повнотою
дані про особу обвинуваченого; тощо).
Неправильним досудове слідство
визнається в разі, коли органами
досудового слідства при вчиненні
процесуальних дій і прийнятті
процесуальних рішень були неправильно
застосовані або безпідставно не
застосовані норми
кримінально-процесуального чи
кримінального закону і без усунення
цих порушень справа не може бути
розглянута в суді.

В силу змісту ст. 22 КПК України саме
орган досудового розслідування
зобов'язаний вжити всі передбачені
законом заходи для повного, всебічного
та об'єктивного дослідження обставин
справи, при цьому обов'язок доказування
покладається на слідчого.

Відповідно до вимог ст. 64 КПК України
доказуванню у кримінальній справі
підлягають: подія злочину, винуватість
обвинуваченого у вчиненні злочину і
мотиви злочину, обставини, що впливають
на ступінь тяжкості, характер і розмір
шкоди, завданої злочином.

Згідно ч. 2 ст. 368 КПК України досудове
слідство у всякому разі визнається
неповним, коли не були допитані певні
особи, не були витребувані і досліджені
документи, речові та інші докази для
підтвердження чи спростування
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи.

Будучи допитаним в якості
підозрюваного та обвинуваченого,
ОСОБА_2 пояснив, що у зазначений
досудовим слідством час знаходився у
іншому місці.

Як вбачається із Журналу обліку
відвідувачів та запрошених
Франківського PB ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області, зокрема за № 901
міститься запис про відвідування
потерпілою ОСОБА_3 у статусі «заявник»
Франківського райвідділу міліції ще в
день події злочину 02.07.2011 року о 15.50 год.
Однак, як на досудовому слідстві, так і
в суді потерпіла категорично
стверджувала, що в день вчинення
злочину у міліцію не зверталась, однак
із заявою про вчинення злочину
звернулась в міліцію через два дні, а
саме 04.07.2011 року, а не в день звернення в
PB у статусі «заявник».

Поясненнями ОСОБА_2, даних ним в
судовому засіданні 13.03.2012 року, у
Франківський PB він приїхав самостійно
04.07.2011 року близько 10.30-11 год. за
телефонним дзвінком ДІМ ОСОБА_4
Зазначені покази підсудного
підтверджуються роздруківкою його
дзвінків, з якої вбачається вхідний
дзвінок з номеру « НОМЕР_1» (належного
ОСОБА_4) 04.07.2011 року о 10.38 год.

Будучи допитаним в суді, свідок ОСОБА_4
пояснив, що йому був відомий номер
телефону підсудного. Час від часу
ОСОБА_4 викликав ОСОБА_2 на бесіди до
свого опорного пункту на вул. Пулюя, 3а.
Слід зазначити, що зі слів свідка
ОСОБА_4 04.07.2011 року він перебував у
відпустці. Захист вважає, що дзвінок
ОСОБА_4 в період його перебування у
відпустці про виклик ОСОБА_2 до
Франківського РВ, а не до опорного
пункту, як раніше, свідчить ні про що
інше, як про намір затримати його за
начебто вчинення злочину. Ці події, на
погляд захисту, можна пояснити тим, що
ОСОБА_3 після звернення в РВ із
повідомленням про вчинення злочину
утримувалась від написання та фіксації
письмової заяви, аж доки працівники
міліції не «призначать» винну у
вчиненні злочину особу, задля
уникнення обліку нерозкритого злочину.

Слід звернути увагу на вхідні дзвінки
до потерпілої із номеру працівника
міліції Микитина Романа о 13.03 та 14.09
год., у час ОСОБА_2 вже знаходився в
райвідділі. Захист переконаний, що саме
у цей час ОСОБА_3 тільки запрошується в
райвідділ. Більше того, згідно книги
реєстрації заяв і повідомлень про
злочини, заява ОСОБА_3 зареєстрована в
14.20 год., хоча з її показів звернення в
РВ мало місце близько 11.30 год. А отже,
так зване «розкриття злочину»
відбулось ще до моменту отримання
повідомлення про злочин.

Не зрозумілою є та обставина, що в Книзі
обліку відвідувачів за 04.07.2013 року за №
942 міститься запис про вхід в райвідділ
міліції ОСОБА_2, а присутність ОСОБА_3 в
книзі ніяк не відображена.

Серед доказів вини ОСОБА_2 орган
досудового слідства зазначив покази
гр. ОСОБА_6, яка начебто була очевидцем
події злочину. З її слів, на місці
злочину 02.07.2011 року вона знаходилась у
зв'язку з тим, що прямувала відвідати
свою свекруху ОСОБА_7 та доньку.

