Справа № 1-63/11
Номер провадження 1/1716/8/2012
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2012 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

при секретарі Захарук Г.Л.

за участю: прокурора Літковця А.О.

представника цивільного позивача ОСОБА_1

підсудного ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівному

кримінальну справу по обвинуваченню ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, закінчив Рівненський кооперативно-правовий коледж, військовозобовязаного, одруженого, має двох неповнолітніх дітей, синів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, приватного підприємця, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_6, раніше судимого 10.09.2010 року Рівненським міським судом за ст.191 ч.1 КК України до двох років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном на один рік, строк покарання не відбув,

за ст.ст.191 ч.4, 191 ч.3 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2, працюючи торговим представником, будучи на підставі договору про повну матеріальну відповідальність № 13 від 26.11.2008 року матеріально-відповідальною особою торговельного відділення № 5 ТзОВ Віна Лівадії, отримуючи грошові кошти від приватних підприємців Зарічненського району Рівненської області, за поставлений товар згідно накладних, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, в період з 13 березня 2009 року по 28 квітня 2009 року повторно незаконно заволодів частиною коштів із всього отриманих від реалізації ввірених йому товариством товарно-матеріальних цінностей, а саме алкогольних напоїв, чим спричинив торговельному відділенню № 5 ТзОВ Віна Лівадіїматеріальну шкоду на загальну суму 645 гривень.

Зокрема, 13 березня 2009 року, відповідно до видаткової накладної № РН-0003949 ОСОБА_2 отримав від приватного підприємця ОСОБА_4 за поставлені товарно-матеріальні цінності в магазин Тополя, що по вул.Харківця в смт.Зарічне Рівненської області, гроші в сумі 6630 грн., частину з яких, а саме гроші в сумі 450 грн. не вніс в касу товариства, а привласнив і витратив на власні потреби.

Також, 14 квітня 2009 року, відповідно до видаткової накладної № РН-0005720 ОСОБА_2 отримав від приватного підприємця ОСОБА_3 за поставлені товарно-матеріальні цінності в кафе Дорожнє, що по вул.Центральній, 76 в смт.Зарічне Рівненської області, гроші в сумі 927,55 грн., частину з яких, а саме гроші в сумі 180 грн. не вніс в касу товариства, а витратив на власні потреби.

Крім того, 28 квітня 2009 року, відповідно до видаткової накладної № РН-0006490 ОСОБА_2 отримав від приватного підприємця ОСОБА_5 за поставлені товарно-матеріальні цінності в магазин Тетяна, що по вул.Фестивальна, 24 в смт.Зарічне Рівненської області, гроші в сумі 1106,10 грн., частину з яких, а саме гроші в сумі 15 грн. не вніс в касу товариства, а привласнив і витратив на власні потреби.

Органами попереднього слідства ОСОБА_2 також обвинувачується в тому, що працюючи торговим представником та будучи на підставі договору про повну матеріальну відповідальність № 13 від 26.11.2008 року матеріально-відповідальною особою вказаного товариства, він в період з 01 грудня 2008 року, тобто з моменту призначення його на посаду, по 01 липня 2009 року, тобто по момент відсторонення його від виконання покладених на нього обовязків, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, повторно незаконно заволодів коштами, отриманими від реалізації приватним підприємцям Зарічненського району Рівненської області, переданих під звіт, а отже ввірених йому торговельним відділенням № 5 ТзОВ Віна Лівадіїтоварно-матеріальних цінностей, а саме алкогольних напоїв, чим спричинив ТзОВ Віна Лівадіїматеріальну шкоду на суму 83673 гривені що є великим розміром.

