АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1699/13-к
Номер провадження 11-кп/786/136/2013
Категорія: ч..2 ст.186 Т.З.
Головуючий у 1-й інстанції Юхно С.П.
Доповідач ап. інст. Гонтар А. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2013 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого - судді Гонтар А.А.,

суддів: Голубенко
Н.В., Денисенко Л.М.

з участю

секретаря судових засідань Гринь А.В.

прокурора Гомля О.В.

захисників ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4,

потерпілого ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6,
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві кримінальне
провадження за апеляціями на вирок
Ленінського районного суду м. Полтави
від 03 червня 2013 року обвинувачених
ОСОБА_6, ОСОБА_7, захисника ОСОБА_3 в
інтересах обвинуваченого ОСОБА_6,
старшого прокурора прокуратури
Ленінського району м. Полтави,-

В С Т А Н О В И ЛА:

Цим вироком

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.
Полтави, проживає за адресою АДРЕСА_3,

засуджений за ч.2 ст. 186 КК України на
чотири роки позбавлення волі.

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець с.
Сочинський Атбасорського району
Целіноградської області, проживає за
адресою АДРЕСА_4

засуджений за ч.2 ст. 186 КК України на 4
роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, шляхом поглинення
менш суворого покарання призначеного
вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 30.04.2013 року більш суворим,
призначене остаточне покарання у виді
чотирьох років позбавлення волі.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду, 04 березня 2013 року,
близько 9 години, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, знаходячись за
адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_6
вступили у змову на заволодіння майном
потерпілого ОСОБА_5. На виконання
злочинного умислу, з метою
унеможливити опір потерпілого, ОСОБА_6,
наніс ОСОБА_5 численні удари кулаками в
область обличчя та збив його з ніг,
після чого утримував потерпілого на
підлозі та продовжував наносити йому
удари, спричинивши ОСОБА_5 тілесні
ушкодження у вигляді: крововиливів в
шкіру обличчя, які кваліфікуються, як у
своїй сукупності, так і кожний окремо,
як легкі тілесні ушкодження. У цей час
ОСОБА_7 з одягу потерпілого відкрито
викрав мобільний телефон Нокіа А308,
вартістю 1200 грн., з карткою оператора
мобільного зв'язку МТС, вартістю 10 грн.,
та карткою пам'яті об'ємом 2 Гб, вартістю
50 грн. Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з
викраденим телефоном з місця злочину
зникли та розпорядилися ним на власний
розсуд, чим спричинили потерпілому
ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі 1260 грн.

В апеляції обвинуваченого ОСОБА_6
оспорюються встановлені судом
фактичні обставини справи та
кваліфікація його дій. Апелянт
стверджує, що лише наніс потерпілому
легкі тілесні ушкодження під час бійки
і не має ніякого відношення до
викрадення ОСОБА_7 його телефону.
Звертає увагу на те, що потерпілий
неодноразово змінював свої показання;
слідчий експеримент на місці події
проведений без його участі, в судовому
засіданні прокурор чинив тиск на
потерпілого. Крім того, зі місту
апеляції вбачається , що ОСОБА_6
фактично ставиться питання про
пом'якшення призначеного покарання.
При цьому обвинувачений стверджує, що
суд не врахував, що ОСОБА_6 добровільно
з'явився в міліцію для дачі показань;
допомагав слідству в розкритті
злочину, розповів все що знав про
ОСОБА_7 та про місце де може знаходитись
викрадений телефон; з першого дня
затримання щиро визнав себе винним у
нанесені легких тілесних ушкоджень
потерпілому; до матеріалів справи
приєднана сфабрикована характеристика
його особи.

В доповненнях до апеляції, ОСОБА_6
вказує на те, що суд упереджено
віднісся до його показань, не взяв до
уваги заяву потерпілого щодо
призначення несуворого покарання.
Просить повторно допитати потерпілого
та свідків; звернути увагу на
відсутність домовленості між ним та
ОСОБА_7, а також корисливих мотивів з
його боку, перекваліфікувати його дії
на ч.1 с.125 КК України.

В запереченнях проти апеляції
прокурора ОСОБА_6 вказує, що прокурор
не враховує його позитивної
характеристики, а робить наголос на
сфабрикованій характеристиці.
Наголошує на тому, що прокурор чинив
тиск на потерпілого в суді. Просить
відмовити в апеляції прокурора.

В апеляції обвинуваченого ОСОБА_7
ставиться питання про пом'якшення
призначеного йому покарання із
застосуванням ст.69 КК України. Апелянт
просить врахувати, що він повністю
визнав свою вину, не вводив суд в оману,
не затягував судового слідства; стан
його здоров'я та те, що гроші отримані
від продажу телефону потерпілого він
витратив на ліки; думку потерпілого,
який не має до нього ніяких претензій
та просить його суворо не карати. Крім
того, звертає увагу на те, що ніхто не
бачив, як він скоював злочин.

В доповненнях до апеляції ОСОБА_7
відмовився від показань, які давав в
суді, посилаючись на те, що обмовляв
себе за домовленістю з прокурором, який
обіцяв йому за це більш м'яке покарання.
Просить скасувати вирок суду, провести
повне судове слідство в апеляційній
інстанції та постановити вирок, який
відповідає дійсним обставинам справи.

В пізніших за часом доповненнях до
своєї апеляції , ОСОБА_7 посилаючись на
те, що викрадаючи телефон він діяв
таємно, без попередньої змови з ОСОБА_6
та без застосування насильства щодо
потерпілого - просить вирок суду
змінити, перекваліфікувавши його дії з
ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.185 КК України
та відповідно змінити призначене
покарання.

В письмових запереченнях проти
апеляції прокурора Беспаленко В.Б.
вказує на некоректну поведінку
прокурора , який в судовому засіданні
чинив тиск на потерпілого; вказує на те,
що все обвинувачення будується лише на
фантазіях прокурора. Крім того, вказує,
що прокурор невірно трактує обтяжуючі
та пом'якшуючі покарання обставини.

Захисник ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу в якій стверджує, що висновки
суду першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи, що в свою
чергу призвело до неправильної
кваліфікації дій його підзахисного.
Просить змінити вирок щодо ОСОБА_6. А
саме, перекваліфікувати дії останнього
з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.125 КК
України, як умисне легке тілесне
ушкодження.

Прокурор в кримінальному провадженні
ОСОБА_8 ставить питання про скасування
вироку суду у зв'язку з
невідповідністю призначеного
покарання ступеню тяжкості
кримінального правопорушення та
особам обвинувачених. Вважає, що суд не
врахував того, що обидва обвинувачених
раніше притягувались до кримінальної
відповідальності, ніде не працюють,
характеризуються негативно, в ході
досудового та судового слідства
неодноразово змінювали показання та
всіляко перешкоджали встановленню
істини по справі. Відшкодування шкоди
потерпілому родичами ОСОБА_6 не може
бути визнано пом'якшуючою обставиною,
оскільки сам він категорично не
визнавав свою причетність до
заволодіння майном потерпілого.
Прокурор просить постановити новий
вирок, яким призначити покарання
ОСОБА_6 - за ч.2 ст.186 КК України - п'ять
років позбавлення волі; ОСОБА_7 - за ч.2
ст.186 КК України - п'ять років
позбавлення волі, за ч.4 ст.70 КК України,
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суровим - п'ять років
позбавлення волі.

Потерпілий ОСОБА_5 01.10.2013 року надав
письмову заяву в якій підтримав
апеляцію ОСОБА_6 в частині необхідності
зміни вироку суду та пом'якшення
призначеного йому покарання.

Інші учасники судового провадження
вирок суду не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду; обвинуваченого
ОСОБА_6 та в його інтересах захисника
ОСОБА_9 на підтримання доводів своїх
апеляцій; обвинуваченого ОСОБА_7 та в
його інтересах захисника ОСОБА_4 на
підтримання доводів апеляції ОСОБА_7;
прокурора Гомлю О.В., яка підтримала
апеляцію прокурора у кримінальному
провадженні та заперечувала проти
інших апеляцій;потерпілого ОСОБА_5,
який просив пом'якшити покарання обом
обвинуваченим; перевіривши матеріали
кримінального провадження та доводи
апеляцій, провівши судові дебати та
надавши обвинуваченим останнє слово
колегія суддів прийшла до такого.

З матеріалів справи убачається, що суд
першої інстанції правильно встановив
фактичні обставини справи.

Ніхто з учасників судового розгляду не
оспорює тих обставин, що 04.03.2013 року
близько 9 год. в квартирі №? 8 по АДРЕСА_1
ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_5
легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_7
витяг з кишені потерпілого належний
останньому мобільний телефон Нокіа
А-308.

Зокрема, визнаючи доведеною вину
ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у вчиненні
кримінального правопорушення, суд
послався на показання щодо обставин
вчинення злочину потерпілого ОСОБА_5 та
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12; висновок
судово-медичної експертизи
потерпілого; дані протоколів огляду
місця події, пред'явлення осіб на
впізнання, слідчих експериментів.

