Справа №1490/5526/12 25.12.2012 25.12.2012 25.12.2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПРОВАДЖЕННЯ №11/1490/951/12 Головуючий суду 1-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст.186 ч.2 КК України Суддя - доповідач Хомік І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2012 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючого Хоміка І.М.

суддів Маркової Т.О., Погорелової Г.М.

при секретарі Євтушенко М.М.

за участю прокурора Вільчака З.І.

засудженого ОСОБА_2

захисників ОСОБА_3 і ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом 1-ї інстанції на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2012 р., яким

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2,

проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_3. Корабелів,7 кв. 52,

раніше судимого

5.04.2011р. Очаківським райсудом Миколаївської обл.

ст. ст. 185 ч.1,2 КК України до 1р.6м. позбавлення

волі з іспитовим строком в 1 рік;

виправдано за ст. 186 ч.2 КК України за недоведеністю його участі в скоєному злочині.

Органами досудового слідства ОСОБА_2 обвинувачувався в тому ,що 27.07.2011р. в палаті №12 шпиталю ветерані ВВВ, що розташований по вул.. Київській, 1, в м. Миколаєві, без застосування насильства, відкрито відібрав у ОСОБА_5 мобільний телефон «Самсунг» вартістю 1500 грн. і з місця вчинення злочину втік.

Виправдовуючи ОСОБА_2 в скоєному злочині суд послався на те, що потерпіла в засудженому не впізнала особу як ту, яка її пограбувала. Всі інші докази обвинувачення суд відкинув і визнав їх недопустимими та недостовірними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в суді , чи то визнанні такими, які здобуті в порушення вимог КПК України.

В апеляції прокурор, що підтримував обвинувачення в суді, просить вирок суду скасувати в зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, посилаючись на те, що суд необґрунтовано відкинув докази обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора в підтримання своєї апеляції, пояснення засудженого та його захисників, заперечувавших проти задоволення апеляції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає їх не підлягаючими задоволенню з таких підстав.

Висновки суду щодо недоведеності вини ОСОБА_2 в інкримінованому йому злочині, підтверджуються сукупністю доказів досліджених в судовому засіданні, яким суд дав належну юридичну оцінку, вірно постановивши виправдувальний вирок.

Як вбачається з обвинувального висновку, органи досудового слідства в підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні пограбування посилаються на заяву потерпілої ОСОБА_6, її покази, покази свідка ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_8, а також дані протоколів виїмки мобільного телефону, протоколів предявлення особи та фотознімків на впізнання, та відтворення обстановки і обставин події.

Це повний перелік доказів сторони обвинувачення, які судом всебічно і ретельно перевірені та дослідженні, з наданням відповідної правової оцінки.

Зокрема, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у вчиненому злочині заперечував, пояснивши, що він 27 липня 2011 року в шпиталі ветеранів ВВВ не був і ні у кого мобільний телефон не викрадав. В цей день він знаходився на Намиві в м. Миколаєві, де у незнайомого йому чоловіка придбав мобільний телефон марки «Самсунг» за 120 грн., який пізніше подарував своїй матері на день народження. Продавець телефону його запевняв, що телефон не крадений, тому він не викинув сім-карту, а залишив її в телефоні. На досудовому слідстві він був змушений себе обмовити в результаті тиску на нього з боку працівників Заводського райвідділу міліції і застосування до нього недозволених методів ведення слідства.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 підтвердила, що ОСОБА_2 не та особа яка відібрала у неї телефон в палаті шпиталю 27.07.2011р. Нападник, який її пограбував на дві голови вищий від Великаіваненка і мав чорне волосся на відмінну від підсудного, який має світле волосся. Про прикмети нападника, вона розповідала слідчому. В ході проведення впізнання особи їй спочатку на телефоні показували фотографію ОСОБА_2, переконуючи, що телефон вилучений у нього, значить він і є нападником. Під час проведення впізнання вона нікого не впізнала, протокол підписала його не читаючи.

Свідок ОСОБА_9, яка являється потерпілій донькою, пояснила, що супроводжувала матір до Заводського райвідділу міліції для впізнання особи, яка викрала у неї телефон. Спочатку потерпілій показали на мобільному телефоні фотографію особи, у якої вилучили мобільний і предявили на впізнання 4 особи. Потерпіла спочатку вказала на високого з чорним волоссям чоловіка, але з'ясувалось, що це працівник міліції. Матері вказали на ОСОБА_2, як на особу у якої вилучили телефон і який значить його викрав. Які дані вносились до протоколу їй не відомо і матір його підписувала не читаючи, оскільки не брала з собою окуляри.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що під час проведення впізнання ОСОБА_2 він був присутнім в якості понятого. Серед осіб, які предявлялись потерпілій на впізнання, ОСОБА_2 був найнижчим за зростом і єдиний, хто мав світле волосся. Потерпіла ОСОБА_6 впізнала чоловіка високого зросту з чорним обличчям, але всі стали сміятись, кажучи, що це працівник міліції. Потерпіла була розгублена і в другий раз вказала на підсудного. Чи показували перед впізнанням потерпілій фото ОСОБА_2, йому не відомо. Сам протокол слідчої дії він не читав , а підписав довірившись працівникам міліції.

