Справа №482/1696/14-к 21.01.2015 21.01.2015 21.01.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2014 року, відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва, громадянина України, обвинуваченого за ст. 289 ч.2 КК України.
розпорядника ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_4
В С Т А Н О В И В:
1.Короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що злочин не вчиняв.
Провадження № 11-кп/784/41/15 Головуючий суду 1 інстанції: ОСОБА_10
Категорія: ст.289 ч.2 КК України Доповідач: ОСОБА_1 .
Вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у скоєні злочину, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України з призначенням покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

2. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 вказує, що злочин не вчиняв та стверджує, що 12.07.2014 року він відпочивав в барі разом з друзями до 2 год. в с.Димівське Новоодеського району. Після цього направився в с. Артемівка на попутному автомобілі. Водій автомобіля йому був не знайомий. По дорозі вони познайомились, вжили спиртне і він більше нічого не пам`ятає. Вранці прокинувся в машині. При цьому власника автомобіля поруч не було. Він побачив ключі та документи на автомобіль і вирішив відкотити його до с. Суворівка, де і залишив. Коли потерпілий приїхав до нього, він віддав ключі та документи на машину і показав місце, де залишив її. Після цього працівники міліції забрали його до райвідділу, чинили фізичний та моральний тиск, через що він надав визнавальні показання про незаконне заволодіння транспортним засобом. Посилається та на те, що під час досудового розслідування не проводився слідчий експеримент за його участю. Також зазначає, що потерпілий до нього претензій не має. Вказує, що працівники міліції вимусили його відмовитись від послуг захисника. Вважає, що судом також не прийнято до уваги погіршення стану його здоров`я.
Узагальнені доводи інших учасників судового провадження.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор вважає вирок суду законним і обґрунтованим. Посилається на те, що в судовому засіданні ОСОБА_4 повністю визнав свою вину і надав пояснення по обставинам злочину, які узгоджувались з іншими доказами по справі. Вказує, що доводи апелянта про застосування до нього фізичного та морального тиску з боку працівників міліції, а також про те, що його змусили відмовитись від послуг захисника не грунтуються на матеріалах справи. Зазначає, що відсутність у потерпілого претензій матеріального характеру не є обставиною, що пом`якшує відповідальність ОСОБА_4 . Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін.
3. Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.07.2013 року о 02 год. ОСОБА_4 , знаходячись на вул. Перемоги в с.Димівське Новоодеського району Миколаївської області, проходячи повз гаражу, розташованого на огородженій території домоволодіння по АДРЕСА_1 , побачив через вікно гаража автомобіль «ВАЗ» та у нього виник умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 витягнув скло у вікні гаражу і проник всередину, де через незаперті двері автомобіля проник в салон і за допомогою ключа, який був у замку запалення, завів двигун автомобіля. Заволодівши автомобілем «ВАЗ 2106» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 1981 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 керуючи автомобілем, вибив ним дерев`яні двері в гаражі та зник з місця злочину на вказаному автомобілі. Своїми діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 15000 грн.

Визнаючи ОСОБА_4 винуватим в скоєні кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на показання обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_8 , а також на дані, що містяться в протоколі огляду місця події.

5. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника, які підтримали доводи апеляції і просили скасувати вирок та направити справу на новий судовий розгляд; потерпілого, який не заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого; думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а вироку суду без змін; вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції; апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, у якому він обвинувачується, за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку.

Доводи обвинуваченого про те, що він злочин не вчиняв, є неспроможними.

Як вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_4 , наданих в судовому засіданні суду першої інстанції, він не заперечував факт скоєння ним незаконного заволодіння транспортним засобом та пояснював, що 12.07.2014 року, приблизно о 2 год., перебував в с.Димівське Новоодеського району Миколаївської області. Проходячи по вул.Перемоги повз гаражу, зазирнув через вікно в це приміщення, де побачив автомобіль «ВАЗ», та у нього виник умисел заволодіти автомобілем. Він вийняв скло з вікна гаражу і через отвір проник в гараж, а потім і до салону автомобіля, двері якого були не зачинені. Ключі знаходились в замку запалення, і він, завівши двигун автомобіля, вибив ним двері гаражу та поїхав на ньому кататись. Доїхавши до с.Воронцівка, в автомобілі закінчилось пальне і він закотив його на подвір`я незнайомої жінки, де і залишив. Потім на вимогу потерпілого повернув йому автомобіль.