Так, потерпілий ОСОБА_5 пояснив, що в
квартирі ОСОБА_11 обвинувачений ОСОБА_6
роздивлявся належний потерпілому
мобільний телефон, тримав його в руках.
При цьому ОСОБА_6 переглядався з
ОСОБА_7, завів розмову, яка була
неприємна потерпілому, таким чином
спровокувавши конфлікт. Відчувши до
себе неприязнь з боку ОСОБА_6,
потерпілий розцінив фразу останнього у
бік ОСОБА_13, як намір викрасти належний
потерпілому телефон, а тому зібрався
йти додому. ОСОБА_6 перешкоджав йому
піти з квартири ОСОБА_11. Між ними
розпочалася бійка, яка закінчилася
саме після того, як ОСОБА_7 з другої
спроби витягнув з кишені потерпілого
мобільний телефон. Одразу ж після
цього, обвинувачені пішли з квартири, а
потерпілий повідомив свідку ОСОБА_11
про зникнення телефону та попросив
викликати міліцію.

Зазначені показання потерпілого
повністю узгоджуються з показаннями
свідка ОСОБА_11, який хоча і стверджував,
що не бачив як ОСОБА_13 заволодів
мобільним телефоном, але підтвердив, що
в той момент коли він намагався
відтягнути ОСОБА_6 який сидів на
потерпілому та бив лежачого
потерпілого - ОСОБА_7 ходив поруч.
Одразу ж після припинення побиття
потерпілого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 пішли, а
потерпілий повідомив, що під час бійки
з кишені його брюк викрали телефон.

Висновки місцевого суду про
доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у
скоєнні кримінального правопорушення
відповідають фактичним обставинам
справи, ґрунтуються на належним чином
досліджених і перевірених доказах по
справі, а доводи апеляцій
обвинувачених та захисника ОСОБА_9 щодо
неправильної кваліфікації дій
обвинувачених та непричетності
обвинуваченого ОСОБА_6 до заволодіння
майном потерпілого є аналогічними тим,
що вже перевірялись і не знайшли свого
підтвердження під час розгляду
кримінального провадження місцевим
судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7. та в
апеляційному суді під час дослідження
доводів його апеляції, ОСОБА_7
стверджує, що в суді першої інстанції
він обмовив себе нібито за
домовленістю з прокурором та
неправдиво розказав про обставини
заволодіння телефоном потерпілого.
Однак, його показання в суді першої
інстанції спростовують це твердження
та повністю узгоджуються з показаннями
потерпілого та свідка ОСОБА_11. Зокрема,
в тій частині, що ОСОБА_6 перешкоджав
потерпілому вийти з квартири; між
ОСОБА_6 та потерпілим відбулася бійка,
яка перемістилася від вхідних дверей
до кімнати; що потерпілий, на якому в
цей час сидів ОСОБА_6 та наносив
удари спочатку не давав можливості
ОСОБА_7 витягнути з кишені своїх брюк
мобільний телефон; що ОСОБА_7 заволодів
зазначеним телефоном лише з другої
спроби, після чого ОСОБА_7 з ОСОБА_6
пішли з квартири.

В апеляційній інстанції потерпілий
заперечував проти твердження ОСОБА_7
про те, що останній таємно викрав
телефон потерпілого біля вхідних
дверей квартири ще до того, як бійка між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перемістилась до
кімнати. В апеляційній інстанції
потерпілий категорично стверджує, що в
той час як він лежав на підлозі, а
ОСОБА_6 наносив йому удари - потерпілий
відчув, як з кишені його брюк хтось
дістає телефон. Він зігнув ногу
перешкоджаючи цьому. ОСОБА_6 продовжив
його бити. Потерпілий змирився та
розслабився. Знову відчув ще одну
спробу дістати з його кишені телефон та
вже не перешкоджав цьому. Після того, як
ОСОБА_7 забрав телефон, ОСОБА_6
відпустив потерпілого і вони пішли з
квартири. Оскільки ОСОБА_6 постійно
наносив потерпілому удари, в цей час
ніхто крім ОСОБА_7 не міг залізти до
кишені потерпілого та заволодіти його
телефоном.

Доводи обвинувачених про те, що між
ними не було попередньої змови на
відкрите заволодіння майном
потерпілого із застосуванням
насильства, яке не є небезпечним для
життя чи здоров'я потерпілого та про
неузгодженість дій обвинувачених між
собою, а відтак невірної кваліфіковані
дій кожного з них - перевірялись судом
та не знайшли свого підтвердження. У
відповідності до встановлених
обставин справи та досліджених
доказів, суд вірно кваліфікував дії
обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України, як
відкрите викрадення чужого майна
(грабіж), поєднаний з насильство, яке не
є небезпечним для життя чи здоров'я
потерпілого, вчинений за попередньою
змовою групою осіб, а ОСОБА_7 - повторно.

