АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2425/15-к Номер провадження 11-кп/786/495/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія-ч.1ст.286КК- Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
її представника адвоката ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 4 червня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Полтава, громадянина України, освіта середня, не одруженого, працюючого у ТОВ «Міні максі» водієм, не судимого, проживаючого АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. без позбавлення права керування транспортним засобом.

Згідно вироку суду, 20.02.2015 року о 08.30 год. ОСОБА_9 , керуючи автомобілем Иж-27175 д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по вулиці Червонофлотська в м. Полтаві на регульованому перехресті не надав переваги у русі і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка переходила проїжджу частину на дозволений сигнал світлофора.

В результаті наїзду їй були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток лівого передпліччя, перелому сідаліщного бугра та компресійного перелому хребця, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та забоїв м`яких тканин голови, тулубу, кінцівок, які відносяться до середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Причиною дорожньо-транспортної події та її наслідків стали порушення водієм ОСОБА_9 п.п. 10.1, 12.3, 16.2 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 вказує, що вирок суду слід змінити та призначити винному більш суворе покарання - 3 роки обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами, оскільки він обіцяючи відшкодування затрат на її лікування цього не здійснив, її прохання ігнорував, під час досудового і судового слідства вона не скористалася своїм правом на подачу позову через довіру до винного, з його боку немає щирого каяття.

Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, потерпілу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 які підтримали апеляцію, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 які просили вирок суду залишити без зміни, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із слідуючих мотивів.

Обвинувачений ОСОБА_9 не оспорював фактичні обставини справи, в зв`язку з цим суд за погодженням усіх учасників судового провадження у тому числі і потерпілої визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, роз`яснивши учасникам судового розгляду положення ч.3 ст. 349 КПК України.

Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом за ч.1 ст.286 КК України, оскільки він керуючи транспортним засобом, порушив вимоги ПДР України і спричинив потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Що стосується доводів потерпілої про необхідність призначення біль суворого покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами, то вони є необґрунтованими з таких мотивів.

У статті 17 Закону від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним". У справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи".

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті, що передбачає відповідальність і таке покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд належним чином урахував ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, призначаючи винному покарання, належним чином враховано тяжкість вчиненого діяння, який відноситься до злочину середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, потерпіла у суді не наполягала на суворому покаранні і зазначала, що продовжує лікування та позову не заявляла і при визначенні покарання покладалася на розсуд суду та не просила про його суворість. Судом правильно зазначено, що водій у вчиненому щиро кається, активно сприяв розкриттю злочину, має батьків похилого віку, раніше не судимий, і правильно застосував вид покарання- штраф, та не застосував додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, оскільки той раніше до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався, був тверезий та вчинив необережний злочин.

Таким чином, судом вимоги статей 50, 65 КК України дотримано, призначене ОСОБА_9 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння та особі засудженого, є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів і ставити питання про застосування більш суворого покарання винному у залежності від відшкодування шкоди, розмір якого навіть не встановлений через небажання потерпілої його заявити у ході судового розгляду не можна розцінювати як підставу до зміни чи скасування вироку суду з призначенням більш суворого покарання, оскільки призначене покарання у виді штрафу передбачено законом.

Щодо відшкодування завданої шкоди про що ставить питання потерпіла у своїй апеляції, то воно може бути вирішено у рамках цивільного судочинства. Окрім цього обвинувачений у ході досудового слідства допомагав потерпілій у придбанні ліків і намагався погодити із апелянтом розміри та порядок надання матеріальної допомоги, але остання за повідомленням обвинуваченого це питання відкладала і не вирішує його до цього часу.

Отже, із скарги та матеріалів справи убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому вирок суду слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст.ст.376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 4 червня 2015 року щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України ,- без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4