АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-558/07 Головуючий
ст. 286 ч. 1,49 САВЕНКО
КК України Доповідач
в апеляційній інстанції
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2007 р. Колегія
суддів судової палати
в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області
в складі:

головуючого ЩЕПОТКІНОЇ В.В.

суддів ЛІТВІНЦЕВА В.М.,
НЕДІЛЬКА М.І.

за участю
прокурора ДЕМИДЕНКО С.А.

потерпілого -

цивільного
позивача ОСОБА_1

засудженого ОСОБА_2

та його захисника -

адвоката ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси в порядку апеляції кримінальну справу за апеляціями
ст. помічника Золотоніського міжрайонного прокурора Трояна О.Л. та засудженою
ОСОБА_2 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2007 року, яким

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженець і житель с.
Вознесенське, Золотоніського району Черкаської області, не одружений,
не працюючий, раніше не судимий, -

визнаний винним в скоєнні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і
йому призначено покарання у вигляді 850
грн. штрафу.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України
ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням
строків давності.

Задовольняючи
позов потерпілого ОСОБА_1 у повному його обсягу, суд стягнув на його користь із
засудженого ОСОБА_2 59.917
грн. 34 коп.
матеріальної та 10 тис.
грн., моральної шкоди, а всього -
69.917 грн. 34
коп.

Після чого,
скасувавши запобіжний захід щодо ОСОБА_2, чомусь справу провадженням закрив.

Згідно до
вироку, ОСОБА_2 4 квітня 2004 року близько 8 год. в м. Золотоноша,
Черкаської області, керуючи власним автомобілем ВАЗ-2104 НОМЕР_1, виїжджаючи зі

стоянки
автомобілів, що розташована поблизу бару «Світлячок» по вул.. Шевченка не
переконався, що це буде небезпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим
учасникам руху, та проявивши неуважність і безпечність, продовжуючи свій рух,
виїхав на проїжджу частину, не давши дорогу автомобілю «Форд-Мондео» НОМЕР_2
під керуванням водія ОСОБА_1, який рухався по вул.. Шевченка в напрямку м.
Києва, внаслідок чого допустив зіткнення.

В результаті
дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Форд-Мондео» ОСОБА_1 отримав
легкі та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, а автомобілі зазнали ушкоджень.

Черненко при
цьому порушив вимоги п. 10.1,
10.2 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у прямому зв'язку із
наслідками, які настали(вирок, друк, текст - т. 2
а. с. 162).

В апеляціях:

прокурор, який
приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції і позиція якого судом
була задоволена повністю(прот. с/з -
т. 2 а. с. 161), скаржиться на
те, що суд задовольнив цивільно-правові вимоги потерпілого у повному обсязі, а
про позов прокурора від 7.09.05
року про стягнення 232
грн. 92 коп. в порядку
ст. 28 КПК
України(фактично - ст. 93-1 КПК) - забув, не
вирішивши його ніяким чином. Просить вирок суду в цій частині змінити,
постановивши в апеляційній інстанції власне рішення про стягнення із
засудженого ОСОБА_2 ще й 232
грн. 92 коп. на
користь Золотоніської ЦРЛ за лікування там потерпілого (т. 2 а. с. 169-170);

засуджений
ОСОБА_2, який винним себе так і не визнав, веде мову про скасування вироку про
своє засудження, з поверненням справи на новий судовий розгляд в суд першої
інстанції. Вдаючись спочатку до власної оцінки зібраних по справі доказів і
наполягаючи за наявності двох, протирічливих на його думку автотехнічних
експертиз, на проведенні третьої, апелянт в кінцевому акцентує увагу на
процедурі застосування до нього положень ст. 49 КК України, розгляду та вирішення судом заявлених по
справі позовів, яку вважає проведеною з порушенням чинного законодавства. Про
своє виправдання чи про повернення справи на додаткове розслідування для
усунення можливої неповноти чи недоліків досудового слідства, інші істотні
порушення норм КПК - в апеляції засудженого не йдеться(т. 2 а. с. 171-173).

Заперечуючи на
апеляцію ОСОБА_2 потерпілий ОСОБА_1 вважає її доводи нікчемними. Зазначається
нещирість цієї особи, наводяться приклади неодноразової зміни ОСОБА_2 показів,
що свідчить про намагання останнього уникнути будь-якої відповідальності за
скоєне. Спростовуються, в тому числі з посиланням на практику Європейського
суду, доводи апеляції засудженого щодо неправильного застосування до нього
положень ст. 49 КК України(
до чого довела бездіяльність правоохоронних органів по даній справі на протязі
понад 3-х років),
а також щодо задоволеного цивільного позову. Натомість вирок суду він, як
потерпілий, не оскаржує, просить залишити його без змін, а апеляцію засудженого
- без задоволення.

В запереченнях
на апеляцію засудженого прокурор також вважає її доводи безпідставними і
такими, що задоволенню не підлягають, оскільки відсутні будь-які підстави для
скасування вироку та направлення справи на новий судовий розгляд.

Інших скарг або
заперечень на них, в тому числі і від захисника засудженого -адвоката
ОСОБА_3, до суду не надходило.

Повідомлені про
місце і час розгляду апеляцій в судове засідання на 26.06.2007 року з'явилися
обидві сторони, що дає змогу провести розгляд за безпосередньої участі всіх
заінтересованих осіб.

Судове слідство
в суді апеляційної інстанції не призначалося і не проводилося; протокол
судового засідання не вівся.

Заслухавши
суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляцію свого колеги, а засудження ОСОБА_2 вважала правильним,
вказувала на надуманість доводів апелянта

та безпідставність його вимог;
потерпілого ОСОБА_1, який
повністю погодився з прокурором; засудженого ОСОБА_2 та його захисника - адвоката
ОСОБА_3, позиція яких в кінцевому була зведена не до оспорювання вироку про
правильність засудження ОСОБА_2 і застосування до нього положень ст. 49 КК України, а до
порушення судом законодавства при вирішенні цивільного позову потерпілого на
суму 69.917 грн. 34 коп.;
перевіривши відповідно до вимог ст. 365
КПК України матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія
суддів частково погоджується з ними в частині неправильного вирішення і не
вирішення судом взагалі цивільних позовів по справі, помилкових висновків про
закриття провадження у справі з необхідністю внесення до вироку відповідних
змін через наступне.

ОСОБА_2
підставно засуджений, як водій автомобіля ВАЗ-2104 НОМЕР_1, за злочинне
порушення правил безпеки дорожнього руху, що мало місце ще 4 квітня 2004 року на одній із
вулиць м. Золотоноша, Черкаської області, при вказаних у вироку обставинах,
призвело до зіткнення з автомобілем «Форд-Мондео» НОМЕР_2 з наслідками у
вигляді травмування середнього ступеня тяжкості його водія - потерпілого
ОСОБА_1 та пошкодження цих транспортних засобів.

Висновки суду з
цього питання, а також юридична оцінка(кваліфікація) таких дій винного за ч. 1 ст. 286 КК України
підтверджуються всією сукупністю зібраних по справі, неодноразово досліджених
судом першої і апеляційної інстанцій в ухвалі від 21.02.2006 р.(т. 2 а. с.94-96)
доказів, які детально і вмотивовано викладені в постановлених судових рішеннях
по даній справі. Всі вони зафіксовані також у протоколі судового засідання(т. 2 а. с 126-139, 158-161), зауважень
на який від учасників процесу, в т. ч. і від засудженого -апелянта, не
надходило.

Засуджений
ОСОБА_2, визначаючи факт даної ДТП
за його участі, в засіданні апеляційного суду, як і його захисник - адвокат ОСОБА_3,
по суті відмовилися підтримувати апеляцію сторони захисту в першій її частині
щодо доведеності його вини, звівши всі свої заперечення відносно вироку до його
критики в частині вирішення цивільного позову потерпілого не на їхню користь.
Що викриває спрямованість дійсних намірів захисту інтересів засудженого по
даній справі. Не оскаржує вирок щодо доведеності вини ОСОБА_2 і прокурор(ст. 365 КПК України).

Що ж стосується звільнення засудженого ОСОБА_2 від
призначеного судом покарання через постановления
щодо нього обвинувального вироку, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, то
доводи апеляції засудженого з цього питання також протирічять його первинній
позиції про начебто свою невинуватість і, до того ж, є юридично неспроможними.
Оскільки передбачений ч. 2
ст. 286 КК
України злочин, згідно до ст. 12
КК України, дійсно відноситься до категорії невеликої тяжкості. Встановивши
це, а також закінчення строку давності для притягнення винного до кримінальної
відповідальності, згідно до п. 2
ч. 1 ст. 49 КК України, суд,
відповідно до вимог ст. ст. 7-1,
11-1 КПК, дійсно мав закрити провадження у справі. Однак, відповідно до вимог ч.
З ст. 7-1 КПК, якщо підсудний(обвинувачений) заперечує проти закриття справи із
зазначеної, нереабілітуючої його підстави(як це було із ОСОБА_2 - див. заяви
від 26.06.2007 р. та від 13.04.07 р. т. 2 а. с. 157), то в цьому разі
провадження у справі продовжується у звичайному порядку, тобто до винесення
обвинувального вироку(в разі доведеності вини) та звільнення засудженого від
кримінальної відповідальності внаслідок спливу строку давності по розглядаємому
злочину. Що і було фактично та підставно зроблено судом по даній справі.

Закриття справи
в такому випадку було б невірним, так як ОСОБА_2 позбавлявся б навіть
теоретичної можливості звертатися до суду з приводу своєї невинуватості.
Натомість рішення місцевого суду, викладене в резолютивній частині вироку після
засудження ОСОБА_2 і звільнення від кримінальної відповідальності, протилежного
змісту - «справу провадженням закрити»(т. 2 а. с. 168) - є помилковим і таким,
що протирічить його попередньому рішенню, а тому підлягає виключенню з вироку
про засудження ОСОБА_2.

Окрім цього,
частково погоджуючись як із прокурором, так і стороною захисту, колегія суддів
відмічає грубі помилки суду, який несумлінно віднісся до вирішення заявлених по
справі цивільних позовів, і вважає за необхідне через їх виправлення:

- скасувати стягнення із засудженого ОСОБА_2 на користь
потерпілого

ОСОБА_1 59.917 грн. 34 коп.
матеріальної шкоди та 10
тис. грн., моральної шкоди.

Оскільки заявлений ще на досудовому слідстві(т. 1 а. с. 51-52, 53) цивільний позов
в

судовому засіданні не оголошувався(прот. с/з - т. 2
а. с. 127, 159зв.-160),
не досліджувався.

Мотиви прийнятого судом рішення про повне задоволення позову і на значну
суму, докази,

якими б це рішення(проти якого категорично заперечує сторона захисту)
підтверджувалось,

відповідні розрахунки сум, що підлягали стягненню, матеріальний закон, на
підставі якого

таким чином вирішено позов потерпілого - у вироку відсутні(ст. 334 КПК
України). Рішення

суду з цього приводу складається лише з одного невеликого речення, в якому
ствердливо

констатується: «Суд вважає необхідним задовольнити цивільні позови по
справі у повному

обсязі». І все;

- вирішити в порядку ч. 2 ст. 93-1
КПК України позов прокурора(т. 2 а. с. 2-3) на

підставі довідки Золотоніської ЦРЛ(т. 1 а. с. 196), де в травматологічному
відділенні з

13.04.04 р. - по 22.04.04 року лікувався у зв'язку із даною ДТП потерпілий
ОСОБА_1 -

забутий судом та всіма учасниками процесу, в т. ч. прокурором, який згадує
про нього лише

в апеляції.

В даний час це
можна зробити тільки в порядку цивільного судочинства, судом першої інстанції,
через скасування рішення місцевого суду в цій частині, як незаконного і
необгрунтованого.

Тому, виходячи з
наведеного і керуючись ст. ст. 365,
366 ч. 1, 368-371, 374 ч. 2, 377 КПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляції ст.
помічника Золотоніського міжрайонного прокурора Трояна О.Л. та засудженого
ОСОБА_2 - частково
задовольнити.

Вирок
Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2007 року відносно засудженого
ОСОБА_2- змінити.

Скасувати вирок
в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_2 на загальну суму 69.917 грн, 34 коп., а справу в
цій частині, разом із позовом прокурора на
суму 232 грн. 92 коп. в порядку
ст. 28, 93-1 КПК
України, направити на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного
судочинства.

Виключити з вироку як помилкове
рішення про закриття справи провадженням.

В решті вирок
суду залишити без змін, а апеляції прокурора і засудженого ОСОБА_2 - без задоволення.