З висновками суду про наявність в діях
обвинувачених попередньої змови на
відкрите заволодіння майном
потерпілого із застосуванням
насильства, яке не є небезпечним для
життя чи здоров'я потерпілого
погоджується і колегія суддів виходячи
з такого.

Вчинення злочину за попередньою змовою
групою осіб означає спільне вчинення
цього злочину декількома (двома і
більше) суб'єктами злочину, які дійшли
згоди щодо його вчинення до моменту
виконання об'єктивної сторони злочину.
Така домовленість може відбутися у
будь-якій формі - усній, письмовій, за
допомогою конклюдентних дій тощо.
Учасники вчинення злочину такою групою
діють як співвиконавці. При цьому
можливий технічний розподіл функцій,
за якого кожен співучасник виконує
певну роль.

В даному випадку колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що обвинувачені
досягли домовленості на відкрите
заволодіння майном потерпілого за
допомогою конклюдентних дій. При цьому
з урахування фізичних даних
обвинувачених та потерпілого, а також з
урахуванням спеціалізації та досвіду
ОСОБА_7 у вчиненні крадіжок чужого
майна - між обвинуваченими фактично
відбувся технічний розподіл функцій.
Згідно цього розподілу, фізично
сильніший ОСОБА_6 своїми активними
діями подолав опір потерпілого. Після
чого ОСОБА_7, який за своїм фізичним
станом не міг би сам виконати всіх
необхідних для заволодіння майном
потерпілого дій, викрав з кишені брюк
потерпілого мобільний телефон, яким в
подальшому обвинувачені розпорядилися
на власний розсуд.

Оскільки ОСОБА_7 раніше неодноразово
вчиняв злочини, передбачені ст.185 КК
України судимості по яких не погашені
та не зняті в установленому законом
порядку, кваліфікація судом дій ОСОБА_7
за кваліфікуючою ознакою
«повторність» є вірною.

За таких обставин, відсутні підстави
для перекваліфікації дій
обвинувачених та задоволення апеляції
захисника ОСОБА_3

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на
неправильність досудового
розслідування в зв'язку з тим, що
відтворення обставин події
проводились без його участі є
безпідставними, оскільки за змістом
ст.240 КПК України слідчий має право, але
не зобов'язаний залучати підозрюваного
до участі в слідчому експерименті.

Доводи апелянтів щодо некоректної
поведінки прокурора в судовому
засіданні та нібито тиску з його боку
на потерпілого є наслідком
суб'єктивного сприйняття апелянтами
подій, які відбувалися під час судового
розгляду кримінального провадження
та спростовуються змістом звукозапису
на технічному носії інформації. Зі
змісту цього ж звукозапису вбачається,
що всім учасникам судового розгляду
була надана необмежена можливість
скористатися належними їм
процесуальними правами, в тому числі і
під час допиту потерпілого та свідків.
Відтак, колегія суддів не знайшла
підстав для задоволення клопотання
щодо повторного допиту зазначених осіб
в ході апеляційного перегляду
кримінального провадження.

В той же час доводи апеляцій
обвинувачених щодо суворості
призначеного їм покарання
заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.65 КК України при
призначенні покарання суд має
врахувати ступінь тяжкості вчиненого
злочину, особу винного та обставини, що
пом'якшують і обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів.

Згідно зі статтею 69 КК України за
наявності кількох обставин, що
пом'якшують покарання та істотно
знижують ступінь тяжкості вчиненого
злочину, з урахуванням особи винного
суд, умотивувавши своє рішення, може
призначити основне покарання, нижче
від найнижчої межі, встановленої в
санкції статті (санкції частини
статті) Особливої частини цього
Кодексу.

Так, з оскаржуваного вироку
вбачається, що суд визнав обставиною,
що пом'якшує покарання ОСОБА_6
відшкодування шкоди, а обставиною що
обтяжує його покарання - вчинення
злочину в стані алкогольного сп'яніння.
При цьому суд не знайшов обставин, що
пом'якшують покарання ОСОБА_7, а
обставинами, що його обтяжують визнав
вчинення злочину в стані алкогольного
сп'яніння, рецидив злочину.

Однак, ніким не спростовані доводи
обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що після
вчинення кримінального правопорушення
саме він активно сприяв встановленню
особи ОСОБА_7, якого ні потерпілий, ні
свідки до вище зазначених подій не
знали. Не врахована ця обставина і
судом при призначенні покарання. Також
судом не врахована думка потерпілого,
який просив суворо не карати
обвинуваченого. В силу ст.89 КК України
ОСОБА_6 вважається таким, що не має
судимості. З цих підстав доводи
апеляції прокурора про нібито
безпідставне неврахування судом при
призначення покарання тієї обставини,
що ОСОБА_6 раніше притягувався до
кримінальної відповідальності не
можуть бути прийняті до уваги. Крім
того, згідно матеріалів кримінального
провадження, ОСОБА_6 не перебуває на
обліках в нарко- та психдиспансерах,
даних про притягнення його до
адміністративної відповідальності
немає. Відтак, твердження ОСОБА_6 про те,
що характеристика видана помічником
ДІМ Ленінського РВ ПМУ згідно якої
ОСОБА_6 веде антигромадський спосіб
життя та зловживає спиртними напоями
нічим не підтверджується та не може
вважатися об'єктивною.

З урахуванням пом'якшуючої обставини
врахованої судом та встановлених
колегією суддів пом'якшуючих обставин,
колегія суддів вважає, що доводи
апеляції ОСОБА_6 про суворість
призначеного покарання є слушними.
Виходячи з індивідуальних
особливостей цього кримінального
провадження, наявності кількох
обставин, що пом'якшують покарання та
істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину, з урахуванням особи
винного колегія суддів вважає можливим
пом'якшити призначене ОСОБА_6 покарання
у виді позбавлення волі із
застосуванням ст.69 КК України.

Як вбачається з оскаржуваного вироку,
при призначенні покарання ОСОБА_7 суд
не врахував жодної пом'якшуючої
покарання обставини, при цьому
призначив йому мінімальне покарання у
виді позбавлення волі визначене
санкцією ч.2 ст.186 КК України. В той же
час, колегія суддів вважає можливим
пом'якшити призначене йому покарання
виходячи з такого. Фактично, ОСОБА_7 не
заперечує, що саме він викрав телефон
потерпілого, але не погоджується з
кваліфікацією судом його дій. Однак,
незважаючи на те, що ОСОБА_7 частково
визнав свою вину в інкримінованому
йому правопорушенні, такими
обставинами, що пом'якшують покарання
ОСОБА_7 колегія суддів визнає
незадовільний стан його здоров'я; його
роль у вчиненому діянні, відсутність
будь-яких претензій з боку потерпілого
та прохання останнього суворо не
карати винного. На думку колегії суддів
вище зазначених пом'якшуючих обставин
з урахуванням особи винного достатньо
для застосування ст.69 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляції обвинувачених підлягають до
часткового задоволення, а призначене
судом кожному з них покарання -
пом'якшенню.

Перевіривши матеріали справи в межах
принесених апеляцій, колегія суддів не
вбачає неправильного застосування
кримінального закону, істотного
порушення кримінального
процесуального закону,
невідповідності призначеного
покарання ступеню тяжкості злочину та
особам обвинувачених внаслідок
м'якості, , які б потягнули скасування
вироку суду першої інстанції. За таких
обставин апеляція прокурора не
підлягає до задоволення.

З урахуванням вище викладеного та
керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 404, 407,418 КПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію старшого прокурора
прокуратури Ленінського району м.
Полтави Мандича С.М. та захисника
ОСОБА_3 залишити без задоволення,а
апеляції обвинувачених ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 частково задовольнити.

Вирок суду змінити в частині
призначеного обвинуваченим покарання.

Пом'якшити призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_7
покарання із застосуванням ст.69 КК
України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим вироком
Ленінського районного суду м. Полтави
від 03.06.2013 року за ч.2 ст.186 КК України із
застосуванням ст.69 КК України на два
роки шість місяців позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_7 засудженим вироком
Ленінського районного суду м. Полтави
від 03.06.2013 року за ч.2ст.186 КК України із
застосуванням ст.69 КК України на один
рік позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за
сукупністю злочинів, шляхом поглинення
менш суворого покарання призначеного
вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 30.04.2013 року більш суворим
покаранням призначеним вироком
Ленінського районного суду м. Полтави
від 03.06.2013 року, призначити ОСОБА_7
покарання у виді одного року
позбавлення волі.

В іншій частині вирок Ленінського
районного суду м. Полтави від 03.06.2013
року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення. Касаційні скарги на
ухвалу можуть бути подані до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ
України протягом трьох місяців з дня
проголошення судового рішення судом
апеляційної інстанції, а засудженими,
які тримаються під вартою, - в той самий
строк з дня вручення їм копії ухвали.

С У Д Д І :

ГОНТАР А.А. ГОЛУБЕНКО Н.В.
ДЕНИСЕНКО Л.М.