Справа № 11а-466 2007 р. Головуючий
ст. 172ч.2 КК України Доповідач: Яременко О.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня
2007 року Колегія
суддів Судової палати
у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області
в складі:

Головуючого Яременка
О.Д.

Суддів Волинця
М.М., Михайлишин Г.Я.

з участю
прокурора Галісевич О.П.

засудженої ОСОБА_1

її
захисника - адвоката ОСОБА_2

потерпілої ОСОБА_3

розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за апеляцією

захисника
засудженої ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на вирок Шевченківського районного суду
м.Львова від 08 лютого 2007 року

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_1,

яка
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Бендери Республіки Молдова, українку,
громадянку України, з середньою спеціальною освітою, не одружену, не судиму,
маючу на утриманні неповнолітню дитину, приватного підприємця, проживаючу за
адресою: АДРЕСА_1

засуджено
за ст. 172 ч.2 КК України до штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів
доходів громадян, що становить 1700 грн.

Запобіжний захід
засудженій залишено без зміни - підписка про невиїзд.

Згідно з
вироком суду ОСОБА_1 визнано винною та засуджено за вчинення злочину за
наступних обставин.

ОСОБА_1,
будучи суб"єктом підприємницької діяльності, вчинила грубе порушення
законодавства про працю відносно матері, котра має двох дітей віком до
чотирнадцяти років, а саме: протягом періоду часу з 24 жовтня 2006 року по 06
грудня 2006 року, вона здійснюючи діяльність по наданню послуг громадського
харчування у кафе-барі „Каприз" на АДРЕСА_2, та прийнявши на роботу
барменом громадянку ОСОБА_3, котра є матір"ю двох дітей віком до
чотирнадцяти років, не уклала трудовий договір з нею у письмовій формі, не
зареєструвала трудовий договір з ОСОБА_3 у державній службі зайнятості за
місцем знаходження приватної установи, не внесла записів у її трудову книжку,
не проінформувала ОСОБА_3 під розписку
про умови праці,
не вносила внесків
за ОСОБА_3 у
фонди

загальнообов'язкового
державного страхування та Пенсійний фонд України та не повідомила ці державні
органи про працю у неї ОСОБА_3

На вирок
подано апеляцію захисником засудженої - адвокатом ОСОБА_4 В апеляції захисник
вказує, що засуджена ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину
визнала повністю, в суд у вироку зазначив, що частково , також суд невірно
виклав у вироку покази свідка ОСОБА_5, дані нею в судовому засіданні.

Крім
того, захисник зазначає, що Об грудня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3
трудовий договір у письмовій формі та зареєструвала його в державному центрі
зайнятості Шевченківського району м.Львова, зробила запис в трудовій книжці
ОСОБА_3 та посвідчила даний запис в державній службі зайнятості Шевченківського
району. Станом на даний час за ОСОБА_3 вносяться всі загальнообов"язкові
платежі.

Апелянт
вказує, що судом допущено істотне порушення кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування кримінального закону та однобічність судового
слідства.

При
цьому апелянт покликається на вимоги ст.48 КК України та зазначає, що ОСОБА_1
внаслідок зміни обстановки перестала бути суспільно небезпечною, а тому просить
вирок відносно неї скасувати, а справу провадженням закрити.

Заслухавши
доповідача, пояснення захисника засудженої - адвоката ОСОБА_4, пояснення
засудженої ОСОБА_1, потерпілої ОСОБА_3 на підтримання поданої апеляції, доводи
прокурора про необхідність відмовити апелянту в задоволенні його апеляційних
вимог та залишити вирок суду першої інстанції без зміни, розглянувши матеріали
справи та доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція не може бути
задоволена, виходячи із наступних підстав.

Доводи
апелянта про те, що ОСОБА_1 в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину
визнала повністю і що суд невірно виклав у вироку покази свідка ОСОБА_5 в
судовому засіданні, не відповідають дійсності.

Як видно
із протоколу судового засідання (а.с.85) ОСОБА_1 після оголошення
обвинувального висновку свою вину у вчиненні злочину визнала. Але в судових
дебатах (а.с.100) заявила, що своєї вини не визнає, оскільки вважає винною
державну службу зайнятості в тому, що вона, ОСОБА_1, не зареєструвала трудовий
договір з ОСОБА_3 в цій службі.

Покази
свідка ОСОБА_5 - головного юрисконсульта Шевченківського районного центру
зайнятості м.Львова, викладені судом у вироку, відповідають її показам, даним в
судовому засіданні (а.с.98), ніяких розбіжностей колегія суддів в них не
встановила.

Захисник
ОСОБА_2 в апеляції
вказав, що судом допущено істотне порушення кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування кримінального закону та однобічність судового
слідства. При цьому він не навів жодних доказів таких порушень, а колегія
суддів не встановила таких порушень вимог кримінального та
кримінально-процесуального закону при розгляді справи судом першої інстанції.

Захисник
в апеляції правильно зазначає, що 06 грудня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3
трудовий договір у письмовій формі та зареєструвала його в державному центрі
зайнятості Шевченківського району м.Львова, зробила запис в трудовій книжці
ОСОБА_3, та посвідчила даний запис в державній службі зайнятості
Шевченківського району м.Львова, на даний час вносить всі
загальнообов"язкові платежі.

На підставі наведеного апелянт вважає, що відповідно до
вимог ст.48 КК України ОСОБА_1 внаслідок зміни обстановки перестала бути
суспільно небезпечною, а тому рахує, що вирок відносно неї підлягає скасуванню,
а справа закриттю провадженням.

Однак,
колегія суддів вважає, що апелянтом не враховано ту обставину, що після
вчинення ОСОБА_1 злочину обстановка не змінилася таким чином, що вчинене нею
діяння вже не є суспільно небезпечним. Воно продовжує бути суспільно
небезпечним.

Колегія
суддів також вважає, що особу ОСОБА_1 не можна визнати такою, що перестала бути
суспільно небезпечною, оскільки вона сама та обстановка навколо неї не зазнали
таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину.

Крім
того, як встановлено колегією суддів, ОСОБА_1 за період з 24 жовтня 2006 року
по 06 грудня 2006 року не внесла за ОСОБА_3 внесків у фонди загальнообов'язкового
державного страхування та Пенсійний фонд України.

На
підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні
апеляції адвоката ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.
362, 366 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляцію захисника засудженої ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2
залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м.Львова від
08 лютого 2007 року відносно ОСОБА_1 - залишити без зміни.