АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2849/14-к Номер провадження 11-кп/786/200/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст. 125 КК. З.Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000760 від 8 серпня 2014 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого та прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:
вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, пенсіонер, не одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,-

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України з призначенням покарання за:

- ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 850 грн.;

- ч.2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 1020 грн.;

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 1 360 грн. на користь держави.

Постановлено стягнути з обвинуваченого на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих:

- ОСОБА_7 10 000 грн.,

- ОСОБА_12 7 200 грн.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

ОСОБА_10 визнаний винним в тому, що 8 серпня 2014 року близько 15 год., відпочиваючи на території ПРАТ «Миргородкурорт», на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_7 удар кулаком в ділянку правого ока, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, синця, які згідно висновку судово медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров`я.

У конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 втрутилась потерпіла ОСОБА_12 , яка намагаючись завадити обвинуваченому продовжити завдавати тілесні ушкодження своїй доньці ОСОБА_7 , схопила його за руку. В цей час ОСОБА_10 наніс потерпілій ОСОБА_12 удари ногою в ділянку живота, стегна та один удар кулаком в обличчя.

Після вказаних дій обвинувачений ОСОБА_10 намагався залишити місце події, однак потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_7 з метою затримання обвинуваченого до приїзду працівників міліції, схопили його велосипед, ОСОБА_13 , долаючи опір потерпілих, дістав металевий прут, яким наніс потерпілій ОСОБА_12 удар по спині.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців, що розташовані на спині справа по лопатковій лінії на рівні 10-го ребра, на спині справа по навколо хребтовій лінії, на рівні 10-го ребра, на рівні 11-го ребра, на задній поверхні лівого плеча, в верхній третині, в середній третині, на зовнішній поверхні лівого стегна в лівій третині, на передній поверхні правого плеча у верхній третині, садна, що розташовані на тилі правого передпліччя в середній третині, крововилив на слизовій нижньої губи в середній частині, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого порушує питання про виправдання ОСОБА_10 за ч.1 ст. 125 КК України по епізоду спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , а відтак, відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених потерпілою ОСОБА_12 .

Просить покарання призначене обвинуваченому за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 1020 грн. залишити без змін.

На думку апелянта, ОСОБА_12 вчинила напад на ОСОБА_10 , оскільки після нанесення ним одного удару у відповідь на провокацію з боку ОСОБА_7 , обвинувачений ніяких неправомірних дій не вчиняв. Тому вважає, що висновки суду про наявність у нього умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки в ньому відсутні належні і допустимі докази.

Вказує на порушення судом вимог ст. ст. 94, 374 КПК України.

Просить зменшити розмір стягнутої на користь потерпілої ОСОБА_7 моральної шкоди з 10 000 грн. до 200 грн.

Крім того, зазначає, що при стягненні моральної шкоди, суд не мотивував належним чином свої висновки, а розмір шкоди є необґрунтованим. Позаяк він визначений без врахування стану здоров`я обвинуваченого, його віку, доходів.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду та постановити новий, яким дії ОСОБА_10 кваліфікувати за ч.1 ст. 296 КК України та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 10 200 грн. і стягнути з останнього на відшкодування моральної шкоди на користь: ОСОБА_7 - 10 000 грн., ОСОБА_12 - 7 200 грн.

Вказує, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виник конфлікт через незначний привід. Обвинувачений грубо порушив громадський порядок на пляжі, де в той час відпочивала значна кількість людей, з мотивів явної неповаги до законів і правил поведінки у суспільстві, що проявилось у нанесенні тілесних ушкоджень двом жінкам.

Крім того, зазначає, що серед відпочиваючих більшість були жінки та діти, спокій та відпочинок яких був порушений.

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.

На подану апеляційну скаргу захисником ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 потерпілими принесені заперечення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 на підтримання поданої ними апеляції, їх заперечення проти апеляції прокурора, думку прокурора ОСОБА_6 про підтримання апеляційної скарги процесуального прокурора в повному обсязі, його міркування про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, позицію потерпілої ОСОБА_7 , її представника ОСОБА_8 про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілій ОСОБА_7 та умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_12 .

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , наданими прокурором доказами, а саме, протоколом слідчого експерименту з участю обвинуваченого (а.п.85-89), висновками судово-медичних експертиз, в тому числі, додаткової судово-медичної експертизи (а.п.92).

Надані докази, суд відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КПК України оцінив за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і неупередженому розгляді всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

ОСОБА_10 в судовому засіданні та під час проведення з його участю слідчого експерименту під час досудового слідства стверджував, що 8 серпня 2014 року відпочивав та займався риболовлею на стихійному пляжі річки Хорол, де із знайомою спілкувався з приводу подій, що склалися в Луганській та Донецькій областях. В розмову втрутилася потерпіла ОСОБА_7 , виказала свою думку з даного питання та назвала його принизливими словами. Обвинувачений сприйняв це як особисту образу, не стримався та наніс їй удар рукою. Після чого в конфлікт втрутилася матір ОСОБА_7 - ОСОБА_12 , якій обвинувачений також наніс декілька ударів. Ці показання ніким і нічим не спростовані. Наявність такого мотиву не заперечували потерпілі та свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , що зафіксовано технічними засобами в суді першої інстанції. Зважаючи на викладене, колегія суддів знаходить сумнівними доводи обвинувачення про хуліганський мотив дій ОСОБА_10 .

