Ухвала

іменем України 12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4.,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року,

встановила:

вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1,

Уродженця та мешканця АДРЕСА_1

засуджено за ч. 1 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов'язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішені питання про речові докази та судові витрати у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року вирок залишено без зміни.

ОСОБА_2 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за наступних обставин.

28.09.2014 року приблизно о 18 год. 30 хв. (точний час слідством не встановлено) ОСОБА_2 перебував у місті Умань по вулиці Пушкіна, де до нього підійшов раніше незнайомий йому громадянин США НОМЕР_2, який запитав чи зможе він відвезти його з товаришем ОСОБА_3 по містам України з метою проведення молитви на святих місцях, які знаходяться за адресами смт. Брацлав у Немирівському районі Вінницької області, смт. Меджибіж у Летичівському районі Хмельницької області та м. Бердичів Житомирської області, а потім до аеропорту «Бориспіль». За надання таких послуг пообіцяли ОСОБА_2 300 доларів США, на що останній погодився та завантажив особисті речі НОМЕР_2 і ОСОБА_3 у автомобіль НОМЕР_1. В період часу з 18 год. 50 хв. 28.09.2014 року до 2 год. 50 хв. 29.09.2014 року ОСОБА_2 разом з НОМЕР_2 і ОСОБА_3 на вищевказаному автомобілі здійснили поїздку по тим місцям, на які вказали останні. При цьому, під час перебування в смт. Меджибіж Летичівського району Хмельницької області ОСОБА_3 залишився у вказаному селищі, а НОМЕР_2 поїхав далі з ОСОБА_2 до м. Бердичів та аеропорту «Бориспіль».

Приблизно о 6 год. 10 хв. 29.09.2014 року ОСОБА_2 разом з НОМЕР_2 прибули до будівлі терміналу «Д» аеропорту «Бориспіль» в Київській області, де ОСОБА_2, перебуваючи в салоні автомобіля, розбудив НОМЕР_2 та, погрожуючи застосуванням фізичної сили, змусив останнього всі свої цінні речі та гроші викласти на сидіння. Потерпілий, будучи заляканим, свої особисті речі, а саме: грошові кошти в сумі 1141 долар США, 50 Євро та 100 шекелів, мобільний телефон марки «Аррle іРhone 6», мобільний телефон марки «Samsung Galaxy S5» та інші дрібні речі (молитовник, зарядні пристрої картки поповнення рахунку, тощо) поклав на килим біля переднього сидіння.

Після цього ОСОБА_2 наказав потерпілому вийти з автомобіля, а сам з викраденим майном залишив місце вчинення кримінального правопорушення та поїхав в бік міста Києва, де близько 7 год. був затриманий працівниками міліції поблизу Центрального автовокзалу.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник засудженого ставить питання про скасування постановлених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, посилаючись на неповне з'ясування фактичних обставин справи та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Зазначає, що невірно встановлена суть спілкування між ОСОБА_2 та потерпілим, які розмовляли різними мовами, не з'ясовані наміри засудженого на заволодіння двома сумками потерпілого. Вважає, що судом призначено надмірно суворе покарання, оскільки не взято до уваги, що ОСОБА_2 вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, є інвалідом з дитинства, працює, має вищу освіту, утримує сина ІНФОРМАЦІЯ_3 відшкодував потерпілому шкоду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З'ясування фактичних обставин справи, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Натомість, зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у касаційній скарзі захисник засудженого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні досудового розслідування і розгляді справи в районному суді. Тому, при перегляді судових рішень, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Як убачається з вироку, свої висновки про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України за викладених у вироку обставин, доведено об'єктивними доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, є допустимими.

Зокрема, висновки про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого правопорушення, суд першої інстанції обґрунтував дослідивши і проаналізувавши показання засудженого, який вину визнав повністю, але пояснив, що потерпілому не погрожував, свої речі потерпілий віддав добровільно, а в останньому слові зазначив, що вину не визнає і ніяких речей не забирав.

Взято судом до уваги і процесуальні докази у справі, а саме: протокол прийняття заяви про вчинене правопорушення від потерпілого; протоколом огляду місця події з фототаблицями, за яким у автомобілі ОСОБА_2 виявлені грошові кошти, мобільні телефони та інше майно потерпілого; висновок судової дактилоскопічної експертизи про виявлення на мобільному телефоні потерпілого відбитків пальців засудженого.

У вироку суд дав належну оцінку усім зібраним у справі та дослідженим у судовому засіданні доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

Що стосується покарання, то воно призначене у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, за відсутності пом'якшуючих та обтяжуючих обставин.

Зокрема, при призначенні покарання із звільненням від його відбування з випробуванням судом взято до уваги, тяжкість і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дані про особу винного, який є інвалідом третьої групи, раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, має на утриманні малолітню дитину.

Доводи апеляції захисника ОСОБА_1, які аналогічні доводам його касаційної скарги, в тому числі і щодо неповного з'ясування фактичних обставин справи та суворості призначеного покарання, належно перевірені судом апеляційної інстанції. Апеляційний суд не знайшов підстав для їх задоволення та обґрунтовано зазначив, що доводи про безпідставне неврахування судом таких обставин, що пом'якшують покарання, як щире каяття та добровільне відшкодування заподіяних збитків, не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки обвинуваченим не було проявлено критичної оцінки свої злочинної поведінки, а повернення потерпілому викраденого майна було здійснене не з ініціативи ОСОБА_2

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6