Ухвала іменем україни Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:головуючогоОСОБА_15, суддів:ОСОБА_16, ОСОБА_17, за участю прокурораОСОБА_18, захисника ОСОБА_4,розглянула у відкритому судовому засіданні 04 червня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Солом'янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року щодо останнього. Вироком районного суду ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 15 квітня 2008 року Солом'янським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням статей 69, 70 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому майна; 10 листопада 2010 року звільненого умовно-достроково згідно з постановою Білоцерківського міського суду Київської області від 02 листопада 2010 року на невідбуту частину покарання 1 рік 2 місяці 10 днів, засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією майна, належного йому на праві власності. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Солом'янського районного суду міста Києва від 15 квітня 2008 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 8 років 3 місяців позбавлення волі із конфіскацією майна, належного йому на праві власності. Цим же вироком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянку України, раніше не судиму, засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією майна, належного їй на праві власності. Згаданим вироком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 27 квітня 2001 року Жовтневим районним судом міста Києва за ст. 94, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України (1960 року) до 10 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, звільненого з місць позбавлення волі 28 січня 2011 року після відбуття строку покарання, засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією майна, належного йому на праві власності.Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат по справі. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 3 000 грн, на користь потерпілого ОСОБА_10 8 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно з вироком суду ОСОБА_6, ОСОБА_8, які мають не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, і ОСОБА_7 визнано винними та засуджено за те, що вони скоїли напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров'я особи, яка зазнала цього нападу, й погрозою у застосуванні такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням в житло, за таких обставин. Так, 22 серпня 2011 року приблизно о 18.00 годині ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у стані алкогольного сп'яніння, діючи з корисливих мотивів, спільно й узгоджено, маючи умисел на заволодіння чужим майном, прибули до будинку АДРЕСА_1, де ОСОБА_7 зустрілась зі знайомим ОСОБА_10 та під приводом забрати своїх тварин, які у нього тимчасово перебували, піднялась разом з ним до його квартири АДРЕСА_1. Перебуваючи в коридорі згаданої квартири, ОСОБА_7 розпочала словесний конфлікт із ОСОБА_10 У цей час ОСОБА_6 і ОСОБА_8 через незамкнені вхідні двері також потрапили у квартиру і стали вимагати від ОСОБА_10 негайної передачі грошей. Отримавши відмову почали наносити останньому численні удари руками й ногами по голові та різним частинам тулуба, в результаті чого потерпілий втратив свідомість. Під час вчинення нападу у зазначеній квартирі знаходилась мати потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_9, яка намагалася перешкодити побиттю свого сина, в результаті чого ОСОБА_8, схопивши на кухні ніж, приставив його до її шиї та наказав негайно передати гроші. При цьому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжували наносити удари ОСОБА_10 Реально сприймаючи погрози на свою адресу та побоюючись за себе й здоров'я свого сина, ОСОБА_9 віддала ОСОБА_8 гроші у сумі 300 грн, при цьому останній заволодів ще й банківською карткою, що цінності для потерпілої не становила, з грошима на рахунку. У результаті злочинних дій ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_10 згідно з висновком експерта було спричинено легкі та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. Припинивши побиття ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7 й ОСОБА_8 зібрали у квартирі цінні речі, що належали ОСОБА_9, після чого залишили місце вчинення злочину та пізніше з банківської картки, знаючи пін-код, зняли й заволоділи грошима ОСОБА_9 у сумі 400 грн. У результаті розбійного нападу потерпілій ОСОБА_9 було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 2 065 грн.Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року вирок районного суду залишено без зміни. Судові рішення щодо засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати, а справу направити на додаткове розслідування. При цьому посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового та судового слідства. Зазначає, що його підзахисний обмовив себе на досудовому слідстві під психологічним тиском працівників міліції, що залишилось поза увагою судів обох інстанцій. Наголошує, що всі викривальні показання ОСОБА_6 були надані ним на досудовому слідстві у відсутності захисника, чим порушено право на захист. Стверджує про відсутність попередньої змови ОСОБА_6 з іншими учасниками злочину на вчинення розбійного нападу. На думку захисника, у діях його підзахисного відсутня кваліфікуюча ознака «з проникненням у житло».

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_4, який підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_5, просив справу направити на додаткове розслідування; думку прокурора, яка не погодилась з касаційною скаргою, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статей 362, 365 КПК України 1960 року, суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити всі доводи поданих апеляцій, у тому числі, якщо для цього є підстави - і шляхом проведення судового слідства. Усі доводи, що містяться в апеляційних скаргах, мають бути ретельно вивчені, проаналізовані з урахуванням наявних у справі та додатково наданих матеріалів із тим, щоб жодний довід не залишився нерозглянутим.