В той же час, викладені обставини дають підстави для висновку про неспроможність тверджень захисту про вчинення потерпілою ОСОБА_12 нападу на ОСОБА_10 , виправдання його за ч.1 ст. 125 КК України по епізоду спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та у відмові позовних вимог, заявлених нею, оскільки остання діяла з метою захисту інтересів дочки.

Як убачається з наданих прокурором доказів конфлікт між ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_7 виник не з хуліганських мотивів, а на грунті з`ясування власних переконань щодо подій на сході України.

Більше того, з обвинувального акту вбачається, що обвинуваченням не наведено обставин які свідчать про грубе порушення обвинуваченим громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, а також у чому виразилося особливе зухвальство з його боку.

Посилання прокурора на те, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виник конфлікт через незначний привід, а відтак, обвинувачений грубо порушив громадський порядок на пляжі, з мотивів явної неповаги до законів і правил поведінки у суспільстві, де знаходилися відпочиваючі, що проявилось у нанесенні тілесних ушкоджень двом жінкам, не відповідають наданим суду доказам.

У кримінальному провадженні відсутні докази, які б вказували, що ОСОБА_10 вчинив умисні дії, спрямовані саме на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю.

Відсутність у вчиненому ОСОБА_10 діянні мотиву явної неповаги до суспільства свідчить і про відсутність хуліганства, хоча б дії винного в тій чи іншій мірі порушували громадський порядок і характеризувались застосуванням насильства до потерпілих.

Поміж тим, об`єктивна сторона хуліганства полягає в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивами явної неповаги до суспільства.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є усвідомлене вчинення особою діяння з мотиву явної неповаги до суспільства. Це завжди злочин, вчинений з прямим умислом. Такі суб`єктивні ознаки як мотив вчинення злочину та спрямованість умислу є основними критеріями, що відрізняють хуліганство від суміжних злочинів. Саме про це йдеться і в роз`ясненнях, що містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22 грудня 2006 року №10.

Отже, враховуючи, що органами досудового слідства не здобуто беззаперечних доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України та наявність доказів того, що обвинувачений на грунті особистих взаємовідносин, що раптово виникли, заподіяв потерпілій ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та потерпілій ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази, прийшов до обґрунтованого висновку про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст. 296 КК України на ч.1 ст. 125 КК України та ч.2 ст.125 КК України.

А відповідно до ст. ст. 17, 92, 94 КПК України обов`язок доказування обставин злочину, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За таких обставин твердження процесуального прокурора про невідповідність висновків суду про відсутність у діях обвинуваченого хуліганства, фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, тощо.

Відповідно до п.п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану та інше. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розмір грошового відшкодування моральної шкоди за цивільними позовами потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_12 визначено у відповідності з вимогами ст. 23 ЦК України та роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини ОСОБА_10 , який завдав моральну шкоду, оскільки його вина є підставою для відшкодування шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховані вимоги розумності і справедливості, а тому доводи захисту не ґрунтуються на законі.

Як убачається із змісту вироку при визначенні розміру морального відшкодування потерпілій ОСОБА_7 в сумі 10 000грн., а потерпілій ОСОБА_12 в сумі 7 200 грн. судом враховано характер вчинених обвинуваченим умисних кримінальних правопорушень, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_7 завдано легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а потерпілій ОСОБА_12 - легкі тілесні ушкодження, глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, які виразилися в тому, що потерпіла ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні в Миргородській лікарні, потерпіла ОСОБА_12 пройшла курс лікування внаслідок завдання їй легких тілесних ушкоджень, в результаті чого було порушено звичний спосіб їх життя, що вимагало від них додаткових зусиль для організації життя.

За таких обставин висновок суду про повне задоволення цивільного позову на користь потерпілої ОСОБА_7 та часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 ґрунтуються на зібраних матеріалах провадження. Тому, твердження захисту про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_7 до 200 грн. є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

При вирішенні питання про призначення ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції, відповідно до загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, з урахуванням положень ч.2 ст. 50 КК України згідно якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочини, урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного, його пенсійний вік, стан здоров`я, позицію потерпілих, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, конкретні обставини справи та призначив йому самий м`який вид покарання із альтернативних видів покарань, передбачених санкціями ч.1 та ч.2 ст. 125 КК України.

Саме таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418,419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ України протягом 3-х місяців з дня її проголошення Апеляційним судом Полтавської області.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4