Справа № 466/6953/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/36/15 Доповідач : ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляції державного обвинувача ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року, -

встановила:
вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України,уродженця м. Львова, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, непрацюючого, не одруженого, не військовозобов`язаного, раніше судимого вироком Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, 70 КК України,

визнано винним за ч. 1 ст. 121, ст. 395 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі; за ст. 395 КК України у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.

У відповідності до ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено судом першої інстанції остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до даного покарання частково приєднано ОСОБА_7 невідбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року та визначено йому для відбування покарання 5 (п`ять) років 3 (три) місяці позбавлення волі.

Зазначеним вироком раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_7 у виді взяття під варту залишено без змін до вступу вироку в законну силу, початок строку відбування покарання постановлено рахувати з часу фактичного затримання, з 04 лютого 2012 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Також, зазначеним вироком суду першої інстанції судові витрати по справі, які складають вартість дактилоскопічної, імунологічної та криміналістичної експертиз у розмірі 588,00 (п`ятсот вісімдесят вісім) грн. стягнуто з ОСОБА_7 на користь НДЕКЦ при ГУ МВС України у Львівській області.

Вирішено питання з речовими доказами.

Зазначеним вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , звільнившись 13 грудня 2011 року з Миколаївської виправної колонії № 50 УДДУПВП у Львівській області, знаючи, що постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2011 року відносно нього встановлено адміністративний нагляд терміном на один рік та застосовано ряд обмежень, зокрема обов`язок зареєструватись у місцевому органі внутрішніх справ, про що його було повідомлено в день звільнення, а також зобов`язано прибути і зареєструватись у Городоцькому РВ ГУ МВС України у Львівській області не пізніше 15 грудня 2011 року та попереджено про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду і несвоєчасне прибуття до обраного місця проживання та реєстрації в органах внутрішніх справ, з метою ухилення від адміністративного нагляду у визначений адміністрацією виправної колонії строк, а саме до 15 грудня 2011 року, до обраного місця проживання без поважних причин не прибув, в Городоцькому РВ ГУ МВС України у Львівській області не зареєструвався та про своє місце проживання вказаний районний відділ міліції не повідомив.

Крім цього, ОСОБА_7 03 лютого 2012 року близько 15.00 год. разом із своїм знайомим ОСОБА_11 зайшли в магазин ПП «Мацялко», що розташований на вул. Щурата, 7 у м. Львові, для придбання продуктів харчування. Слідом за ними в магазин зайшов потерпілий ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які зайняли чергу за ОСОБА_7 та його знайомим. Через декілька хвилин в приміщенні магазину підсудним ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_10 виник словесний конфлікт через спробу останнього без черги замовити продукти. Після завершення словесного конфлікту, який тривав протягом декількох хвилин, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_11 вийшли з цього магазину та стали чекати на ОСОБА_10 і ОСОБА_12 . Після того, як останні також вийшли з вказаного магазину, ОСОБА_12 підійшов до ОСОБА_7 і ОСОБА_11 , щоб залагодити виниклий в магазині конфлікт, а після нього до них також підійшов ОСОБА_10 . В процесі розмови між підсудним ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_10 знову виник словесний конфлікт, який переріс в бійку. Під час цієї бійки, коли ОСОБА_10 тримав ОСОБА_7 нагнутим через захоплення шиї останнього у захват зігнутою у лікті рукою, підсудний ОСОБА_7 витягнув з кишені своєї куртки складний ніж, лезом довжиною 6 см. та завдав лезом ножа два удари в грудну клітку потерпілого ОСОБА_10 , чим спричинив останньому дві рани на лівій боковій поверхні грудної клітки, що проникають в плевральну порожнину, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до тяжкого тілесного ушкодження та були небезпечними для життя в момент заподіяння.
Дані злочини органами досудового слідства були кваліфіковані за ст. 395, ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись із зазначеним вироком, державний обвинувач ОСОБА_9 та засуджений ОСОБА_7 подали апеляції.

Державний обвинувач ОСОБА_9 в своїй апеляції просить оскаржуваний вирок, у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону судом першої інстанції, невідповідністю висновків суду, викладеним у вироку фактичним обставинам справи та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_7 , внаслідок м`якості скасувати, а кримінальну справу скерувати на новий судовий розгляд.

Засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляції просить змінити оскаржуваний вирок в сторону пом`якшення. Своє прохання обґрунтовує наступним.