Вищенаведенні докази повністю узгоджуються між собою і свідчать про те, що дані протоколу предявлення особи на впізнання (а.с. 27-28) не відображають дійсних обставин впізнання, тому суд першої інстанції цей доказ фактично правильно визнав як такий, що є недостовірним та недопустимим.

Свідок ОСОБА_7, чиї покази були дослідженні в судовому засіданні, оскільки за станом здоров'я він не міг зявитися до суду, на досудовому слідстві пояснював, що телефон у його дружини відібрав чоловік високого зросту, віком біля 30 років з чорним волоссям і цю особу він може впізнати.

Судом дослідженні дані протоколу предявлення ОСОБА_7 для впізнання фотознімків, згідно яким свідок впізнав по фотографії ОСОБА_2, як особу що пограбувала потерпілу ( а. с. 58-59). Вказана слідча дія проводилась в приміщенні Заводського райвідділу міліції м. Миколаєва, і як зазначено в протоколі за участю понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12, проживаючих за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4.

При дослідженні вказаного доказу судом встановлено, що свідок до райвідділу взагалі не викликався.

Потерпіла ОСОБА_6 і свідок ОСОБА_9 пояснили, що ОСОБА_7 за станом здоров'я не може сам пересуватись, тому слідчий приїздив до них додому в м. Баштанку, де допитував свідка, але фотознімків йому не предявляв. Свідок взагалі дуже погано бачить. Вказані в протоколі впізнання поняті на їх вулиці не проживають і таких людей вони взагалі не бачили. До м. Миколаєва ОСОБА_7 для проведення слідчих дій не їздив.

За дорученням суду про виклик і встановлення місця перебування понятих ОСОБА_12, від правоохоронних органів м. Баштанки отримано повідомлення що такі особи в місті не зареєстровані і за вказаними адресами ніколи не проживали, що підтверджується також і даними опитування місцевих жителів за вказаною адресою.

Враховуючи встановленні обставини, суд вірно визнав вказаний доказ як недостовірний, який не можливо покласти в основу обвинувачення.

Сам факт вилучення у матері виправданого ОСОБА_2 мобільного телефону, що підтверджується даними протоколу виїмки, а також показами свідка ОСОБА_8, судом вірно визнано таким, який безспірно не доводить вину Великоіванененко у вчиненні пограбування потерпілої. Тим більше, що покази ОСОБА_8 щодо прикмет особи у якої він придбав телефон, повністю збігаються з тими ж прикметами грабіжника на які вказує потерпіла ОСОБА_6 і свідок ОСОБА_7

Судом також допитувались і інші свідки, які приймали участь в якості понятих, зокрема свідок ОСОБА_13, яка підтвердила, що в її присутності проводилось відтворення обставин події з участю ОСОБА_8, який підтверджував факт пограбування потерпілої. Свідок ОСОБА_14, як начальник відділу міліції, також підтверджував добровільність дачі ОСОБА_8 зізнавальних показів.

Вказані докази судом вірно визнанні сумнівними, оскільки вони суперечать сукупності вищенаведених доказів і правильно судом, відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, тлумачаться на користь особи в разі сумнівів щодо доведеності його вини.

Доводи апелянта про те, що судом не були допитані всі свідки обвинувачення, що начебто позбавило його можливості довести державне обвинувачення, не відповідають дійсності.

Суд допитав всіх осіб згідно списку обвинувального висновку, які підлягали виклику в судове засідання, за виключенням свідка ОСОБА_15 (а .с. 24). Але відповідно матеріалам справи така особа взагалі по справі не допитувалась, а на а. с. № 24 міститься протокол допиту свідка ОСОБА_8, що свідчить про помилковість включення цього свідка в список осіб, які підлягають виклику до суду.

Крім цього, як під час судового розгляду справи, так і в поданій апеляції прокурор конкретно не зазначає яких саме осіб слід викликати і допитати в якості свідків, та для встановлення яких саме обставин справи. В апеляційній інстанції прокурор про проведення судового слідства не просив. В ході розгляду справи судом, як за власної ініціативи так і з ініціативи сторони захисту значно було розширено коло доказів, що спростовує доводи апелянта про обмеження прав учасників судового розгляду і начебто позбавлення можливості в наданні суду доказів.

На підставі викладеного апеляція прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом 1-ї інстанції залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 жовтня 2012 року, яким ОСОБА_2 виправдано за ст. 186 ч.2 КК України за недоведеністю його участі у скоєному злочині - залишити без зміни.

Головуючий

Судді