Підсудний ОСОБА_2 в суді свою вину в предявленому обвинуваченні визнав частково та пояснив, що він з 01 грудня 2008 року працює в торговельному відділенні № 5 ТзОВ Віна Лідвадіїторговим представником, на даний час відсторонений від роботи, але з роботи не звільнений. З ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. В його обовязки входило працювати з контрагентами, зокрема підприємцями Зарічненського району Рівненської області, де він брав замовлення на доставку спиртних напоїв, потім їм цей товар доставляли експедитори, а він повинен був забирати у підприємців гроші за товар і здавати їх в касу товариства. Дійсно мали місце такі випадки, коли, забравши гроші у підприємців, не здавав їх в касу. Про нестачу грошей і куди пішли ті гроші з першого дня знав начальник відділення ОСОБА_6 Коли брав гроші, то повідомляв начальника служби безпеки ТзОВ Віна Лівадії. Суми грошей мав повернути через деякий час і про це знали і претензій до нього не було, але коли посварився на роботі, то ОСОБА_6 відразу повідомив в міліцію. Що стосується сум по підприємцях ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, то це мала бути знижка для клієнтів. Від підприємців отримав гроші за мінусом цих сум, а потім ці суми вивели йому як заборгованість. Збитки частково відшкодував, продав автомобіль і понад 4000 доларів США повернув товариству. У вчиненому щиро розкаюється, просить суворо не карати. Заявлений цивільний позов не визнає.

Представник цивільного позивача, ТзОВ Віна Лівадії, ОСОБА_7 суду показала, що дійсно ОСОБА_2 працював торговим представником в ТзОВ Віна Лівадії, він забирав у контрагентів, підприємців Зарічненського району, гроші за доставлений товар, але в касу товариства здавав їх не повністю. Тому утворилась заборгованість приблизно 80000 гривень. Про те, що начальник відділення і начальник служби безпеки знати, що підсудний бере гроші, їй не відомо. Нестачу товарно-матеріальних цінностей виявили в бухгалтерії. Ствердила, що дійсно ОСОБА_2 частково відшкодував кошти, але за даними бухгалтерії за ним ще рахується заборгованість 83673 гривні. Оскільки з ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому вони подали цивільний позов, який вона просить задоволити.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що дійсно ОСОБА_2 працював у ТзОВ Віна Лівадіїторговим представником і у нього було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей. По накладних підсудний получив товар на складі, але накладних, що контрагенти отримали товар немає. З моменту, коли товар відвантажено зі складу для контрагента, відповідальним за нього є торговий представник згідно з посадовою інструкцією. Чи віддали контрагенти ОСОБА_2 83000 грн. точно не знає. Керівництво знаходиться в м.Ялті і воно з торговими представниками не спілкується. Як керівник відділення всі фінансові питання вирішував сам, однак ОСОБА_2 йому не повідомляв, що бере гроші. Ствердив, що підсудний відшкодував товариству приблизно 30000 гривень.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що Феленюк на ТзОВ Віна Лівадіїпрацював торговим представником, а він супервайзером і в його обовязки входило контролювати торгових представників, допомагати їм торгувати. Торговий представник товар до контрагентів не доставляв, це робили експедитори. ОСОБА_2 працював лише з грішми, а до продукції відношення не мав. Ствердив, що дійсно їздив по торгових точках ОСОБА_2 і проводив взаємозвірку. Було виявлено, що підсудний отримував у підприємців гроші, а в касу товариства не здавав. Заборгованість по ОСОБА_2 виводив він. Йому з бухгалтерії давали дані, зокрема № накладної, підприємець і сума, на яку відвантажили товар, а він їхав до того підприємця і перевіряв чи здані гроші за товар. Звільнився з роботи в 2009 році, чув, що підсудний відшкодовував ТзОВ Віна Лівадіїякісь суми, але скільки йому невідомо.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 дали суду показання, ствердивши, що ОСОБА_2 працював торговим представником на ТзОВ Віна Лівадіїі у нього було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей. Зокрема, він отримував у підприємців гроші за доставлений їм товар, а в касу товариства їх не здавав. Самі вони з підсудним не працювали. Це їм відомо зі слів, а ОСОБА_10 відомо тому, що він був в інвентаризаційній комісії, яка виявила нестачу.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 суду показали, що всі вони працювали з торговим представником ОСОБА_2, він у них брав заявки на спиртні напої, а експедитори доставляли товар. Десь через тиждень приїздив ОСОБА_2, вони йому віддавали гроші за раніше отриманий товар, а він про отримання грошей розписувався у накладних. До них з взаємозвірками приїздили представники ТзОВ Віна Лівадії, але було встановлено, що вони за товар розрахувалися повністю. Свідок ОСОБА_13 показав, що він за отриманий товар розраховувався або з ОСОБА_2 або ж з експедитором, який привозив товар.

