Постанову виніс - ВЕРЛАНОВ С. М.
Доповідач - ПОЛОСЕНКО В. С
№ 10-6-2007
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007 року м. Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону в складі: головуючого - генерал-майора
юстиції КУЗЬМІНА А. С, суддів полковника
юстиції ДИМАРЕЦЬКОГО В. М. . та підполковника юстиції ПОЛОСЕНКА В. С, при секретарі СМИКОВСЬКІЙ Н. П.,
за участю старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури
України старшого радника юстиції БАЗУРКАЄВА О. А., обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника-адвоката
ОСОБА_2, розглянувши у відкритому
судовому засіданні матеріали за апеляцією прокурора відділу Генеральної
прокуратури України БАЗУРКАЄВА О. А. на постанову військового місцевого суду
Київського гарнізону від 10
квітня 2007 року,

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2007 року військовий
місцевий суд Київського гарнізону,
розглянувши подання старшого слідчого в особливо важливих справах
Генеральної прокуратури України про продовження строку тримання під вартою
ОСОБА_1, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого
ст. 410 ч. 2 КК України, виніс постанову про відмову в задоволенні
вказаного подання.

Не
погоджуючись з рішенням суду, прокурор
подав апеляцію, в якій просить постанову
від 10 квітня 2007 року
скасувати, а подання слідчого про продовження
строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 до 4-х місяців - задовольнити.

В
обґрунтування апеляції прокурор посилається на те, що оскаржена ним постанова не відповідає
фактичним обставинам справи і винесена з порушенням кримінального закону.

Зокрема, як зазначено в апеляції, що у ході досудового слідства
встановлено, що незаконні нарахування на
картки військовослужбовців грошових коштів з подальшим їх викраденням мали
місце як у 2005-2006, так і у 2003-2004
роках. З приводу цих нарахувань ОСОБА_1 дає непослідовні та суперечливі
показання. Для завершення досудового слідства необхідно виконати значний обсяг
слідчих дій, а також вжити заходів по
виявленню місця знаходження викрадених з військової частини А 1232 грошових
коштів, їх вилученню з метою
відшкодування завданих державі матеріальних збитків. З цих причин, на думку апелянта, підстави для зміни ОСОБА_1 запобіжного заходу
були відсутні.

Крім
того, апелянт вказує на те, що розглядаючи подання слідчого про
продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1,
суд вийшов за межі розгляду зазначеного подання та повторно дав оцінку
наявності підстав для застосування такого запобіжного заходу, не зважаючи на те, що ці підстави уже були досліджені як судом
першої інстанції при обранні запобіжного заходу, так і апеляційним судом при розгляді
апеляційної скарги захисника обвинуваченого на постанову місцевого суду про
застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Заслухавши доповідача, думку
прокурора в підтримку
апеляції, виступи
обвинуваченого та його
захисника, які вважають
постанову законною, а
також

2

перевіривши
матеріали кримінальної справи і обговоривши доводи апеляції, військовий апеляційний суд приходить до
наступного.

ОСОБА_1
обвинувачується в тому, що він будучи
начальником фінансово-економічної служби військової частини А 1232,
тобто військовою службовою особою, у період з 2005 до 2006
року, зловживаючи своїм службовим
становищем, за попередньою змовою з
бухгалтером цієї ж частини ОСОБА_3., з метою заволодіння бюджетними коштами, які знаходилися, на; казначейських рахунках військової
частини, безпідставно нараховував
грошові кошти на рахунки колишніх військовослужбовців вказаної частини, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших, а також
на свій особистий рахунок та на картковий рахунок ОСОБА_3. В подальшому, після перерахування філією ВАТ „Райффайзен
банк Аваль" коштів наці карткові рахунки,
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, маючи .
платіжні картки інших осіб, отримували
грошові кошти у банкоматах, якими
розпоряджалися на власний розсуд. Всього ОСОБА_1 та ОСОБА_3 викрали державні
кошти на загальну суму понад 200
тисяч гривень, чим заподіяли державі
істотну шкоду.

Відмовляючи
в продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що в поданні і
матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що останній має наміри ухилитися від слідства
і суду або від виконання процесуальних рішень,
перешкоджати встановленню істини в справі.

Крім того, суд врахував,
що обвинувачений має постійне місце роботи і проживання, його сімейний стан, зокрема знаходження на утриманні ОСОБА_1
малолітньої дитини та дружини, які
хворіють і потребують його допомоги.

Оскільки
при розгляді подання не було встановлено жодних обставин, які стверджували б впевненість прокуратури
про те, що ОСОБА_1 має намір ухилитися
від проведення слідчих дій або іншим чином перешкоджати проведенню досудового
слідства, то місцевим судом прийнято
вірне рішення про відмову в задоволенні подання про продовження строку тримання
під вартою. Не було наведено таких обставин і в судовому засіданні при розгляді
апеляції прокурора.

Більше
того, дане рішення суду не є перешкодою
органу досудового слідства при виявленні підстав повторно звернутися з поданням
до суду про обрання запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді взяття під
варту.

На думку
суду регіону, рішення місцевого суду є
законним і обґрунтованим, у зв'язку з
чим апеляція підлягає відхиленню.

На
підставі викладеного та керуючись ст.
ст. 165-2 та 382 КПК
України, військовий апеляційний суд
Центрального регіону України,

УХВАЛИВ:

Постанову
військового місцевого суду Київського гарнізону від 10 квітня 2007 року про відмову
у задоволенні подання слідчого в особливо важливих справах Генеральної
прокуратури України про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого
ОСОБА_1та зміну відносно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на
підписку про невиїзд - залишити
без зміни, а апеляцію прокурора - без задоволення.