У Х В А Л А
10 березня 2015 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

сторона обвинувачення - прокурор ОСОБА_3

сторона захисту - обвинувачений ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні угоду між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, -

в с т а н о в и в :
До Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з угодою між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачений просили суд ухвалити вирок, яким затвердити угоду і призначити узгоджену сторонами міру покарання.

З`ясувавши в учасників судового провадження думку щодо можливості затвердження угоди про визнання винуватості, роз`яснивши обвинуваченому права передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення та вид покарання, перевіривши укладену угоду на відповідність вимогам КПК України та закону, суд вважає за необхідне відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, з огляду на наступне.

Як вбачається із обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 та проходячи військову службу на посаді стрільця взводу охорони роти охорони у військовому званні «солдат», діючи з прямим умислом, бажаючи ухилитися від виконання обов`язків військової служби, не одержавши дозволу відповідного командира, без поважних причин, всупереч вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України 24.10.2014 близько 20.00 год. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , не мав наміру повертатися до вказаної військової частини, ухилився від військової служби до 27.10.2014.

Як вказано в обвинувальному акті солдат ОСОБА_4 у наведений період його відсутності у військовій частині бажав постійно виїхати за межі державного кордону України до Російської Федерації, тобто не мав наміру повертатися до вказаної військової частини. Під час незаконного перебування за місцем дислокації зазначеної військової частини останній до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

28.01.2015 року між заступником військового прокурора Дарницького гарнізону ОСОБА_5 та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, за змістом якої ОСОБА_4 беззастережно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України (дезертирство), тобто у тому що він самовільно залишив військову частину з метою ухилитися від військової служби. В угоді зазначено узгоджене сторонами покарання з урахуванням ст.. 69, 69-1 КК України у вигляді арешту на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 строком на 02 місяці.

У відповідності до ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, зокрема якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Відповідно до закону сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи: положення пунктів 12 ч. 1 ст. 65 КК України, тобто у межах, встановлених санкцією статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК та відповідно до положень Загальної частини КК; ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винного і обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК у редакції Закону України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI мають право, застосовуючи положеннями ст. 69 КК, визначати (узгоджувати) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

У випадку «зловживання» сторонами угоди положеннями ст. 69 КК, тобто у разі узгодження ними покарання, яке за своїм видом та/або розміром не відповідає характеру, тяжкості вчиненого діяння та особі винного, суд має визнати умови цієї угоди такими, що не відповідають інтересам суспільства, та відмовити в її затвердженні (Інформаційний лист ВССУ № 223-1679/0/4-12 від 15.11.2012 «Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод»)

Суд вважає, що при укладенні угоди та узгоджені покарання, сторонами не було враховано в повній мірі вимоги ст. 69 КК України відповідно до якої лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Пославшись в угоді лише на щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину та співпрацю із стороною обвинувачення, сторони угоди, зловживаючи положеннями ст. 69 КК узгодили покарання, яке за своїм видом та/або розміром не відповідає характеру, тяжкості вчиненого діяння та особі винного. Під час укладення угоди сторонами не враховано те, що ОСОБА_4 у період його відсутності у військовій частині бажав виїхати за межі державного кордону України до Російської Федерації, а також те, що злочин фактично вчинений в період відкритої військової агресії до України, а тому на думку суду умови угоди в частині узгодженого покарання не відповідають інтересам суспільства.

Згідно ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення, зокрема затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

Керуючись ст. ст. 314, 474 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
В затвердженні угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України - відмовити, повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1