АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2015 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий),

ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 , розглянув апеляційні скарги, які подали заступник начальника відділу прокуратури Закарпатської області, захисник ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 на вирок Хустського районного суду від 17.10.2014 року за матеріалами кримінального провадження № 11-кп/777/46/15 яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В строк відбування покарання постановлено зарахувати строк перебування під вартою та у відділенні з посиленим наглядом Берегівської обласної психіатричної лікарні з 23.11.2012 року по 23.02.2013 року включно.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання ОСОБА_6 на території Угорщини 06.04.2014 року.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 та законного представника потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди завданої злочином постановлено залишити без розгляду.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 судові витрати за проведення транспортно-трасологічної експертизи, експертизи про технічний стан та судової автотехнічної експертизи в загальній сумі 9378,90 грн. ( дев`ять тисяч триста сімдесят вісім гривень 90 копійок).

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком ОСОБА_6 визнаний винним в тому, що 19.11.2012 року близько 17:30 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки Mitsubishi Pajero 3,5 І V6 GLS, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Мукачево по автодорозі Мукачево - Рогатин Львів, на 68 км об`їзної дороги м. Хуст, порушивши вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 11.2, 11.3, 12.3 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення із зустрічним автомобілем марки Daewoo Nexia GLX, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , яка рухалась в зустрічному напрямку. В результаті ДТП водій ОСОБА_11 та пассажир автомобіля ОСОБА_12 померли від отриманих тілесних ушкоджень, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням їх смерті і вкладаються в час пригоди ІНФОРМАЦІЯ_2 . Пассажир автомобіля Daewoo Nexia GLX ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток правого передпліччя, перелому ребер, перелому кісток лівої гомілки, які згідно висновку експерта №616 від 27.11.2012 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Пассажир автомобіля Daewoo Nexia GLX ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді полі-травми, ЗЧМТ, перелому кісток таза, перелому двох кісток стегон, тупої травми живота, рваних ран обличчя, які згідно висновку експерта №617 від 27.11.2012 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_6 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України:

- п.2.3. (б), яким водія зобов`язано бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.9 (а) відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;

- п. 10.1 згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 11.2 передбачено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом;

- п. 11.3 зміст якого полягає в тому, що на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

- п. 12.3 згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

В апеляційних скаргах:

Заступник начальника відділу прокуратури Закарпатської області просить скасувати вирок Хустського районного суду від 17.10.2014 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_6 за ч.3 ст. 286 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Вважає, що судом недостатньо враховано обставини справи, а саме: вчинення злочину ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння; наслідком діяння стала загибель двох осіб, одна з яких неповнолітня; після ДТП водій навіть не намагався надати допомогу постраждалим пасажирам; після вчинення злочину обвинувачений втік з місця пригоди, а в подальшому переховувався від органів досудового розслідування.

Захисник обвинуваченого порушує питання про зміну вироку суду та застосування ст. 69 КК України щодо ОСОБА_6 з призначенням покарання у виді 3 років позбавлення волі. Просить скасувати арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_15 та ОСОБА_6 . Вважає проведений судовий розгляд неповним, оскільки судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про встановлення особи велосипедиста, який був учасником руху 19.12.2012 року близько 17:30 години, про якого заявляв обвинувачений ОСОБА_6 під час досудового розслідування та з вини якого на його думку сталася ДТП. Зазначає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 та ОСОБА_18 , які стверджували, що запаху алкоголю від обвинуваченого не чули і він був тверезим. Вважає, що причиною сильного запаху спирту стала рідина для омивання лобового скла, яка витекла з пошкоджених в результаті ДТП бачків та 2 пляшки горілки, які перевозив обвинувачений, які розбились. Зазначає, що єдиним належним доказом, який може підтвердити стан алкогольного сп`яніння є висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а відповідальність за доставку особи до медичного закладу для проведення такого огляду покладається на уповноважену особу Державтоінспекції. Вказує на те, що загибель кількох осіб є кваліфікуючою ознакою ст. 286 КК України, а тому її слід вважати об`єктивною стороною злочину, а не обтяжуючою покарання обставиною, як встановлено вироком суду. Просить додатково визнати пом`якшуючими покарання обставинами визнання вини та щире каяття обвинуваченого ОСОБА_6 , що вбачається з його поведінки. Так, ОСОБА_6 неодноразово просив вибачення у потерпілих та добровільно відшкодував завдану шкоду в повному розмірі. Захисник обвинуваченого просить звернути увагу на характеристику та соціальні зв`язки ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, за час професійної діяльності нагороджений багатьма нагородами та відзнаками, Медаллю за розвиток Закарпатської області. Вироком суду цивільний позов залишено без розгляду, однак не прийнято рішення про скасування арешту на житловий будинок, на який накладено арешт ухвалою Хустського районного суду від 05.12.2012 року в ході досудового розслідування.