Із показань свідків ОСОБА_14 (а.с.57), ОСОБА_5 (а.с.59), ОСОБА_15 (а.с.60), які вони давали на попередньому слідстві і які були досліджені в суді, вбачається, що ОСОБА_2, як торговий представник, брав у них замовлення на доставку спиртних напоїв. Товар їм доставляли експедитори, а гроші за товар у них отримував ОСОБА_2 Будь-яких змін в ціну товару не вносилося. При проведенні представниками ТзОВ Віна Лівадіївзаємозвірки, фактів того, що вони не розрахувалися за товар встановлено не було.

Із досліджених судом і даних на попередньому слідстві показань свідка ОСОБА_16 (а.с.62-64) вбачається, що оскільки торговим представником ОСОБА_2 тривалий час в бухгалтерію не надавалися бухгалтерські документи первинного обліку, тому з метою контролю за наявністю товарно-матеріальних цінностей було призначено інвентаризацію, під час якої виявлено нестачу на суму 83673 грн.

Крім цього, вина підсудного ОСОБА_2 у вчиненні злочину по епізодах приватних підприємців ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 стверджується іншими зібраними у справі доказами, які були досліджені судом під час розгляду справи. Зокрема: рапортом (а.с.99), актами звіряння розрахунків, товарно-транспортними накладними (а.с.102-111 і 123-131), протоколом виїмки документів та протоколом огляду документів (а.с.116-119).

Суд вважає, що дії підсудного ОСОБА_2 по епізодах приватних підприємців ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, вірно кваліфіковані за ст.191 ч.3 КК України, як привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_2 за ч.4 ст.191 КК України, то оцінюючи в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що вина підсудного у вчиненні цього злочину не доведена жодним допустимим доказом. Основними доказами по цьому епізоду на думку обвинувачення є видаткова накладна № РН-0016243 від 04.09.2009 року (а.с.122), в якій зазначено, що відповідальним за замовлення є ОСОБА_2, який в рядку отримавпоставив свій підпис, а також акт інвентаризації наявності товарно-матеріальних цінностей № 13 від 01.10.2009 року (а.с.11). Однак суд не може прийняти ці документи як доказ, оскільки згідно обвинувачення підсудний вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.191 КК України в період з 01 грудня 2008 року по 01 липня 2009 року, а видаткова накладна датована лише 04.09.2009 року, тобто вже після того, як ОСОБА_2 було відсторонено від роботи. На вимогу суду, ні обвинуваченням, ні представником цивільного позивача не надано жодного первинного бухгалтерського документу, з якого можливо було б прослідкувати, коли саме, в яких приватних підприємців ОСОБА_2 отримував гроші за доставлений їм товар і потім не здавав їх в касу товариства. Представник цивільного позивача ОСОБА_1 надала суду копії товарно-транспортних накладних, де зазначено, що відповідальним за замовлення є ОСОБА_2, але в цих накладних немає жодного підпису ні ОСОБА_2, ні особи, яка відпустила товар зі складу, ні водія чи експедитора, які доставляли алкогольні напої до підприємців, ні самих підприємців про отримання товару. Суд не може це прийняти як допустимий доказ у даній кримінальній справі. Крім того, покази представника цивільного позивача, свідків різняться між собою, одні вказують, що ОСОБА_2 доставляв алкогольні напої до торгових точок, інші вказують, що це робили експедитори чи водії. Ряд підприємців ствердили, що передавали гроші за товар не лише через підсудного, а й через експедиторів, однак в матеріалах справи це зовсім не прослідковується. Як встановлено судом, підсудний відшкодував значну частину коштів, але цьому також немає жодного доказу у справі. Акт інвентаризації № 13 суд також оцінює критично, оскільки із акту є незрозумілим на підставі яких первинних бухгалтерських документів було виведено суму нестачі 83673 гривні, просто одні і ті ж цифри перенесені з однієї колонки в іншу.