З показань потерпілого ОСОБА_8 в судовому засіданні слідує, що 12.07.2014 року він виявив викрадення його автомобіля «ВАЗ» з гаражу, двері якого були вибиті. Він розпочав пошук автомобіля і став підозрювати ОСОБА_4 у його викраденні. Прийшовши до ОСОБА_4 , останній признався йому у заволодіння автомобілем. Після цього ОСОБА_4 повернув йому ключі від автомобіля і документи та вказав місце, де залишив його.

Вказані показання обвинуваченого та потерпілого узгоджуються між собою, а також з іншими доказами, дослідженими судом.

Так, з протоколу про прийняття від ОСОБА_8 заяви по вчинення злочину вбачається, що 12.07.2014 року невідома особа викрала його автомобіль, який знаходився в приміщенні гаражу за адресою АДРЕСА_1 .

Визнаючи ОСОБА_4 винуватим в скоєнні вказаного кримінального правопорушення, суд першої інстанції вірно послався й на дані, що містяться в протоколі огляду місяця події, згідно з якими, на місці події були виявлені сліди викрадення автомобіля з приміщення гаражу, зокрема пошкодження дерев`яних воріт гаражу, що підтверджують показання, як обвинуваченого в судовому засіданні, так і потерпілого щодо способу заволодіння майном.

Проаналізувавши наведені докази, суд дійшов вірного висновку про винуватість ОСОБА_4 у скоєні злочину, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України.

У зв`язку з повним визнанням винуватості обвинуваченим, суд першої інстанції відповідно до ст. 349 ч.3 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів, які ніким не оспорюються та обгрунтовано не досліджував показання свідків.

Доводи обвинуваченого про те, що працівники міліції вимусили його написати визнавальні показання є неспроможними, оскільки вказане матеріалами справи не підтверджується.

Згідно ст. 95 КПК України, суд обґрунтовує свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо дослідив в судовому засіданні та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

У відповідності з вимогами наведених положень кримінального процесуального закону, суд обґрунтував своє рішення показаннями, наданими обвинуваченим в суді.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції визнав вину та добровільно надав пояснення по обставинам вчинення злочину. Про те, що працівники міліції чинили на нього фізичний або моральний тиск обвинувачений в суді не заявляв.

Те, що на місці події не виявлено слідів пальців рук ОСОБА_4 , не свідчить про його невинуватість у вчиненні злочину, оскільки його винуватість підтверджується сукупністю інших доказів, яким судом надана належна оцінка.

Та обставина, що в ході досудового розслідування не був проведений слідчий експеримент, не свідчить про неправильність постановленого судового рішення. Про необхідність проведення такої слідчої дії приймає рішення слідчий. Оскільки на досудовому слідстві обвинувачений повністю визнавав свою вину в незаконному заволодінні транспортним засобом, то слідчий експеримент за участю обвинуваченого не проводився.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку не проведення слідчого експерименту не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Доводи обвинуваченого про те, що працівники міліції змусили його відмовитись від послуг захисника також є неспроможними. Даних на підтвердження таких доводів в матеріалах кримінального провадження не міститься. Крім того, в суді першої інстанції обвинувачений теж не виявляв бажання скористатись послугами захисника, оскільки про таке не заявляв.

В судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням обвинуваченого йому був призначений захисник, який приймав участь у розгляді справи апеляційним судом. Будь-яких нових доказів щодо невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні вказаного злочину сторона захисту не надала.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б вказували на необхідність скасування вироку, апеляційний суд не вбачає.

Що стосується покарання, при його призначенні суд, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, врахував тяжкість скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання.

Так, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок, не працює.

Обставинами, що пом`якшують покарання, судом враховані - визнання вини та активне сприяння слідству у розкритті злочину. Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

З урахуванням тяжкості скоєного злочину, вказаних вище обставин, даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

На думку апеляційного суду, призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Даних про погіршення стану здоров`я обвинуваченого в матеріалах кримінального провадження не міститься, а тому доводи останнього про неврахування цієї обставини, є неспроможними.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку, про що йде мова в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 405,407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишити без задоволення, а вирок Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_4 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3