Потерпілий ОСОБА_8 просить скасувати вирок Хустського районного суду від 17.10.2014 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_6 за ч.3 ст. 286 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Потерпілий вважає призначене покарання не достатнім для виправлення обвинуваченого. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 з моменту вчинення злочину використовував всі можливі способи для уникнення кримінальної відповідальності та створював перешкоди для органам досудового розслідування для встановлення всіх обставин справи. Так, обвинувачений ОСОБА_6 не надав першу медичну допомогу потерпілим; втік з місця злочину, що унеможливило забір крові для встановлення стану алкогольного сп`яніння; надумав хворобливий психологічний стан; перетнув Україно-угорський кордон з метою лікування, однак жодного доказу на підтвердження свого лікування не надав; намагався пояснити про надуманого велосипедиста, що ставить під сумнів його щире каяття.

В запереченнях на апеляційні скарги:

Потерпілий ОСОБА_8 не погоджується з апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 . Вважає доводи апелянта про наявність учасника руху велосипедиста на час ДТП 19.11.2012 року надуманими. Вказане підтверджується протоколом огляду місця події та схемою, згідно яких відсутні будь-які сліди, що повинні були залишитися внаслідок здійснення маневру обвинуваченим у вигляді різкого обгону чи екстреного гальмування. Очевидці події пояснювали відсутність інших учасників руху, що могли створити які-небудь перешкоди водіям автомобілів. Вказує на те, що захисник обвинуваченого в порядку ст. 303 КПК України не оскаржував постанову слідчого, якою йому відмовлено в задоволенні клопотання про встановлення особи велосипедиста, а тому його доводи в цій частині не заслуговують на увагу. Потерпілий не погоджується з позицією захисника щодо факту перебування в стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_6 . Так, вказує на ряд свідків, які категорично ствердили, що обвинувачений був на місці пригоди в стані алкогольного сп`яніння, про що свідчила його не неадекватна поведінка, нерозуміння того, що він зробив і відчутний сильний запах алкоголю, а не спиртових розчинів, що витекли з пошкоджених агрегатів, він хитався і його рухи підтверджували такий стан. Вказує на те, що обвинувачений проігнорував вказівку працівника ДПС УДАІ УМВС України ОСОБА_19 чекати приїзду оперативно-слідчої групи і просто втік з місця ДТП. З вказаної причини доставити обвинуваченого до мед закладу та провести відбір крові не вдалось можливим. Вважає, що при призначенні покарання судом достатньо враховано позитивно характеризуючі особу обвинуваченого дані, про що зазначено у вироку суду.

Захисник обвинуваченого в запереченнях просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги начальника відділу прокуратури Закарпатської області. Вважає, що виходячи з принципу презумпції невинуватості, доказом того, що ОСОБА_6 не перебував в стані алкогольного сп`яніння є відсутність належних, достатніх та допустимих доказів, які б вказували на протилежне. Вважає, що говорити про аморальну поведінку обвинуваченого є некоректно, оскільки вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії необережних, а ОСОБА_6 не хотів настання таких наслідків, щиро розкаявся у вчиненому та просив вибачення у потерпілих. Вказує на те, що обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування, а після спливу строку застосування запобіжного заходу, через поганий стан здоров`я та за відсутності будь-яких обмежень виїхав до Угорщини для продовження лікування.

