Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю прокурора представника потерпілогозахисника ОСОБА_4., ОСОБА_5,ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 26 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду Вінницької області від

06 листопада 2014 року щодо ОСОБА_9

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 25 лютого 2014 року

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не мав судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Згідно з цим вироком ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 17 листопада 2011 року приблизно о 17.00 год., перебуваючи у хворобливому стані, керуючи технічно справним автомобілем «BMW», державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись автодорогою сполученням м. Вінниця - м. Житомир у напрямку м. Житомира, порушив вимоги

п. п. 2.9 (б), 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, за смт. Стрижавка Вінницької області з урахуванням видимості дороги не обрав безпечної швидкості руху унаслідок чого в момент появи в полі зору пішохода

ОСОБА_10, яка перебувала на проїзній частині дороги, не вжив вчасно заходів до зупинки керованого транспортного засобу, унаслідок чого здійснив на неї наїзд.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 було завдано тілесних ушкоджень, від яких вона померла.

Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада

2014 року цей вирок районного суду в частині призначеного покарання скасовано та призначено ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі п. «г» ст. 1 Закону України № 1185-VII від 08 квітня

2014 року «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання.

У іншій частині вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілі просять скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд, стверджуючи що до ОСОБА_9 було безпідставно застосовано акт про амністію.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілих, який підтримав касаційну скаргу, захисника та прокурора, які вважали оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з п. «г» ст. 1 Закону України від 08 квітня 2014 № 1185-VII «Про амністію у 2014 році» особи, котрі на день набрання чинності цим Законом, досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та вчинили злочини з необережності, підлягають звільненню від кримінального покарання.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_9 є особою 1947 року народження та на момент постановлення Закону України від 08 квітня

2014 № 1185-VII «Про амністію у 2014 році» досяг пенсійного віку, встановленого Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з урахуванням зазначених підстав, а також того, що злочин, у вчиненні якого ОСОБА_9 визнано винним, відноситься до необережних, вчинений до набрання чинності Законом України від

08 квітня 2014 № 1185-VII «Про амністію у 2014 році», та останній до того ж моменту досяг пенсійного віку, а також за відсутності заборон, передбачених ст. 8 цього Закону та ст. 4 Закону України від 01 жовтня

1996 року № 392/96-ВР «Про застосування амністії в Україні», суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність звільнення ОСОБА_9 від кримінального покарання.

При цьому доводи потерпілих про неможливість застосування до ОСОБА_9 амністії з огляду на його ставлення до вчиненого протиправного діяння та поведінку протягом досудового та судового слідства, є неспроможними.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01 жовтня

1996 року № 392/96-ВР «Про застосування амністії в Україні» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Виходячи з наведеної норми закону застосування акта амністії за наявності юридичних обставин для цього є обов'язком, а не правом суду, який він може застосовувати на власний розсуд.

При цьому як видно зі змісту законів, які регулюють правила та підстави застосування до особи амністії, а також встановлюють перелік обставин, що виключають звільнення винної особи від покарання, факти, наведені потерпілими як такі, що унеможливлюють застосування до ОСОБА_9 акту про амністію, до цього переліку не входять.

Таким чином, підстави для задоволення касаційної скарги потерпілих та скасування оскаржуваного вироку апеляційного суду відсутні.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада

2014 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3