ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ:

головуючого ОСОБА_13,

суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15,

за участю прокурора ОСОБА_16,

захисника ОСОБА_1,

виправданого ОСОБА_2,

потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у судовому засіданні 12 березня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи апеляційним судом, та потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 4 червня 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу вказаного злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 4 червня

2014 року апеляції прокурорів, потерпілих та захисника, який діяв в інтересах засудженого ОСОБА_9, задоволено частково. Вирок суду від 19 грудня 2013 року щодо ОСОБА_9 скасовано, матеріали справи щодо нього направлено прокурору для проведення додаткового розслідування. В решті вирок суду залишено без зміни.

Вирок суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_9 у касаційному порядку не оскаржені.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано невинним та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, у вчиненні якого органом досудового слідства йому було пред'явлено обвинувачення, за яким він, полковник міліції, обіймаючи посаду заступника начальника управління кримінального розшуку ГУ МВС України в Одеській області, та з 16 вересня 2011 року і на час вчинення ним злочину (29 вересня 2011 року) виконуючи обов'язки начальника управління кримінального розшуку ГУ МВС України в Одеській області, несумлінно виконав свої службові обов'язки при організації та проведенні 29 вересня 2011 року на 53 км автодороги «Одеса-Мелітополь» операції по затриманню озброєних злочинців. Допущені ним грубі прорахунки під час організації та проведенні вказаного оперативного заходу, його самоусунення від керівництва дорученої йому оперативної групи, яка діяла при спробі затримати ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, не узгоджено та не професійно, в тому числі при виникненні екстремальної ситуації, при невикористанні працівниками ГУ МВС України в Одеській області наявних у них засобів індивідуального захисту, спорядження та вогнепальної зброї, ігнорування ОСОБА_2 методики з попередження втрат особистого складу під час проведення спеціальних операцій по затриманню озброєних злочинців та дій працівників міліції в екстремальних умовах, спричинили істотну шкоду охоронюваним законом правам задіяних в ході операції працівників ГУ МВС України в Одеській області, що дозволило злочинцям, які представляли підвищену небезпеку, вчинити зухвалий озброєний опір працівникам міліції при спробі їх затримання, що у наслідку призвело до необхідності задіяння значних сил та засобів працівниками правоохоронних органів для встановлення їх місцезнаходження, знешкодження та затримання, викликало негативний суспільний резонанс в Україні, істотно підірвало авторитет та престиж ГУ МВС України в Одеській області як центрального органу виконавчої влади, діяльність котрого, перед усім, направлена на дотримання законності, попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів, що призвело в результаті до тяжких наслідків у виді загибелі двох, поранення чотирьох та травмування ще двох працівників ГУ МВС України в Одеській області.

У касаційних скаргах:

- прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_2 із направленням матеріалів справи на новий судовий розгляд, мотивуючи тим, що суди недостатньо перевірили, проаналізували, дослідили зібрані по справі докази, що підтверджують винуватість останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Вказав на недотримання апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України 1960 року, оскільки рішення суду про залишення без задоволення апеляцій прокурорів, потерпілих не мотивовано належним чином. Крім того, зазначив й про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінально-процесуального закону в частині виділення матеріалів справи щодо іншої особи із направленням на додаткове розслідування, оскільки обвинувачення є пов'язаним та питання про направлення матеріалів справи на нове розслідування в поданих апеляціях не порушувалось; -

потерпілі просять про скасування судових рішень щодо ОСОБА_2 із направленням матеріалів справи на новий судовий розгляд, стверджуючи про їх незаконність та необґрунтованість. Вважають, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні службової недбалості, що призвело до тяжких наслідків, повністю доведено зібраними по справі доказами, яким суд належної оцінки не дав, безпідставно виправдавши останнього.

В запереченнях на касаційні скарги захисник ОСОБА_1, який діє в інтересах виправданого ОСОБА_2, просить залишити їх без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційні скарги, пояснення потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які підтримали подану ними та прокурором касаційні скарги, просили про скасування судових рішень із направленням матеріалів справи на новий судовий розгляд, пояснення захисника ОСОБА_1 та виправданого ОСОБА_2, які заперечували проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Посилання у касаційних скаргах прокурора та потерпілих про безпідставне виправдання ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 327 КПК України 1960 року виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_2 ухвалений з дотриманням вимог ст.ст. 323, 324 КПК України 1960 року.

При цьому, як вбачається із змісту касаційних скарг прокурора та потерпілих, останні фактично посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та вказують на неповноту та однобічність досудового і судового слідства, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Докази винуватості ОСОБА_2, на які посилалися органи досудового слідства, перевірені судом та згідно зі ст.ст. 65, 67 КПК України 1960 року належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_2 не володів інформацією про підвищену суспільну небезпеку, яку представляв собою ОСОБА_10, та не мав підстав припускати таку небезпеку; не мав можливості доповісти керівництву про необхідність вжити додаткових заходів безпеки, оскільки виконував наказ безпосереднього керівника; можливість настання суспільно небезпечних наслідків не припускав, не повинен був та не міг.

Перегляд вироку суду в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, в межах апеляційних вимог прокурора, потерпілих, що аналогічні доводам, наведеним ними у касаційних скаргах, та які були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який проаналізував їх повною мірою, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не встановлено, касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України 1960 року та пунктом 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 4 червня 2014 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15