Додатково вважає апеляційну скаргу потерпілого безпідставною з аналогічних підстав, які викладені в запереченні на апеляційну скаргу прокурора. Крім того, вказує, що ОСОБА_6 23.12.2014 року виписано з психіатричної лікарні у зв`язку з закінченням дії ухвали суду, а не одужанням обвинуваченого. При цьому згідно виписки із медичної карти №168 встановлено деякі покращення в здоров`ї ОСОБА_6 , але не його одужання. Надалі, не будучи обмеженим будь-яким запобіжним заходом, ОСОБА_6 виїхав за кордон на лікування. А тому, вважає доводи апелянта щодо вчинення дій обвинуваченого, спрямованих на уникнення кримінальної відповідальності такими, які не знаходять свого підтвердження. Вважає, що спроби уникнення кримінальної відповідальності згідно вимог ч.1 ст. 67 КК України не можуть бути визнаними обставинами, що обтяжують покарання, оскільки не входять до вичерпного переліку вказаної статті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання поданої апеляційної скарги та висловлені доводи на заперечення апеляційних скарг , поданих іншими учасниками судового розгляду; промову прокурора та пояснення потерпілих, предтавника потерпілого на підтримання поданих ними апеляційних скарг та обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого, перевіривши та дослідивши матеріали провадження в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає до часткового задоволення , апеляційні скарги потерпілого та прокурора не підлягають до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, окрім скоєння злочи в стані алкогольного спяніння, правильність кваліфікації діянь ОСОБА_6 учасниками кримінального провадження в апеляційних скаргах не оспорюються, внаслідок чого вони відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України підтверджується сукупністю зібраних і досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку доказів. Діяння обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України кваліфіковано вірно.

Твердження захисника обвинуваченого про неповно проведений судовий розгляд в частині встановлення особи велосипедиста, який був учасником руху 19.12.2012 року близько 17:30 години колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченими цим Кодексом. Сторона захисту здійснює збирання доказів, в тому числі шляхом ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих дій (розшукових) дій та і інших процесуальних дій , а також шляхом здійснення інших дій , які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Колегія суддів вважає, що клопотання захисту про встановлення особи велосипедиста, який був учасником руху 19.12.2012 року близько 17:30 години слідчим було відхилено на стадії досудового розслідування слідчим , а сторона захисту не була позбавленні можливості щодо оскарження таких дій слідчого та вжиття заходів на збирання і забезпечення подання суду належних і допустимих доказів, однак таким правом захисник та обвинувачений не скористалася.

Таким чином, виконуючи приписи ст. 290 КПК України сторони кримінального провадження забезпечили доступ до матеріалів та зібраних доказів, а суд першої інстанції, в силу вимог ст. 349 КПК України встановлює які докази потрібно дослідити , та порядок їх дослідження.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що показаннями очевидців дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) спростовуються судження про рух велосипедиста 19.12.2012 року близько 17:30 години на частині дороги де сталася ДТП, то відхилення клопотання захисту про встановлення такого велосипедиста є обґрунтованим.

Одночасно, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку безпідставно не вирішено питання про заходи забезпечення кримінального провадження.

Так, відповідно до вимог ст. 368 КПК України , ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається , що ухвалою Хустського районного суду від 05.12.2012 року накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_6 , в тому числі і на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_15 та ОСОБА_6 . Арешт майна застосовувався з метою забезпечення відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди.

З вироку вбачається , що суд першої інстанції залишив цивільні позови потерпілих без розгляду , а в матеріалах провадження містяться подані потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_10 нотаріально засвідчені заяви про відсутність матеріальних та моральних претензій до громадянина ОСОБА_6 з приводу дорожньо-транспортної пригоди , що мала місце 19.11.2012 року. Однак , судом першої інстанції в порушення положень ст. 368 КПК України не вирішено питання про заходи забезпечення кримінального провадження.

