Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_9,
суддів:ОСОБА_10, ОСОБА_11,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_12,
за участю прокурора ОСОБА_13,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053, за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6, посилаючись на надмірну суворість призначеного покарання, просить його пом'якшити. На думку скаржника, апеляційний суд усупереч ст. 65 КК не врахував повною мірою всіх даних про особу засудженого, пом'якшуючих захід примусу обставин та відсутність обтяжуючих, при цьому залишив поза увагою неправомірну поведінку потерпілого, котрий був ініціатором конфлікту та першим завдав удару. З огляду на це ОСОБА_6 вважає, що у суду касаційної інстанції є достатньо підстав для пом'якшення заходу примусу із застосуванням ст. 75 КК.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 також просить змінити вирок апеляційного суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК і пом'якшити призначене ОСОБА_6 покарання, застосувавши до нього положення ст. 75 КК. Аргументуючи позицію, насамперед зазначає, що цей суд при виборі заходу примусу належно не врахував пом'якшуючих обставин, не зважив на те, що конфлікт між засудженим та потерпілим розпочався через неправильну поведінку останнього, який фізично є сильнішим і першим безпричинно завдав ОСОБА_6 удару в обличчя та спричинив йому легких тілесних ушкоджень. Тому захисник вважає висновки апеляційного суду про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства необґрунтованими.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_8, не погоджуючись із зазначеним вироком апеляційного суду, просить його скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та м'якість призначеного ОСОБА_6 покарання. На думку потерпілого, суд апеляційної інстанції при визначенні розміру заходу примусу не дотримався загальних засад, необґрунтовано визнав ряд обставин пом'якшуючими та неправомірно застосував положення ст. 69 КК. Також ОСОБА_8, заперечуючи правильність вирішення цивільного позову в частині розміру суми, стягнутої в рахунок відшкодування моральної шкоди, вказує на невмотивоване відхилення апеляційним судом його вимог із зазначеного питання.

Крім того, у поданих стороною захисту та потерпілим скаргах міститься прохання про здійснення касаційного розгляду за їх відсутності.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в цьому суді у зв'язку з неправильним застосуванням ст. 69 КК й невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості. За твердженням прокурора, вказаний суд, призначаючи ОСОБА_6 більш м'яке покарання, ніж передбачено законом, недостатньою мірою вмотивував своє рішення, безпідставно всупереч ст. 66 КК визнав ряд обставин такими, що пом'якшують захід примусу, крім того, не взяв до уваги позиції потерпілого, який наполягав на суворому покаранні.

Вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ст. 76 цього Кодексу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково, на його користь стягнуто із засудженого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 3470,48 грн і 10 000 грн відповідно; судових витрат - 1000 грн і 6333,60 грн за надання правової допомоги.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 14 лютого 2014 року близько 20.00 год. неподалік магазину «Люкс» на вул. Комсомольській в смт Вапнярці, ОСОБА_8, керуючи автомобілем, допустив зіткнення з транспортним засобом, у салоні якого перебував ОСОБА_6, внаслідок чого між ними виникла сварка, а згодом - і бійка. Під час неї ОСОБА_6 на ґрунті неприязних відносин умисно завдав ОСОБА_8 удару ножем в область ребер зліва, заподіявши потерпілому тяжких, небезпечних для життя тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд Вінницької області, частково задовольнивши апеляційні скарги прокурора та потерпілого, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання і 10 вересня 2014 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційні скарги сторони обвинувачення і заперечив проти задоволення касаційних вимог засудженого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у поданих скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 121 КК у касаційних скаргах не оспорюються.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують. Підстави для призначення більш м'якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України за вчинений злочин, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме вказаними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженому ОСОБА_6 покарання, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які мають правове значення, та дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до м'якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.

При визначенні ступеня тяжкості злочину апеляційний суд виходив із того, що вчинене діяння відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких. Разом із характером тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого не тільки в момент заподіяння, а й протягом подальшого клінічного перебігу, суд урахував, що засуджений застосував ніж у якості знаряддя злочину. З огляду на ці обставини в їх поєднанні апеляційний суд дійшов висновку про суспільну небезпечність дій ОСОБА_6, а відтак, і про неможливість досягти мети його виправлення та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства.

Водночас усупереч посиланням у касаційних скаргах сторони захисту апеляційний суд урахував усі дані про особу ОСОБА_6, який за матеріалами провадження не заперечував своєї винуватості та щиро розкаявся, раніше не був судимий, позитивно характеризується за місцем проживання й роботи, є пенсіонером, що визнано пом'якшуючими покарання обставинами. Крім того, суд узяв до уваги фактичні обставини подій, отже, й поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню засудженим злочину, і врахував позицію трудового колективу та жителів смт Вапнярки, які просили суворо не карати ОСОБА_6

Зважаючи на все це, наявність кількох пом'якшуючих захід примусу обставин, які, на переконання апеляційного суду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин протилежного змісту, ОСОБА_6 було призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК, що за своїм розміром нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 121 вказаного Кодексу.

Відповідно до правил ч. 2 ст. 66 КК при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом'якшують і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Враховуючи наведене й те, що у скаргах сторони обвинувачення не міститься переконливих аргументів на спростування установлених у провадженні пом'якшуючих захід примусу обставин, доводи прокурора та потерпілого про порушення зазначеної норми матеріального права не можна визнати прийнятними.

Як видно з вироку, апеляційний суд належним чином умотивував своє рішення про застосування до засудженого положень ст. 69 КК і визначив ОСОБА_6 покарання із дотриманням загальних засад. Тому колегія суддів не вбачає підстав вважати неправильно застосованим закон України про кримінальну відповідальність, та явно несправедливим призначене засудженому покарання, як унаслідок його суворості, так і м'якості, про що йдеться у касаційних скаргах сторін захисту та обвинувачення.

Що стосується незгоди потерпілого з розміром суми, стягнутої на його користь із засудженого у рахунок відшкодування моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції навів у вироку мотиви, керуючись якими, він визнав необґрунтованими вимоги ОСОБА_8 про скасування в цій частині рішення місцевого суду. Таким чином, ухвалений за наслідками апеляційного розгляду вирок не суперечить положенням ст. 420 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6, захисника ОСОБА_7, прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та потерпілого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11