Справа № 675/2700/14-к
Провадження № 1-в/675/749/2014
У Х В А Л А
"24" листопада 2014 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Ізяславі в режимі відеоконференції, клопотання засудженого ЗВК № 58 ОСОБА_4 про заміну довічного позбавлення волі, на позбавлення волі строком на 15 років, та звільнення від подальшого відбування покарання,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 засуджено вироком від 19 квітня 2002 квітня 2004 року колегією суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Запорізької області за ст. ст. 93 п.п. «а», «і», ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215, ст. 42 КК України 1960 року, ст. ч. 2 ст. 185 КК України 2001 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 26 грудня 2002 року вирок судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області залишено без змін.

Засуджений відбуває покарання в Замковій виправній колонії № 58 м. Ізяслава.

Засуджений ОСОБА_4 звернувся в Ізяславський районний суд з клопотанням про заміну довічного позбавлення волі на максимальний строк 15 років позбавлення волі. В своєму клопотання засуджений послався на гуманізацію законодавства відносно засуджених до по життєвого відбування покарання, а саме судову практику Верховного Суду України, Рішення Конституційного Суду України, міжнародну Конвенцію з прав людини. В судовому засіданні засуджений підтримав своє клопотання та суду пояснив, що відбуваючи покарання з 1999 року, відбулася зміна в кримінальному законодавстві України, щодо захисту прав людини, а саме засуджених, які відбувають довічне покарання. Санкція ст. 93 КК України передбачала максимальний строк покарання смертну кару, яка з прийняттям Конституції України в 1996 році смертну кару скасувала. Отже, на момент його засудження максимальний строк покарання по даній статті було встановлено у вигляді позбавлення волі строком на 15 років. За таких обставин, він вважає, що судами України, його було помилково засуджено до довічного позбавлення волі, а тому просить суд покарання у вигляді довічного позбавлення волі замінити на 15 років позбавлення волі і в зв`язку з відбуттям покарання звільнити його.

В судовому засіданні прокурор заперечує щодо задоволення заяви засудженого ОСОБА_4 .

Суд заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , вивчивши матеріали особової справи, з врахуванням думки прокурора, вважає, що заява не підлягає до задоволення.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як

виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 521) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 1901), а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного Рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України. Крім того, в абзаці 4 пункту 6 мотивувальної частини вищезазначеного Рішення Конституційний Суд України зауважив, що «стосовно положення статті 25 Кримінального кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)».

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу І Закону № 1483 із Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року доповнено новою статтею 252, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу І Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кримінальному Кодексі України в редакції 1960 року. У розділі II Закону № 1483 передбачено, що «перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». У розділі III Закону № 1483 встановлено, що «цей Закон набирає чинності з дня його опублікування». Закон № 1483 був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року.

26 січня 2011 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 1-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), у п. 1 резолютивної частини якого зазначив, що в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у

взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8 частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У Рішенні № 1-рп/2011 Конституційний Суд України зробив висновок, що у Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Згідно пункту 4 мотивувальної частини Рішення № 1-рп/2011 Конституційний Суд України виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кримінального кодексу України в редакції 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року). За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві. Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів. Конституційний Суд України виходив з того, що в частині четвертій статті 5 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну

відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Закон України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року, визначив, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним Кодексом України 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення цього кодексу із змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ від 22.02.2000 р., є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_4 про незаконність призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, в зв`язку із кількаразовою зміною покарання Законами України, є необґрунтованими.

У відповідності до ст. 87 Кримінального Кодексу України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання, а тому в частині заяви засудженого про його звільнення від відбуття покарання, слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення клопотання ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 55, 58, 85, 92, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 64, 87 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року, Законом України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року, ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. ст. 151, 151-1 КВК України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, рішеннями Європейського Суду з прав людини у справах «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03; «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02, рішеннями Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року (справа про смертну кару); № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року (справа про зворотну дію кримінального закону в часі); № 15-рп/2000 від 14 грудня 2000 року (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України); № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року (справа про відповідальність юридичних осіб); № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року (справа про призначення судом більш м`якого покарання); № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), суд,

УХВАЛИВ:
В задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду на протязі семи діб з дня її проголошення.

Суддя:підпис ОСОБА_1 .
Згідно з оригіналом суддя: ОСОБА_1
Секретар: