Справа № 570/5293/14-к
номер провадження 1-кп/570/5/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2015 року м.Рівне
Рівненський районний суд Рівненської області
в особі судді ОСОБА_1 ,
з участю прокурора ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,
представника співвідповідача (Тов Рошен) ОСОБА_7
представника співвідповідача ОСОБА_8
представника співвідповідача (СК Каштан) ОСОБА_9 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000291 по обвинуваченню
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степань Сарненського району Рівненської області, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, який є непрацюючим, розлучений, який є не судимим, проживає по АДРЕСА_1
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 11 липня 2014 року приблизно о 19 годині 45 хвилин, керуючи малотоннажним фургоном ГАЗ АС-G 3302 AX1-1, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, на правому узбіччі, при русі зі сторони м.Костопіль Рівненської області, на 142 км +100 м автодороги Городище-Рівне-Староконстянтинів, рухаючись заднім ходом зі сторони м.Рівне у напрямку с.Кустин, Рівненського району Рівненської області, в порушення вимоги пункту 10.9. Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернувся, проявив неуважність до дорожньої обстановки, в порушення вимог п.10.10 Правил дорожнього руху вчинив наїзд задньою частиною автомобіля на пішохідному переході, позначеному дорожнім знаком 5.35.1 та дорожньою розміткою 1.14.1, на ОСОБА_11 , яка стояла поза межами проїзної частини на асфальтованому узбіччі. В результаті наїзду потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 вину у порушенні правил дорожнього руху, внаслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, визнав повністю і суду детально показав, що 11 липня 2014 року приблизно о 19 годині 45 хвилин, він, керуючи малотоннажним фургоном ГАЗ АС-G 3302 AX1-1, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, на правому узбіччі, при русі зі сторони м.Костопіль Рівненської області, на 142 км +100 м автодороги Городище-Рівне-Староконстянтинів, рухаючись заднім ходом зі сторони м.Рівне у напрямку с.Кустин, Рівненського району Рівненської області, в порушення вимоги пункту 10.9. Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернувся, проявив неуважність до дорожньої обстановки, в порушення вимог п.10.10 Правил дорожнього руху вчинив наїзд задньою частиною автомобіля на пішохідному переході, позначеному дорожнім знаком 5.35.1 та дорожньою розміткою 1.14.1, на Наконечну ОСОБА_12 , яка стояла поза межами проїзної частини на асфальтованому узбіччі. Погодився з результатами експертних висновків про те, що в результаті наїзду потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження. Частково відшкодував потерпілій заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 16451 гривня. Цивільний позов, заявлений до нього потерпілою, визнав частково, пояснюючи суду, що відшкодування шкоди повинен здійснювати не тільки він, а й власник джерела підвищеної небезпеки та його роботодавець - ТОВ «Рошен-Продукт».
Потерпілий ОСОБА_5 (син потерпілої-цивільного позивача) та представник потерпілої-цивільного позивача підтвердили обставини ДТП, вказали, що потерпіла ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження та мусила тривалий час лікуватися протягом останніх дев`яти місяців, на що витратила значну суму коштів.
Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху (а саме п.10.1, 10.9, 10.10 Правил дорожнього руху), що спричинило потерпілій тяжкі тілесне ушкодження. Суд виключає із формулювання обвинувачення порушення обвинуваченим п.2.3 Правил дорожнього руху, оскільки воно не перебуває в безпосередньому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями у потерпілої ОСОБА_11 .
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор та потерпілі також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються. Оскільки сторони повністю визнавали обставини часу, місця, деталей механізму здійснення наїзду на потерпілу, наслідок у виді отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілою, пункти Правил дорожнього руху, які були порушені обвинуваченим, дані про належність автомобіля та дані про існування трудових відносин обвинуваченого з власником джерела підвищеної небезпеки, судове слідство було обмежене сторонами лише допитом сторін, з`ясуванням даних, які характеризують особу обвинуваченого, та дослідженням виду і розміру відшкодування за цивільним позовом, підставності вимог такого відшкодування та встановлення належного відповідача за даним цивільним позовом.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
При призначенні покарання суд враховує, що підсудний сприяв розслідуванню та судовому розгляду справи. Як пом`якшуючі покарання обставини суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю та розслідуванню злочину, часткове відшкодування шкоди. Обтяжуючі покарання обставини судом не встановлено.
Виходячи з наведених характеристик обвинуваченого суд погоджується з пропозицією прокурора про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк у 4 роки. За положеннями ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Враховуючи щире каяття та повне визнання підсудним своєї вини, сприяння досудовому та судовому слідству, часткове відшкодування шкоди обвинуваченим до судового розгляду суд приходить до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Відносно заявленого потерпілою цивільного позову судом встановлене таке:
Потерпіла-цивільний позивач просить стягнути на її користь з Обвинуваченого ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди в порядку ст.1168 ЦК України суму коштів в розмірі 60700 гривень та 42544 гривні 18 коп. у відшкодування матеріальної шкоди в порядку ч.1 ст.1166 ЦК України.
В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що ДТП, під час якого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, сталася з вини обвинуваченого, який при цьому покинув місце ДТП і грубо порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого стався наїзд на неї автомобілем.
У судовому засіданні представник цивільного позивача змінив свою думку, та у судових дебатах просив замінити суд відповідача на належного власника джерела підвищеної небезпеки, про що протягом усього судового розгляду наполягав захисник.
Обвинувачений зайняв незрозумілу позицію і, визнаючи вину у вчиненні злочину та обіцяючи допомагати у оплаті лікування потерпілої, всіляко ухилявся від висловлення своєї позиції щодо визначення розміру відшкодування. Дану думку підтримує його захисник, який висловив позицію, що від визначення розміру заподіяної шкоди, яку має сплатити власник джерела підвищеної небезпеки, залежить і розмір регресних виплат.
Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і шкодою, заподіяною позивачу та наявністю вини відповідача у заподіянні цієї шкоди.
У відповідності до ч.1. ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих.
Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі.
Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілої. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілої наслідків.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; глибини моральних страждань як нестерпний, душевний біль руйнівної для здоров`я сили; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені; довічні негативні наслідки для неї.
При визначенні розміру шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості.
Щодо заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди, то предметом дослідження в судовому засіданні явились розмір витрат на лікування, закупівлю ліків та доведення необхідності придбання ліків саме для відновленні здоров`я та лікування потерпілої саме від травм, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась внаслідок порушення обвинуваченим правил дорожнього руху. Це були єдині обставини, які заперечувались стороною захисту та цивільним відповідачем. Також сторони з`ясовували, хто саме є належним відповідачем за цивільним позовом власник джерела підвищеної небезпеки чи страхова компанія, яка застрахувала цивільну відповідальність останнього.
Судом з`ясовано, що водієм та власником джерела підвищеної небезпеки не було дотримано умов договору страхування по необхідність повідомлення страховика про випадок дорожньо-транспортної пригоди, страхова компанія так і не була про це повідомлена і дізналась про факт ДТП з ухвали суду про залучення її до участі у розгляді цивільного позову. Це є підставою для звільнення від відповідальності страховика по відшкодуванню цивільно-правової відповідальності як за умовами договору, так і в силу діючих норм закону.
При визначенні належного відповідача у справі суд керується думкою сторін, які у судових дебатах остаточно виклали позицію, що належним відповідачем у справі повинен бути власник джерела підвищеної небезпеки, отже стягнення за позовом не повинно здійснюватися з водія обвинуваченого у справі, а страхова компанія «Каштан» звільняється від відповідальності за договором внаслідок порушення вимог договору водієм та власником автомобіля.
Як роз`яснив пленум ВССУ у п. 6 постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
Тому суд погоджується з висновком сторін, що належним відповідачем повинен бути власник джерела підвищеної небезпеки - ТОВ «Рошен-Продукт» (33025, Рівне, вул.Малорівненська, 42, ).
Щодо встановлення розміру відшкодування витрат на лікування, зв`язку куплених медичних препаратів та решти продукції (як то мило, марля, пакети, ряд лікувальних препаратів) сторона захисту та цивільний відповідач зауважили наступне. Представник цивільного позивача та представник потерпілої- її син не надали ні суду, ні сторонам доказів необхідності купівлі таких ліків. На вимогу сторони захисту представники потерпілої не надали лікарських призначень та доказів необхідності купівлі саме потерпілій саме таких ліків і речей і саме у такій кількості.
Більш того, суд констатує факт невиконання потерпілою стороною свого обов`язку по доказуванню та небажання використання свого права надання доказів. На вимогу сторони захисту ні представник цивільного позивача, ні представник потерпілої- її син не надали суду для дослідження як докази оригінали платіжних документів, копії яких були долучені до матеріалів справи разом з позовною заявою. Вказані копії аптекарських та товарних чеків ніким не завірені, у більшості є нечитабельними, з нечіткими і нерозбірливими літерами, не дозволяють за своїм змістом та без додатково наданих лікарських призначень не дозволяють суду визнати їх як докази ні за критерієм належності, ні за критерієм допустимості.
Тому позовні вимоги потерпілої в частині відшкодування матеріальної шкоди (виртат на лікування) не підлягають задоволенню.
Витрати на залучення експертів у даному кримінальному провадженні не підлягають стягненню, оскільки за положеннями ч. 2 ст. 122 КПК України та ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України. Ч. 2 ст. 124 КПК України передбачає стягнення з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Оскільки ні слідчий, ні прокурор не здійснювали процесуальних витрат на залучення експерта, а експертизи у кримінальному провадженні проведені на кошти Державного бюджету України за цільовим призначенням фінансування державних експертних установ, витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні у розумінні процесуальних витрат відсутні. Жодного платіжного документу суду державним обвинувачем не надано і в судовому засіданні не досліджувалось. Отже, визначені у довідках експертних установ кошти не є судовими витратами і у додатку до обвинувального акту вказані помилково.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк у чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк у три роки.
На підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання ОСОБА_3 звільнити з випробуванням з іспитовим строком на три роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_3 обов`язки:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції,
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично, відповідно до ч. 3 ст. 13 КВК України, з`являтись для реєстрації у кримінально-виконавчу інспекцію.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ТОВ «Рошен-Продукт» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, задовольнити частково.
Стягнути з ТОВ «Рошен-Продукт» (33025, Рівне, вул.Малорівненська, 42, ) на користь ОСОБА_11 у порядку відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, 60700 (шістдесят тисяч сімсот) гривень, судовий збір в сумі 607 (шістсот сім) гривень, витрати на правову допомогу в сумі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень. В решті позовних вимог відмовити за недоведеністю.
У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та до Страхової Компанії «Каштан» відмовити повністю.
Речові докази по справі -автомобіль ГАЗ АС-G 3302 AX1-1, реєстраційний номер НОМЕР_1 - залишити у власності ТОВ "Рошен Продукт", оптичний диск залишити в матеріалах справи.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя ОСОБА_1