Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_16
суддів:ОСОБА_17, ОСОБА_18
при секретарі ОСОБА_19
за участю захисника ОСОБА_5,
представника потерпілих ОСОБА_6,
потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_8,
прокурора ОСОБА_20

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0005512 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_10, прокурора, представника потерпілих ОСОБА_11 на вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 02 вересня 2014 року щодо ОСОБА_10,

у с т а н о в и в:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2014 року

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця м. Хмельницького, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки визначено виконувати реально.

У строк покарання зараховано час тримання ОСОБА_12 під вартою з 02 вересня 2013 року по 10 лютого 2014 року включно.

Ухвалено стягнути із засудженого на користь потерпілого ОСОБА_13 8139,91 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь держави - 12 123,08 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на проведення судових експертиз.

Частково задовольнивши апеляційні скарги сторони захисту та обвинувачення, апеляційний суд скасував вирок місцевого суду й ухвалив новий вирок, яким визнав ОСОБА_10 винним за ч. 2 ст. 286 КК України призначив йому за цим кримінальним законом покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

У строк покарання зараховано час тримання ОСОБА_12 під вартою з 02 вересня 2013 року по 10 лютого 2014 року включно.

На підставі пунктів «в», «г» ст. 1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_12: на користь потерпілих ОСОБА_13, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - 358 139,20 грн, 200 000 грн та 300 845,20 грн відповідно у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь держави - 12 123,08 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на проведення судових експертиз.

Згідно з вироком апеляційного суду ОСОБА_12 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 серпня 2013 року після 23.24 год., керуючи належним ОСОБА_14 автомобілем марки Toyota RAV-4 (реєстраційний № НОМЕР_1), рухаючись по вул. Маршала Рибалка у напрямку вул. Прибузької до вул. Зарічанської в м. Хмельницькому всупереч вимогам пунктів 12.4, 1.5, 2.3 Правил дорожнього руху зі швидкістю в межах від 87,9 до 120,7 км/год, і, здійснюючи заборонений обгін та випередження, не стежив за зміною дорожньої обстановки, чим створив небезпеку для руху інших учасників та загрозу життю громадян.

О 23 год. 24 хв. 45 с після здійснення маневру обгону з пересіченням дорожньої розмітки 1.3 та продовження руху з тією ж швидкістю в лівій смузі, порушуючи п. 12.3 зазначених Правил ОСОБА_12 не вжив негайних заходів до зменшення швидкості, коли перед ним у тій же смузі невстановлений досудовим слідством транспортний засіб розпочав гальмування, і виїхав на праву смугу руху.

Після цього ОСОБА_10, здійснюючи випередження зазначеного транспортного засобу й порушуючи цим приписи п. 18.4 Правил дорожнього руху, перед наближенням до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, тоді як водій невстановленого досудовим слідством транспортного засобу, що рухався по сусідній лівій смузі в попутному напрямку, зупинився. Через невиконання вимог указаних Правил ОСОБА_10 близько 23 год. 24 хв. 51 с вчинив наїзд на ОСОБА_15, який переходив проїзну частину дороги перед зупиненим транспортним засобом по нерегульованому пішохідному переходу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_15 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, від яких той помер на місці.

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_12, посилаючись на невідповідність висновків суду апеляційної інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, даючи власну оцінку доказам, зібраним органом досудового розслідування, і стверджуючи про їх фальсифікацію та його невинуватість у вчиненні інкримінованого злочину, просить вирок вказаного суду скасувати і закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні складу злочину.

На касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_7 подала заперечення, в яких, указуючи на безпідставність касаційних вимог засудженого, просить залишити їх без задоволення.

