Справа № 183/871/15
№ 1-кп/183/229/15
В И Р О К
іменем України
20.02.2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000079 від 06.02.2015 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою технічною освітою, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 , одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
23 березня 2014 року наказом № 62 (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 , старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду старшого стрільця 2 парашутно-десантного взводу 2 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону.

Старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.. ст.. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, зобов`язаний суворо дотримуватися у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

15 жовтня 2014 року і в подальшому старший солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, умисно, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд у м. Дніпропетровську, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

3 листопада 2014 року старший солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.

Таким чином, у період з 15 жовтня 2014 року по 3 листопада 2014 року старший солдат ОСОБА_4 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, тривалістю понад 10 діб, але не більше місяця.
19 лютого 2015 року між прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості у даному кримінальному провадженні. В даній угоді зазначено, що ОСОБА_4 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України та зобов`язався беззастережно визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України; щиро каятися; активно сприяти розкриттю злочину.

Сторони дійшли до згоди про призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.. 69 КК України у вигляді арешту, строком на 3 місяці з відбуванням покарання на гауптвахті.

В підготовчому судовому засіданні судом було з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє, що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд в підготовчому судовому засіданні переконався в тому, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Розглянувши вищезазначену угоду про визнання ОСОБА_4 винуватості, укладену між прокурором та підозрюваним, суд приходить до висновків, що угода відповідає вимогам КПК України.

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновків, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 знайшла своє повне підтвердження, його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.

Перевіряючи угоду в частині призначення міри покарання на відповідність вимогам КПК України, суд вважає, що вона узгоджена в межах санкції ч. 2 ст. 407 КК України, застосування ст.. 69 КК України відповідає вимогам вказаної статті, а також тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, 474, 475 КПК України, ст. 58, 69 КК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 19 лютого 2015 року між прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_6 .

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання із застосування ст.. 69 КК України у вигляді арешту, строком на 3 місяці з відбуванням покарання на гауптвахті.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1