Провадження № 1-кп/734/113/15 Справа № 734/1569/15-к
іменем України
01 липня 2015 року смт. Козелець
Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:
Головуючого-судді ОСОБА_1 ,
при секретареві ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4
01 серпня 2014 солдат ОСОБА_5 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №454/2014 від 6 травня 2014 та в той же день був направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №156 від 01 серпня 2014 року солдат ОСОБА_5 був призначений на посаду командир відділення 3 навчальної механізованої роти указаної військової частини та зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення, а також відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до наказу начальника 169 Навчального центру від 11 серпня 2014 року №559ДСК з 12 серпня 2014 року військову частину НОМЕР_2 переведено на штат воєнного часу та їй присвоєно умовне найменування військова частина польова пошта НОМЕР_1 .
Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України; ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни.
У відповідності до вимог ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV, солдат ОСОБА_5 під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
У порушення вищевказаних вимог солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової частини польова пошта НОМЕР_1 , 14 квітня 2015 року, приблизно о 08 годині 00 хвилин, бажаючи ухилитися від виконання обов`язків військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, без поважних причин, самовільно залишив територію указаної військової частини та проводив час на власний розсуд до 19 квітня 2015 року. Після цього, солдат ОСОБА_5 22 квітня 2015 року, приблизно о 08 годині 00 хвилин, повторно бажаючи ухилитися від виконання обов`язків військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, без поважних причин, самовільно залишив територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 та проводив час на власний розсуд до 27 квітня 2015 року. Під час самовільних залишень військової частини солдат ОСОБА_5 проводив час на власний розсуд за межами військової частини. При цьому, обов`язків військової служби не ніс, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини польова пошта НОМЕР_1 приховував. Під час незаконного перебування за межами указаної військової частини солдат ОСОБА_5 до органів місцевої влади і військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити, тобто солдат ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину тривалістю менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинене повторно протягом року.
Поряд з цим, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової частини польова пошта НОМЕР_1 , 18 травня 2015 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, бажаючи повторно ухилитися від виконання обов`язків військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, без поважних причин, самовільно залишив територію указаної військової частини та проводив час на власний розсуд до самостійного повернення у військову частину 08 червня 2015 року. У весь цей час солдат ОСОБА_5 проводив час на власний розсуд за межами військової частини. При цьому, обов`язків військової служби не ніс, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини польова пошта НОМЕР_1 приховував. Під час незаконного перебування за межами указаної військової частини солдат ОСОБА_5 до органів місцевої влади і військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити, тобто солдат ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину, в умовах особливого періоду, який відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VII, розпочався 17 березня 2014 року.
Таким чином, солдат ОСОБА_5 проходячи військову служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , 14 квітня 2015 року, приблизно о 08 годині 00 хвилин в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст.11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, умисно, з метою ухилення від військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, самовільно залишив військову частину та проводив час на власний розсуд до повернення 19 квітня 2015 року у військову частину НОМЕР_1 . Після чого, солдат ОСОБА_5 , 22 квітня 2015 року, приблизно о 08 годині 00 хвилин в порушення вимог вищевказаних законів, діючи умисно, з метою ухилення від військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, повторно на протязі року самовільно залишив військову частину та проводив час на власний розсуд до повернення 27 квітня 2015 року у військову частину НОМЕР_1 . Під час незаконного перебування за межами вказаної військової частини солдат ОСОБА_5 до органів місцевої влади і військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини тривалістю менше десять діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року.
Крім того, солдат ОСОБА_5 проходячи військову служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , 18 травня 2015, приблизно о 19 годині 00 хвилин в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, умисно, з метою ухилення від військової служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, самовільно залишив військову частину та проводив час на власний розсуд до повернення 08 червня 2015 року у військову частину НОМЕР_1 , чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини, в умовах особливого періоду.
09 червня 2015 року між старшим прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 у присутності його захисника, адвоката ОСОБА_4 укладена угода про визнання винуватості у відповідності ст. 472 КПК України. Згідно вказаної угоди старший прокурор військової прокуратури ОСОБА_3 і підозрюваний ОСОБА_5 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України, останній повністю визнав свою винуватість у вчинених кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України, сторони угоди дійшли згоди щодо істотних для даного кримінального провадження обставин та покарання, яке повинен понести ОСОБА_5 .
Зміст даної угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України. У ній, зокрема, зазначені сторони угоди, формування підозри, і її правова кваліфікація із зазначенням статей (частин статей) Закону України «Про кримінальну відповідальність», істотні для даного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України, обов`язки підозрюваного щодо співпраці з правоохоронними органами, в сприянні розслідування кримінального провадження. В угоді зазначено узгоджене покарання та наявна згода підозрюваного на його призначення, а також зазначено наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ч. 2 ст. 473 КПК України, а також наслідки її не виконання. Угода скріплена підписами сторін угоди.
Страший прокурор військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_5 і його захисник ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні просили затвердити угоду про визнання винуватості.
Щодо можливості затвердження даної угоди суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, яким затвердити угоду.
Згідно ч. 2 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є злочинами середньої тяжкості та тяжким злочином, шкода кримінальними правопорушеннями не завдана, потерпілих по кримінальному провадженню не має, прокурор та підозрюваний із захисником добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зміст угоди відповідає вимогам КПК України.
Судом роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_5 , що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінальних правопорушень, у вчиненні яких його обвинувачують, а він має право: мовчати і факт мовчання не буде мати для суду жодного доказового значення; мати захисника, в тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь. Суд переконався, що обвинувачений ОСОБА_5 цілком розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України.
Судом також з`ясовано у обвинуваченого, що йому зрозумілі наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, ОСОБА_5 розуміє суть обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим повністю, розуміє вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Також суд переконався, що угода укладена добровільно, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин ніж ті, що передбачені в угоді.
Покарання, яке пропонується в угоді, є покарання з урахуванням рівня суспільної небезпечності вчинених обвинуваченим злочинів, його особи, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, враховуючи засади гуманізму та виховної ролі кримінального судочинства:
- за ч. 2 ст. 407 КК України - 1 (один) рік позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 407 КК України 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно, ОСОБА_5 призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між старшим прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним із захисником ОСОБА_4 і призначити ОСОБА_5 узгоджену сторонами міру покарання.
Керуючись ст. ст. 314, 368, 474-475 КПК України, суд-
затвердити угоду про визнання винуватості від 09 червня 2015 року між старшим прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 у присутності його захисника - адвоката ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407, ч. 4 ст. 407 КК України та призначити узгоджене сторонами покарання:
- за ч. 2 ст. 407 КК України - 1 (один) рік позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 407 КК України 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно, ОСОБА_5 призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину.
Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.
Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини 4 ст. 394 КПК України, до апеляційного суду Чернігівської області через Козелецький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді, а обвинуваченому і прокурору вирок суду вручається негайно після його проголошення.

Суддя
Козелецького районного суду ОСОБА_1