З цих підстав , колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування арешту накладеного на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_15 та ОСОБА_6 та обґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині захисника ОСОБА_7 ..

Відповідно до вимог ч.3 ст. 370 КПК України суд ухвалює вирок лише на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду . Отже будь-яка з обставин , що обтяжує покарання , може бути покладена в основу вироку і врахована при призначенні покарання лише за умови, якщо вона була предметом розгляду й доведенння у судовому засіданні.

З вироку вбачається, що судом першої інстанції визнано обставиною , що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Вказаний висновок суду ґрунтується на показаннях свідків: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 які визначили стан сп`яніння обвинуваченого за неадекватною поведінкою обвинуваченого та запаху алкоголю , а не спиртових розчинів.

З показань свідка ОСОБА_19 працівника ДПС УДАІ УМВС України в Закарпатській області який за кілька хвилин прибув на місце пригоди вбачається, що він особисто встановлював особу ОСОБА_6 .. При цьому, він бачив на дорозі витоки рідини з антифрізу та омивача скла із різким запахом. Запаху алкоголю від обвинуваченого не чув.

З показань свідка - лікаря ОСОБА_24 вбачається , що завідувач психо-наркологічного відділення ОСОБА_17 19.11.2012 року близько 22:00 години повідомив про оформлення в стаціонарне відділення для проходження лікування ОСОБА_6 з діагнозом гострої реакції на стрес.

З показань свідка ОСОБА_17 вбачається , що після оформлення ним ОСОБА_6 до психо-наркологічного відділення Хустської РЛ, останній самовільно покинув лікувальний заклад, у наслідок чого відбір крові у ОСОБА_6 для проведення дослідження на вміст алкоголю в крові не проводився.

Показання вищевказаних свідків учасниками кримінального провадження не оспорювалися та не вказувалося на порушення вимог закону при їх перевірці як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду , а тому вказані показання колегією суддів визнаються такими, що здобуті відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.

Таким чином, показання свідків : ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 про неадекватну поведінку обвинуваченого на місці дорожньо-транспортної пригоди узгоджуються подальшим лікуванням обвинуваченого з встановленим діагнозом - гострої реакції на стрес.

Щодо показань вказаних свідків про перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння , то вказані непрямі докази , взяті ізольовано, без об`єктивного дослідження крові обвинуваченого та його стану будь-яким іншим способом на час вчинення злочину - 19.11.2012 року не можуть самостійно і достовірно підтверджувати про перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння , а тому мають лише ймовірний характер.

У рішенні Європейського суду з прав людини ( рішення від 06.12.1988 року у справі Барбера , Мессег та Джабардо проти Іспанії ), п 77 Європейський суд розкрив зміст принципу презумції невиноватості: 77.Параграф 2 (ст.6-2) втілює принцип презумції невиноватості. Він вимагає , проміж іншим , що під час виконання своїх обов`язків члени суду не можуть починати з зазделегідь прийнятної думки, що обвинувачений скоїв злочин, в якому він обвинувачується; тягар доведення покладений на сторону обвинувачення, та будь-які сумніви мають тлумачитись на користь обвинуваченого.

Презумція невинуватості , втілена в статті 6 п.2 Європейської Конвенції з прав людини є одним із важливих елементів справедливого кримінального судочинства, яке вимагається статтею 6 п.1 Конвенції … Вона не лише забороняє передчасне висловлювання самим судом думки, що особа, яка обвинувачується у кримінальному злочині, є винною до того , як це доведено в законному порядку… але також охоплює заяви , зроблені іншими публічними представниками влади про триваючі кримінальні розслідування, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним та упереджено оцінювати факти компетентні судові органи …
Зпоказань обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що на час вчинення злочину в стані алкогольного спяніння не перебував.

Приймаючи до уваги, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях та відсутності належних доказів, що підтверджують стан сп`яніння обвинуваченого, а всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого, тому апеляційний суд приходить до переконання, що висновок суду про вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння та визнання вказаної обставини , як такої що обтяжує його покарання не грунтується на вимогах закону і підлягає до виключення з вироку. Доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є підставними.

