Ухвала іменем україни 03 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді:ОСОБА_12
суддів:ОСОБА_13, ОСОБА_14.,
при секретарі ОСОБА_15,
за участю прокурора ОСОБА_16,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора, потерпілого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8, на вирок Апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 жовтня 2013 року

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, особу без громадянства, раніше неодноразово судимого, останній раз 30 березня 2011 року Старобешевським районним судом Донецької області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, та 21 грудня 2012 року звільненого по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Апеляційним судом Донецької області від 23 вересня 2014 року вирок суду щодо ОСОБА_8 скасовано та постановлено новий, яким ОСОБА_8 визнано винуватим за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 23 лютого 2013 року, приблизно о 19 годині, в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись у коридорі АДРЕСА_1 у ході сварки з ОСОБА_6, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно з метою вбивства наніс останньому декілька ударів ножем в живіт та грудну клітину, в результаті чого заподіяв ОСОБА_6 небезпечні для життя в момент заподіяння тяжкі тілесні ушкодження. Довести свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_8 не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки одразу вийшла ОСОБА_9, яка стала між ними, а життя ОСОБА_6 було врятовано в результаті своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.

У касаційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, виклав вимогу про скасування судового рішення із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на м'якість призначеного покарання. При цьому, прокурор стверджує, що поза увагою суду залишено вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп'яніння та рецидив злочину, а також відсутність обставин, що пом'якшують покарання. Вказує, що покарання призначено в мінімальних межах санкції ст. 115 КК України;

- потерпілий ОСОБА_6 виклав вимогу про скасування вироку апеляційного суду із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв'язку з невідповідністю призначеного ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу внаслідок суворості. Вважає, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ст. 123 КК України. Зазначає, що спровокував ОСОБА_8 до відповідних дій, а останній знаходився в стані сильного душевного хвилювання. Вказує, що засуджений наполягав на виклику медичної допомоги, а також звертає увагу суду на те, що він примирився із засудженим;

- захисник ОСОБА_7 за аналогічних обставин, викладених потерпілим, ставить вимогу про скасування вироку апеляційного суду із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Крім того, посилається на неповноту судового розгляду та неналежну оцінку доказів у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення касаційних скарг потерпілого та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів визнає їх такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 409 - 411 КПК України доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є предметом перевірки апеляційного суду, який згідно зі ст. 407 КПК України має право на скасування вироку суду з зазначених підстав.

Доводи потерпілого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 щодо неправильної кваліфікації дій засудженого та необхідності кваліфікувати їх за ст. 123 КК України були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 420 КПК України проаналізував такі доводи, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляції потерпілого і захисника на вирок суду першої інстанції без задоволення, зазначив у вироку достатні підстави, через які визнав апеляції необґрунтованими.

Так, апеляційний суд у вироку зазначив, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за наведених у вироку обставин підтверджена показаннями засудженого ОСОБА_8, потерпілого ОСОБА_6, свідка ОСОБА_9, в ході слідчого експерименту, про те, що ОСОБА_8 припинив наносити удари ножем потерпілому, оскільки вийшла ОСОБА_9 та стала між ними, внаслідок чого отримала удар ножем у спину, після цього останній втік, а вона викликала «швидку допомогу».

Крім цього, винуватість ОСОБА_8 підтверджується даними висновку судово-медичної експертизи щодо характеру, ступеню тяжкості, локалізації виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та механізму їх заподіяння, медичної довідки про наявність у ОСОБА_9 колото-різаної рани м'яких тканин грудної клітини, з приводу чого наступного дня після вчинення кримінального правопорушення, їй було зроблено операцію і вона знаходилась на стаціонарному лікуванні, що також підтверджується даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 23 лютого 2013 року, та повідомлення, що надійшло до Жовтневого РВ ММУ МВС України в Донецькій області, а також іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку, яким суд дав належну оцінку.

Про спрямованість умислу ОСОБА_8 на вбивство ОСОБА_6 свідчило численність ударів в область живота та грудної клітини, тобто в область розташування життєво важливих органів, та припинення посягання лише після силової протидії ОСОБА_9, що позбавило засудженого фізичної можливості продовжити насильство.

Як убачається з висновку судово-психіатричної експертизи, в період вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 хронічним психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У стані тимчасового розладу психічної діяльності не знаходився.

Таким чином, доводи потерпілого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 про те, що засуджений знаходився в стані сильного душевного хвилювання неспроможні, оскільки дана обставина спростовується наведеним висновком судово-психіатричної експертизи.

Враховуючи викладене, апеляційним судом правильно кваліфіковані дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, які виразились у закінченому замаху на умисне вбивство.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Покарання згідно з ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Що стосується доводів касаційних скарг прокурора, потерпілого та захисника про порушення щодо ОСОБА_8 апеляційним судом загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно вимог ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, застосування більш суворого покарання.

Вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався, вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_8, апеляційний суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 цього Кодексу є тяжким, обставини, які обтяжують покарання, - рецидив злочинів, стан алкогольного сп'яніння. При цьому, обставин, які пом'якшують засудженому покарання, не встановлено.

Отже, апеляційний суд із врахуванням у сукупності всіх наведених даних та тяжкості вчиненого ним злочину призначив покарання не у мінімальних межах санкції статті, як зазначає про це у касаційній скарзі прокурор, у зв'язку з чим, колегія суддів не знаходить підстав вважати покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначають потерпілий та захисник у касаційних скаргах, як і не вбачається підстав вважати його м'яким.

Наведені обставини та доводи касаційних скарг, які є аналогічні доводам апеляційних скарг прокурора, потерпілого та захисника перевірялись судом апеляційної інстанції, висновки якого належно обґрунтовані, а вирок апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційні скарги мають бути залишені без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст.ст. 433-436, 438 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2014 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14