В ході судового слідства, стороною
захисту було встановлено особу ОСОБА_7
та відібрано у неї пояснення в порядку,
передбаченому ст. 6 Закону України «Про
адвокатуру», отримавши нотаріально
посвідчену заяву. Із вказаних пояснень
вбачається, що влітку 2011 року вона з
онукою їздила відпочивати в Одеську
область в період з 15 по 27 липня 2011 року.
ОСОБА_7 точно вказала, що 15 липня 2011
року, ОСОБА_6 навідувалась до них з
онучкою, однак зауважила, що до цього
часу ОСОБА_6 близько півроку не
навідувалась до доньки.

Крім того, із заяви гр. ОСОБА_8
вбачається, що останній перебував у
цивільному шлюбі із свідком ОСОБА_6 При
зустрічі вона розповіла, що 08.07.2011 року
її викликали у Франківський РВ, почали
погрожувати кримінальною
відповідальністю, оскільки вона
вживала наркотичні речовини. Щоб не
допустити цього їй запропонували
оговорити ОСОБА_2 у цій кримінальній
справі та вказати, що він начебто
пограбував жінку 02.07.2011 року, на що
ОСОБА_6 погодилась.

Між тим, згідно рапорту о/у Гринчишина
від 21.07.2011 року, встановлено свідка
ОСОБА_6, тоді як в матеріалах справи вже
містився протокол її допиту, датований
ще 08.07.2011 року, тобто до її встановлення.

Як вбачається із отриманої на вимогу
суду відповіді
фтизіопульмонологічного центру від
12.07.2013 року, ОСОБА_6 знаходилась на
стаціонарному лікуванні у даному
закладі в період з 05 липня по 13 серпня
2011 року.

Отже, можна зробити висновок, що свідок
ОСОБА_6 не могла брати участь у таких
слідчих діях з нею як допит 08 липня 2011
року та впізнання 21 липня 2011 року.

Таким чином, достовірність та
об'єктивність показів свідка ОСОБА_6
викликає обґрунтований сумнів.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_9, дружини
ОСОБА_2, 02.07.2011 року впродовж дня її
чоловік займався ремонтом автомобіля
біля будинку, а з обіднього часу вони
обоє знаходились вдома. Номер
мобільного телефону НОМЕР_2 належить
їй.

З роздруківки дзвінків за номером
телефону ОСОБА_2 вбачається, що 02.07.2011
року о 14.34 год. год. мав місце вхідний
дзвінок від дружини, з прив'язкою до
базової станції по вул. Патона, 2-А
(поблизу місця проживання ОСОБА_2).

За версією обвинувачення, подія
злочину мала місце 02.07.2011 року о 15.15 год.
по вул. Боткіна, 69-67а.

Із схеми руху громадського транспорту
вбачається, що від місця проживання
ОСОБА_2 по вул. С.Величка до вул. Боткіна
(місце вчинення злочину). Відстань між
даними точками становить 3,9 км. Так, щоб
дійти до зупинки та одразу сісти на
автобус і доїхати до вулиці Боткіна
потрібно близько 30 хвилин. Крім того,
згідно показів ОСОБА_3, вона помітила,
як їй «на зустріч рухалася особа
чоловічої статі». Тобто ця особа
рухалась назустріч з абсолютно
протилежної сторони, від початку
вулиці Боткіна (по вулиці Боткіна від
залізничної колії, від якої
починається дана вулиця і нумерація
будинків, а не від перехрестя
Володимира Великого).

Таким чином, перебуваючи поряд з
власним домом о 14.34 год., ОСОБА_2 не міг
би вже о 15.15 год. знаходитись на місці
злочину, згідно з версією
обвинувачення.

Державне обвинувачення, в числі іншого,
доказом вини ОСОБА_2 вважає результат
слідчої дії пред'явлення потерпілій
ОСОБА_3 та свідку ОСОБА_6 осіб для
впізнання, оформлений протоколом від 04
липня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України при
необхідності пред'явлення якої-небудь
особи для впізнання потерпілому
слідчий спочатку допитує їх про
зовнішній вигляд і прикмети цієї особи.
Особа, що підлягає впізнанню,
пред'являється впізнаючому разом з
іншими особами, які не мають різких
відмін у зовнішності та одягу.

Очевидно, що зазначена вимога є
гарантією того, що впізнаючий вкаже на
певну особу без стороннього впливу,
об'єктивно та з власної пам'яті. Однак, в
даному випадку органом досудового
слідства було грубо порушено
процесуальні вимоги, внаслідок чого ця
слідча дія була проведена неправильно.