У касаційних скаргах прокурор та представник потерпілих ОСОБА_11, наводячи аналогічні за змістом доводи, просять скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України. Зокрема, вказують на необґрунтоване виключення апеляційним судом з обвинувачення ОСОБА_12 факту вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння, що потягло за собою неправильне застосування Закону України «Про амністію у 2014 році». Крім того, на думку сторони обвинувачення, суд не врахував усіх обставини, які мають значення для визначення розміру заходу примусу, при цьому залишив поза увагою ставлення ОСОБА_12 до вчиненого та невідшкодування потерпілим завданої злочином шкоди, внаслідок чого призначив явно несправедливе через м'якість покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав скаргу засудженого і заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони обвинувачення; пояснення прокурора, потерпілих та їх представника, котрі просили задовольнити скарги сторони обвинувачення, а касаційні вимоги засудженого вважали необґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах та поданих запереченнях, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково на таких підставах.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статтях 374, 420 цього Кодексу. Отже, вирок повинен містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням обставин, що належать до предмета доказування у кримінальному провадженні, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування окремих доказів.

Крім того, відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили. При цьому має бути усунено усі розумні сумніви.

Недотримання цих положень закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Апеляційний суд при перегляді вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 належним чином не виконав наведених вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ст. 286 КК України вказаний злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об'єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв'язку.

Про необхідність з'ясовування і відображення у вироку, чи є причинний зв'язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також у правових позиціях Верховного Суду України (№ 5-18кс14 від 20 листопада 2014 року) та у роз'ясненні, яке міститься у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Як видно з матеріалів справи суд першої інстанції у вироку встановив, що причиною дорожньо-транспортної пригоди було порушення вимог пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_10, який не мав перешкод для уникнення зіткнення, і ці його дії знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку з виникненням ДТП, а відтак, і з його наслідками. Також місцевий суд виключив з обвинувачення ОСОБА_10 п. п. 1.5, 2.3б, 18.4 Правил дорожнього руху через те, що ці порушення не знаходяться в безпосередньому причинному зв'язку з наслідками та виключив порушення вимог п. 2.9 «а» ПДР, тобто вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у стані алкогольного сп'яніння.

Зі справи також убачається, що на вирок суду першої інстанції сторони обвинувачення (прокурор та потерпілі) подали апеляційні скарги, в яких вказували на невідповідність оспорюваного рішення вимогам ст. 374 КПК України. Також вони стверджували про безпідставність виключення місцевим судом з обвинувачення вказівки про порушення пунктів 1.5, 2.3б, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху і просили вирок скасувати у зв'язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням Закону України « Про амністію у 2014 році».

Суд апеляційної інстанції задовольнив частково подані апеляції, тим самим фактично визнав вирок місцевого суду таким, що не відповідає нормам процесуального права, але своєї позиції належним чином не вмотивував.

Водночас, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_10 крім пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху порушив також і пункти 1.5, 2.3, 18.4 цих Правил. Однак, не вмотивував свого рішення, обґрунтовано не зазначив чи знаходиться порушення цих пунктів у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з виникненням ДТП, а відтак, і з його наслідками.

Поряд із цим, апеляційний суд у вироку не зазначив які статті закону порушено місцевим судом та в чому саме вони полягають, отже вимог ч. 3 ст. 419, ч. 2 ст. 420 КПК України належно не було дотримано.

Крім того, не погоджуючись з аргументами прокурора та потерпілих про безпідставне виключення місцевим судом із обвинувачення ОСОБА_10 вказівки про порушення ним і п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння), апеляційний суд переконливо не спростував наведених в апеляційних скаргах доводів щодо підтвердження цієї обставини сукупністю допустимих доказів. При цьому залишив поза увагою положення ст. 84 КПК України, згідно з якими джерелами доказів є не тільки висновки експертів, але й показання та документи.

За таких обставин, вирок апеляційного суду не можна визнати законним, обґрунтованим та вмотивованим, адже його ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Оскільки суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду в силу п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в цьому суді, який необхідно провести з дотриманням вимог КПК України, зважаючи також на положення статей 91, 92 цього Кодексу, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, окрім того, перевірити інші доводи, наведені в касаційних скаргах, дати на все вичерпну відповідь та ухвалити справедливе рішення, що відповідає положенням ст. 370 цього Кодексу.

Оскільки вирок апеляційного суду підлягає скасуванню, подані касаційні скарги слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 433, 436-438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги засудженого, прокурора, представника потерпілих задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 02 вересня 2014 року щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_16 ОСОБА_17ОСОБА_18