Окрім того, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність виключення з вироку посилання суду першої інстанції про визнання обставиною яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 тяжкі наслідки , завдані злочином.

Суд першої інстанції поклав в основу вироку і враховав при призначенні покарання вказану обставину , хоча вона не була предметом обговорення та розгляду у судовому засіданні.

Крім того, зазначена обставина передбачена в ч.3 ст. 286 КК України як ознака злочину , що впливає на його кваліфікацію.

Так, з описової частини вироку вбачається , що суд першої інстанції визнав доведеним , що обвинувачений ОСОБА_6 грубо порушив вимоги ПДР України і їх невиконання знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням тяжких наслідків загибель кількох осіб , а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також отриманням тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості неповнолітними ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ..

Згідно ст.67 КК України , якщо будь-яка з обставин , що обтяжує покарання , передбачена в статті КК України як ознака злочину , що впливає на його кваліфікацію , суд не може ще раз врахувати її при призначенні покарання як таку , що його обтяжує. Тобто, закон забороняє суду враховувати такі обставини двічі - і при кваліфікації злочину, і при призначенні покарання, бо це призводить до порушення принципу неприпустимості подвійної відповідальності за одне й теж саме . Оскільки саме з урахуванням тяжких наслідків загибель кількох осіб сконструйована і санкція за злочин , передбачений ч.3 ст. 286 КК України, то повторне врахування як обставини , що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 спричинення злочином тяжких наслідків законом не допускається.

Колегія суддів вважає , що фактичні обставини справи, вчиненні ОСОБА_6 дії дають підстави визнати - щире каяття обвинуваченого ОСОБА_6 , як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Так, з матеріалів провадження вбачається , що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєному злочині, передбаченому ч.3 ст. 286 КК України як під час досудового слідства так і в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції визнав, добровільно відшкодував завданий збиток. Така поведінка обвинуваченого є різновидом діяльного каяття , яке полягає в тому , що вона вчиняється особою , яка скоїла злочин, відбувається добровільно після вчинення злочину , але до ухвалення вироку .

Відповідно до вимог ст. 69-1 КК України за наявності обставин , що пом`якшують покарання , передбачених пп.1,2 ч.1 ст.66 КК України ( щире каяття , добровільне відшкодування завданого збитку) , відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні підсудним своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті КК України.

З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області та потерпілого ОСОБА_8 про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`ягкості .

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання ОСОБА_6 суд призначив у межах санкції ч.3 ст. 286 КК України , але в неповній мірі врахував обставини, що його пом`якшують та особу винного. Зокрема, суд не врахував, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину у вчиненні злочину визнав повністю та розкаявся, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та колишньої роботи, добровільно відшкодував завдану шкоду.

За встановлених обставин та з урахування висновків колегії суддів про відсутність обставин , що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів вважає можливим пом`якшити обвинуваченому основне покарання в межах санкції статті, передбаченої ч.3 ст. 286 КК України . Одночасно , апеляційний суд вважає, що з врахуванням тяжкості злочину, конкретних обставин справи, особи винного, поведінку обвинуваченого після скоєння злочину, обставин, що пом?якшують покарання, що ОСОБА_6 є особою суспільно-небезпечною і його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 408 КПК України, ст. 69-1 КК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - задовольнити частково, апеляційні скарги подані потерпілим ОСОБА_8 , заступником начальника відділу прокуратури Закарпатської області залишити без задоволення .

Вирок Хустського районного суду від 17.10.2014 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.3 ст. 286 КК України змінити.

Виключити з вироку вказівку суду про визнання обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 настання тяжких наслідків та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також вказівку суду в мотивувальній частині вироку про перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння.

Пом`якшити ОСОБА_6 призначене основне покарання за ч.3 ст. 286 КК України до 6 ( шести ) років позбавлення волі .

Скасувати арешт накладений на майно ОСОБА_6 : житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_15 та ОСОБА_6 , відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого 10.02.2006 року.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою ,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: