АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
апеляційне провадження № 11кп/790/875/15 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000689 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маринівка Калінінського району Целиноградської області республіки Казахстан, білоруса, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, не працюючого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 8160 (вісім тисяч сто шістдесят) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно вироку, 12 серпня 2014 року, близько 13 години, ОСОБА_9 керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 21112», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на якому рухався по Мерефянському шосе зі сторони пр-ту Героїв Сталінграду у м. Харкові в напрямку с. Карачівка Харківського району Харківської області зі швидкістю 50 км/год. В ході руху по вказаній вулиці, в районі будинку 17 Б, ОСОБА_9 порушив вимоги п. п. 1.5 Правил дорожнього руху України, згідно з якими дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків; 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала дорожню частину зліва направо відносно руху його автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких померла у лікарні. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 265 АТ/14 від 22.08.2014 року причиною смерті ОСОБА_11 стала тяжка черепно-мозкова травма, двостороння пневмонія, набряк легенів. Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 , які знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками виразилось у тому, що він, керуючи транспортним засобом, не зорієнтувався в дорожній обстановці, при виникненні небезпеки у вигляді пішохода ОСОБА_11 , яка в цей час перетинала проїжджу частину та яку він міг об`єктивно виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та скоїв наїзд на неї, що спричинило тяжкі наслідки.

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 , узгодивши свою позицію з захисником, на підставі ч.1 ст. 403 КПК України, відмовився від своєї апеляційної скарги з вимогами, щодо пом`якшення призначеного покарання та письмово заявив про підтримання апеляційних вимог та доводів захисника ОСОБА_8 , викладених ним у апеляційній скарзі з усунутими недоліками, що надійшла до канцелярії апеляційного суду 30.04.2015 року.

В апеляційній скарзі, підтриманій обвинуваченим, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд. На думку апелянтів, судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які виразились у відсутності в матеріалах кримінального провадження журналу судового засідання та технічного носія інформації, на яких зафіксовано судове засідання від 20.02.2015 року. Також вважає, що судом порушено вимоги ст. 349 КПК України, під час визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження. Стверджує що судом не було забезпечено право ОСОБА_9 на захист, йому не була роз`яснена суть пред`явленого обвинувачення.

Крім того, захисник оспорює фактичні обставин дорожньо-транспортної пригоди та докази обвинувачення.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, а також прокурора та потерпілу ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Апеляційні доводи сторони захисту стосовно відсутності журналу судового засідання та технічного носія інформації, на яких зафіксовано судове засідання від 20.02.2015 року, спростовуються даними, що містяться в матеріалах судового провадження (арк. 49-63; 65).

Зокрема, згідно даних провадження, судовий розгляд відбувався в судовому засіданні 19.02.2015 року з видаленням суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, а 20.02.2015 року - судом було проголошено вирок. При цьому належить врахувати те, що стосовно судового засідання від 19.02.2015 року до матеріалів провадження залучено журнал судового засідання, який після виходу суду з нарадчої кімнати, тобто 20.02.2015 року було фактично секретарем продовжено єдиним процесуальним документом (арк. 59-63), про що свідчать певні дані, а саме про оголошення вироку та з`ясування у обвинуваченого ОСОБА_9 і потерпілої ОСОБА_7 зрозумілості ухваленого судом рішення та порядок його оскарження, що також об`єктивно вбачається з даних звукозапису судового засідання (арк. 65).

За таких обставин колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника та обвинуваченого в частині наявності істотних порушень кримінально-процесуального закону, які передбачені п.7 ч.2 ст. 412 КПК України, тобто внаслідок тверджень захисника щодо відсутності даних звукозапису та журналу судового засідання.

Також колегія суддів не може погодитись зі слушністю апеляційних доводів захисника та обвинуваченого про те, що при судовому розгляді судом було порушено вимоги ст. 349 КПК України.

Як вбачається з оскаржуваного вироку та даних кримінального провадження Червонозаводський районний суд м. Харкова при розгляді даного кримінального провадження застосував норми ч.3 ст.349 КПК України і, обмежившись допитом ОСОБА_9 , не досліджував докази щодо обставин злочину, у вчиненні якого останній обвинувачувався.

Отже, колегія суддів при перегляді вироку стосовно ОСОБА_9 враховує вимоги ч.2 ст.394 КПК України про те, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

При цьому належить врахувати те, що матеріали кримінального провадження, в тому числі запис судового засідання, зроблений за допомогою технічного засобу, свідчать про те, що при визначенні обсягу досліджуваних доказів, суд дотримався процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України, вислухавши думку прокурора, потерпілої та обвинуваченого.

У суді першої інстанції ОСОБА_9 визнавав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і не оспорював обставини ДТП, що трапилося 12 серпня 2014 року, близько 13 години з його участю . Як пояснював обвинувачений, він керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 21112», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на якому рухався по Мерефянському шосе зі сторони пр-ту Героїв Сталінграду у м. Харкові в напрямку с. Карачівка Харківського району Харківської області зі швидкістю 50 км/год та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала дорожню частину зліва направо відносно руху його автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких померла у лікарні. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 , також підтвердив факт наїзду на пішохода.

Згідно об`єктивних даних, що є наявними у кримінальному провадженні, головуюча у судовому засіданні роз`яснювала обвинуваченому суть обвинувачення, з`ясувала, чи правильно він розуміє зміст обставин щодо вчинених, згідно обвинувачення, порушень вимог Правил дорожнього руху України, внаслідок чого трапилося ДТП з заподіянням тілесних ушкоджень та спричиненням смерті потерпілої; роз`яснила йому наслідки процесуальних дій суду, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку , а ОСОБА_9 не заперечував проти визнання недоцільним дослідження доказів стосовно обставин, які ніким не оспорювалися.

Отже, апелянти безпідставно вважають необґрунтованим застосування ч.3 ст.349 КПК України, посилаючись на неповноту судового розгляду, відсутність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні порушень вимог Правил дорожнього руху України, що заподіяли тілесні ушкодження та спричинили смерть потерпілої , а тому дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом за ч.2 ст.286 КК України.

При здійсненні кримінального провадження забезпечено дотримання права обвинуваченого на захист. ОСОБА_9 не заявляв клопотань про призначення захисника, на запитання головуючої щодо вручення пам`ятки про права та обов`язки відповів, що вони є зрозумілими ( а.с.50), всі інші звернення чи заяви обвинуваченого розглядалися об`єктивно. Суд допитав ОСОБА_9 , з`ясовував його думку відносно дій, пов`язаних з процедурою судового розгляду.

Решта апеляційних доводів сторони захисту пов`язана з оспорюванням фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди та доказів обвинувачення, однак, враховуючи ту обставину, що справа розглядалася в суді першої інстанції у прощеному порядку із застосуванням норм ч.3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не може взяти їх до уваги внаслідок відсутності процесуальної можливості у обвинуваченого та його захисника оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Перевіривши законність вироку в частині призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає, що суд дотримався вимог ст.65 КК України: призначив покарання у мінімальних межах, установлених у санкції ч.2 ст.286 КК України. Враховано ступінь тяжкості злочину, який згідно класифікації у статті 12 КК України є тяжким, дані про особу винуватого, об`єктивно відображені у судовому рішенні, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття , а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. Обвинувачений в силу ст. 89 КК України, судимостей не має. За таких обставин, призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції як основне, так і додаткове покарання за ч.2 ст.286 КК України є необхідним і достатнім для виправлення його та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого вироку, не вбачається.

Тому судове рішення законне, обґрунтоване і вмотивоване, оскільки відповідає положенням ст.370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_9 в той самий строк з дня вручення йому копії мотивованої ухвали.
СУДДІ:

_____________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4