В судовому засіданні ОСОБА_2 показав, що
до затримання його фотографував
працівник міліції Музик П.П. До моменту
впізнання в кабінет, де знаходився
ОСОБА_2, Музика П.П. заводив жінку (тепер
він знає, що це ОСОБА_3) і казав, щоб та
його запам'ятала. Після цього ОСОБА_2
виходив з коридору. Де бачив іншу жінку
(як виявилось ОСОБА_6). а вона бачила
його. Статисти на впізнанні по
комплектності та й взагалі по
зовнішньому вигляду істотно
відрізнялись від ОСОБА_2

Грубе порушення процесу підтвердила
будучи допитаною в судовому засіданні
потерпіла ОСОБА_3, яка зазначила, що
перед впізнанням ОСОБА_2 їй працівники
міліції показували на комп'ютері та
телефоні його фотографію. Ці фото
показував Музика П.П.

За показами свідка ОСОБА_12 (статиста
при впізнанні) в кабінеті де знаходився
ОСОБА_2 був прохідний двір. Як тільки
свідок зайшов, він побачив там жінку
(ОСОБА_3) і ОСОБА_2, вони бачили один
одного. ОСОБА_2 серед інших на впізнанні
був найкремезніший. Вони звісно
відрізнялись і по зросту, і по статурі.
Свідок був одягнутий в чорний одяг, а
ОСОБА_2 в зелений.

Зі змісту ст. 82 КПК України вбачається,
що протоколи слідчих дій є джерелом
доказів за умови якщо такі оформлені в
порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. З ст. 62 Конституції
України обвинувачення не може
ґрунтуватися на доказах, одержаних
незаконним шляхом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України № 2 від 11.02.2005 року «Про
практику застосування судами України
законодавства, що регулює повернення
кримінальних справ на додаткове
розслідуванням, суддя вправі повернути
її на додаткове розслідування, коли під
час провадження досудового слідства
були допущені такі порушення вимог КПК
України, без усунення яких вона не можу
бути розглянута.

Враховуючи все вищенаведене, суд
позбавлений можливості прийняти
рішення згідно вимог ст.327 КПК України,
а тому кримінальна справа підлягає
скеруванню на додаткове розслідування,
в ході якого необхідно провести слідчі
дії, спрямовані на всебічне, повне і
об'єктивне дослідження обставин
справи, а саме: встановити із
інформації Львівської філії ПАТ
«Укртелеком» дані про вихідні дзвінки
абонента ТзОВ «Хвиля», номер у
період 02.07.2011 року, зокрема, про дзвінки
за екстреним номером « 102»; встановити
час звернення ОСОБА_3 до Франківського
РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській
області із заявою про вчинення злочину;
встановити обставини притягнення
ОСОБА_6 до кримінальної
відповідальності співробітниками
Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у
Львівській області, залучення її ними
до проведення слідчих та оперативних
дій в статусі свідка, понятої, статиста,
з'ясувати характер їх взаємовідносин;
встановити обставини проведення
слідчих дій за участю ОСОБА_6 під час
перебування її на стаціонарному на
лікуванні; встановити особу абонента
за номером мобільного телефону «
НОМЕР_3» та перевірити характер
взаємовідносин з ОСОБА_3 та ОСОБА_2;
провести відтворення обстановки та
обставин події на предмет визначення
часу, що потрібний для переміщення
особи від місця проживання ОСОБА_2 до
місця вчинення злочину; провести інші
слідчі дії, необхідність у яких
виникне.

Разом з тим, доводи клопотання в
частині зміни запобіжного заходу не
підлягає до задоволення, оскільки
підсудний неодноразово судимий за
вчинення тяжких злочинів, не працює та
не має постійного джерела прибутку,
обвинувачується у вчиненні тяжкого
злочину, санкції статті якої
передбачає покарання лише у виді
позбавлення волі від чотирьох до шести
років. Між тим, захисник підсудного не
навів достатніх підстав для зміни
запобіжного заходу, які й не здобуті
судом.

З наведених міркувань та керуючись ст.
281 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

клопотання захисника ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Кримінальну справу про обвинувачення
ОСОБА_2 за ч.2 ст.186 КК України повернути
прокурору Франківського району м.
Львова для проведення додаткового
розслідування.

Обраний підсудному запобіжний захід -
тримання під вартою - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Апеляційного суду Львівської області
прокурором протягом семи діб з моменту
її проголошення.

Суддя
Козюренко Р.С.