Оцінюючи обставини справи і наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, у суду виникає великий сумнім у достовірності даних інвентаризації, який трактується на користь підсудного. Будь-яких інших доказів вини підсудного у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України судом не здобуто. В звязку з цим, суд вважає, що достатніх доказів вини підсудного за цим епізодом немає, його вина не доведена допустимими доказами, а тому ОСОБА_2 за ч.4 ст.191 КК України необхідно виправдати.

При обранні виду та визначенні міри покарання підсудному, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, а також особу підсудного, який за місцем проживання характеризується позитивно, у характеристиці за місцем роботи він спочатку характеризується позитивно, але зазначено, що потім було виявлено його негативну поведінку, злочин вчинив ще не будучи судимим, рано залишився сиротою, є членом сімї загиблого (померлого) ветерана війни, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував збитки, що суд визнає обставинами, що помякшують покарання. Обставин, що обтяжують покарання підсудному, судом не встановлено.

Виходячи з цього суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_2 покарання, передбачене в санкції ч.3 ст.191 КК України, а саме позбавлення волі з застосуванням додаткового покарання.

Оскільки даний злочин ОСОБА_2 вчинив ще в березні-квітні 2009 року, тобто до засудження його вироком Рівненського міського суду від 10.09.2010 року, то з врахуванням вказаного вироку Рівненського міськсуду, остаточне покарання йому має бути призначене на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Оцінюючи всі наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що виправлення і перевиховання підсудного можливе без ізоляції від суспільства, тобто до нього можливо застосувати ст.75 КК України і звільнити його від призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк, і поклавши на нього обовязки, передбачені п.п.2, 3 ст.76 КК України.

У даній кримінальній справі було заявлено цивільний позов, який підтримала представник цивільного позивача ОСОБА_1 і який не визнав підсудний. Оскільки ні позовна заява від 05.02.2010 року (а.с.46), ні уточнена позовна заява від 22.05.2012 року не відповідає ст.119 ЦПК України, оформлена без дотримання вимог цієї статті, тому таку позовну заяву необхідно залишити без розгляду і розяснити цивільному позивачу право звернутися до суду з позовом в порядку ЦПК України.

Оскільки цивільний позов залишено без розгляду, а за ч.4 ст.191 КК України ОСОБА_2 виправдовується і залишається незначна сума збитків (645 гривень), які можливо буде стягувати, предявивши позов за нормами ЦПК України, то на думку суду, необхідно скасувати заходи забезпечення цивільного позову, а саме скасувати арешт на квартиру підсудного і заборону на її відчуження.

Суд вважає, що речові докази по справі, а саме: видаткова накладна, акти звірки розрахунків, товарно-транспортні накладні (а.с.122-132), які знаходяться в матеріалах справи, необхідно залишити в матеріалах справи.

Суд приймає до уваги, що судових витрат по справі немає.

Керуючись ст.ст.323, 324 КПК України, суд, -

з а с у д и в :

ОСОБА_2 за ст.191 ч.4 КК України виправдати.

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.191 ч.3 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права обіймати певні посади, а саме посади повязані з товарно-матеріальними цінностями, строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.70 ч.4 КК України, з врахуванням вироку Рівненського міського суду від 10.09.2010 року, остаточне покарання ОСОБА_17 призначити шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим і визначити його 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, а саме посади повязані з товарно-матеріальними цінностями, строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_2 від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий термін 2 (два) роки 6 (шість) місяців, якщо він протягом вказано терміну не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обоязки, передбачені п.п.2, 3 ст.76 КК України, а саме:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід щодо ОСОБА_2 змінити з взяття під варту на підписку про невиїзд, звільнивши його з-під варти в залі суду. В строк відбуття покарання зарахувати час його затримання з 14 грудня 2009 року по 17 грудня 2009 року і час перебування під вартою з 13 січня 2012 року по 24 вересня 2012 року.

Речові докази по справі, а саме: видаткова накладна, акти звірки розрахунків, товарно-транспортні накладні, які знаходяться в матеріалах справи, залишити в матеріалах справи.

Цивільний позов ТзОВ Віна Лівадіїзалишити без розгляду. Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до постанови слідчого СВ Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_18 постановою від 14 лютого 2010 року, а саме: скасувати арешт та заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом пятнадцяти діб з моменту його проголошення, а засудженим ОСОБА_2 в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Суддя ОСОБА_19