Апелянт ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок надто суворим, а призначене покарання не відповідає особі засудженого та тяжкості вчиненого ним злочину. Зокрема, як стверджує апелянт, судом першої інстанції, при обрані міри покарання не було враховано стан його здоров`я, а саме те, що у нього тяжке захворювання хронічний токсичний гепатит компенсований. З огляду на зазначене, апелянт просить задовольнити його апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляції прокурора ОСОБА_9 та заперечив проти доводів апеляції засудженого ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляції та заперечив проти доводів апеляції прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляцій колегія суддів вважає, що апеляції засудженого ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_9 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 365 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно в судовому засіданні дослідив зібрані органом досудового слідства докази, дав їм належну оцінку і вірно прийшов до висновку про визнання вини засудженого у вчиненні злочину за обставин зазначених у вироку і вірно кваліфікував його дії за ст. 395 КК України.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до переконання про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину передбачений ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»). Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Так, засуджений ОСОБА_7 як в судовому засіданні, так і під час досудового слідства, пояснював, що в ході бійки, яка виникла після словесного конфлікту, дійсно наніс ОСОБА_10 два удари рибальським ножем в ділянку грудей зліва під ліву руку, яку він тримав перед собою в напрямку до нього. Разом з тим, ОСОБА_7 стверджував, що у нього не було умислу убивати потерпілого, а удари ножем потерпілому завдав лише захищаючись від нього, оскільки останній був сильніший за нього та перебував у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, побачивши, що ОСОБА_10 не заспокоювався та мав намір продовжувати бійку, він, ОСОБА_7 почав втікати.

Разом з тим, ОСОБА_7 у поясненнях, наданих під час досудового слідства та в судовому засіданні, зазначив, що на його два ножових удари в область грудей ОСОБА_10 ніяк не зреагував, тобто він не впав, не присів, не сказав, що його щось болить.

Ці твердження засудженого підтвердив свідок ОСОБА_12 , який зокрема зазначив, що він "з ОСОБА_13 , пройшовши до кінця будинку АДРЕСА_2 … звернули ліворуч та спустившись вниз по сходах направились до буд. АДРЕСА_3 …… Пройшовши декілька метрів в напрямку будинку, де живе ОСОБА_14 , останній зупинився і схопившись рукою за грудну клітку, сказав, що відчув різку біль." (т.1 а.с. 169).

Також, відповідно до свідчень ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 почали втікати по дорозі вул. Щурата в напрямку буд. №9, крім того ОСОБА_7 не виявляв намірів наздогнати потерпілого, обмежившись лише вигуками в сторону ОСОБА_15 та ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 169).

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що підсудний ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_10 до 03 лютого 2012 року були між собою незнайомі, між ними раніше не було жодних неприязних відносин, а конфлікт в приміщенні магазину ПП «Мацялко» по вул. Щурата, 7 у м. Львові виник між ними на незначному побутовому ґрунті з приводу черговості придбання продуктів харчування. В подальшому конфлікт та бійка, які були продовжені після виходу з приміщення магазину, був припинений між ними без втручання сторонніх осіб та підсудний ОСОБА_7 в подальшому не вживав якихось дій чи заходів на позбавлення життя ОСОБА_10 .

Також, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у діях ОСОБА_7 по заподіянню двох ножових ударів потерпілому ОСОБА_10 розкладним ножем, довжина леза якого становить лише 6 см., через прошарок зимового одягу, під час бійки є наявний непрямий умисел, оскільки підсудний усвідомлював суспільно небезпечний характер такої дії, передбачав її суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.

В той час, для кваліфікації діяння за ст.ст.15, 115 КК України обов`язковою умовою є наявність прямого умислу.

Відтак, колегія суддів вважає, що твердження сторони обвинувачення про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 ґрунтується на припущеннях, які фактично не були підтвердженні належними і зібраними з додержанням вимог кримінально-процесуального закону достатніми доказами.
Як вбачається з вироку, судом досліджено та дано належну оцінку усім обставинам, наведеним у апеляції прокурора, висновкам експертиз.
Відповідно, доводи прокурора про необхідність перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів вважає не обґрунтованими, такими, що спростовуються доказами дослідженими під час судового розгляду.
Що стосується призначеного покарання засудженому, місцевий суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про його особу, який раніше судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем попереднього ув`язнення, перебуває на обліку у психіатричному диспансері з приводу психоневрологічного захворювання, обставинами, які пом`якшують покарання, є добровільне відшкодування завданого збитку, щире каяття. На думку колегії суддів покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, підстав для його пом`якшення, а отже і для задоволення апеляції засудженого ОСОБА_7 , колегія не вбачає.

Визначене у відповідності до вимог ст. ст. 65-67 КК України місцевим судом покарання засудженому, є необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів при перевірці справи не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули би за собою скасування чи зміну вироку або скерування справи на додаткове розслідування.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України (1960 року), п.11 розділу ХІ "Перехідних положень" КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляції державного обвинувача ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4