Згідно зі ст. 377 КПК України 1960 року в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено суть апеляції, короткий виклад пояснень осіб, які брали участь у засіданні, аналіз доказів, досліджених під час судового слідства, проведеного апеляційним судом, та докладні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляції без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

Проте, як убачається з матеріалів справи, апеляційним судом при розгляді цієї кримінальної справи щодо ОСОБА_6 та винесенні ухвали не було повною мірою дотримано вимог зазначених норм кримінально-процесуального закону.

Так, ключовими в апеляціях засудженого ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_12 були доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового та судового слідства. Апелянти стверджували про відсутність у діях засудженого складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Крім цього, ОСОБА_6 зазначав про те, що попередньої змови на вчинення розбійного нападу на потерпілих у нього з іншими учасниками злочину не було, що зустріч була ініційована самим потерпілим ОСОБА_10 (т. 4 а.с. 135-145; 203-211).

Тобто на обґрунтування своїх апеляційних вимог засуджений і захисник навели конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені та проаналізовані апеляційним судом.

Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційних скарг зазначив суть апеляційних доводів, проте їх з достатньою повнотою не перевірив, не провів ретельного аналізу і оцінки доказів, на які посилались засуджений та його захисник.

Зосередившись виключно на висновках суду першої інстанції та фактично повторивши їх у своїй ухвалі, апеляційна інстанція оминула увагою зазначені доводи засудженого, не зіставила з іншими доказами, зібраними під час досудового і судового слідства, належно їх не проаналізувала, обмежившись перерахуванням доказів, на які є посилання у вироку, із загальним формулюванням про правильність прийнятого рішення суду першої інстанції.

Між тим, захисник ОСОБА_12 та засуджений ОСОБА_6 стверджували, що судом не проведено перевірки заяви останнього про психологічний тиск працівників міліції під час досудового слідства.

Апеляційний суд належним чином і ці доводи апелянтів не перевірив, а послався на результати перевірки суду першої інстанції, який лише допитав співробітників карного розшуку ОСОБА_13 і ОСОБА_14, котрі заперечили застосування будь-якого тиску на засудженого у ході досудового слідства.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів погодитись не може.

Так, суд мав врахувати положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, чи на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а також практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», проголошує одну з основоположних цінностей демократичного суспільства і, по суті, беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання.

Як випливає з практики Європейського суду з прав людини, в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб'єктів владних повноважень у порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов'язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб'єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов'язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду з прав людини не були застосовані судом як джерело права, також не було проведено ефективне офіційне розслідування з прийняттям відповідного рішення уповноваженого на це органу.

Отже, суд апеляційної інстанції, формально розглянувши справу щодо ОСОБА_6, не дав належної та обґрунтованої відповіді на всі доводи поданих засудженим і його захисником апеляцій, обмежившись загальним формулюванням про відсутність порушень кримінально - процесуального закону, чим порушив право засудженого на об'єктивний та неупереджений розгляд справи в апеляційному порядку.

Перевіряючи законність судових рішень щодо засуджених ОСОБА_7 й ОСОБА_8, від яких касаційні скарги не надійшли, колегія суддів вважає, що є підстави для скасування в порядку ст. 395 КПК України 1960 року та з урахуванням положень ст. 26 КПК України 1960 року ухвали апеляційного суду і щодо них, оскільки на їх аналогічні доводи апеляцій про відсутність попередньої змови на вчинення розбійного нападу, про те, що проникнення до житла потерпілих не було, тому що ОСОБА_10 сам їх запросив приїхати забрати тварин ОСОБА_7, які тимчасово у нього перебували, в ухвалі суду апеляційної інстанції відповіді також не дано. Також залишились поза увагою суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги засудженої ОСОБА_7 про психологічний тиск з боку працівників міліції на досудовому слідстві (т. 4 а. с. 104-106; 181-190; 225-229).

Виходячи з наведеного, ухвала апеляційного суду є такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, через що підлягає скасуванню, а справа направленню-на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати наведене, ретельно, використовуючи усі процесуальні можливості, у тому числі шляхом проведення судового слідства, перевірити всі доводи апеляційних скарг засуджених та захисника ОСОБА_12, а також касаційної скарги захисника ОСОБА_5, доводи якої аналогічні доводам апеляційних скарг ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_12, дати їм і зібраним по справі доказам належну оцінку, провести ретельну перевірку доводів засуджених щодо застосування до них незаконних методів слідства з боку працівників міліції, після чого з урахуванням усіх обставин і вимог кримінально- процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 394-396, 398 КПК України 1960 року, розділом ХІ «Перехідні положення» КПК України від 13.04.2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_6, а також в порядку ст. 395 КПК України 1960 року з урахуванням положень ст. 26 КПК України 1960 року щодо засуджених ОСОБА_7, ОСОБА_8 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Запобіжний захід, обраний засудженим ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

С у д д і:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17