Справа № 1-99/2011
Провадження № 11/779/326/2013
Категорія ч. 4 ст. 190 КК України
Головуючий у І інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Попович С. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2013 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі :

головуючого - судді Поповича С. С.

суддів Флісака Р. Й., Вилки С. С.

з участю : секретаря Бартків В.М.

прокурора Рибки Л.Я.

потерпілого ОСОБА_2

представника потерпілого ОСОБА_3,

захисників ОСОБА_4, ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу за
апеляціями прокурора, потерпілого
ОСОБА_2, засудженого ОСОБА_6 на вирок
Богородчанського районного суду від 19
липня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.
н., уродженця та жителя АДРЕСА_1,
одруженого, на утриманні одна
малолітня дитина, раніше не судимого,
громадянина України

засуджено за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст.
190 КК України з призначенням покарання :

за ч. 1 ст. 190 КК України - один рік
обмеження волі;

за ч. 2 ст. 190 КК України - один рік
позбавлення волі;

за ч. 4 ст. 190 КК України, із
застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України - три
роки позбавлення волі з конфіскацією
майна.

Відповідно до ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, шляхом поглинання
менш суворого покарання більш суворим,
визначено остаточне покарання - три
роки позбавлення волі з конфіскацією
майна.

Зараховано відповідно до ч. 5 ст. 72 КК
України час перебування під вартою з 14
квітня 2010 року по 17 червня 2011 року в
строк призначеного покарання.

Запобіжний захід до набрання вироком
законної сили залишено попередньо
обраний - підписку про невиїзд.

Задоволено цивільний позов
потерпілого ОСОБА_7, стягнуто на його
користь 1 136 773,4 грн. матеріальної шкоди,
позов потерпілого ОСОБА_2 задоволено
частково, стягнуто на його користь 274 342
грн. матеріальної шкоди та 30 000 грн.
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 81 КПК України 1960 року
вирішено долю речових доказів по
справі.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те,
що він вчинив шахрайство, тобто
заволодіння чужим майном шляхом обману
та зловживання довірою, повторно та в
особливо великих розмірах.

І, зокрема, за те, що 25 квітня 2007 року
ОСОБА_6, переслідуючи корисливі мотиви,
з метою заволодіння грошовими коштами
ОСОБА_8, ввійшовши до нього в довіру,
шляхом обману, знаходячись біля
приміщення «Брокбізнесбанку», що на
вул. Вовчинецькій в м.
Івано-Франківську, під різними
вигаданими приводами почав просити
останнього позичити йому на три дні
гроші в сумі 1 000 дол. США для власних
потреб.

Погодившись, ОСОБА_8 передав ОСОБА_6
терміном на три дні 1 000 дол. США, що
еквівалентно було на той час 5 050 грн.
Заволодівши обманним шляхом цими
коштами, ОСОБА_6 витратив їх на власні
потреби та у зазначений термін не
повернув. На систематичні вимоги
ОСОБА_8 повернути отримані грошові
кошти ОСОБА_6 не реагував, кошти не
повернув.

22 жовтня 2008 року, зловживаючи довірою
ОСОБА_2, заволодів його грошовими
коштами в сумі 25 000 грн., які витратив на
власні потреби та у зазначений термін
не повернув.

26 січня 2008 року знову звернувся до
потерпілого ОСОБА_2 та під різними
вигаданими приводами, обманюючи та
зловживаючи його довірою, заволодів
грошовими коштами в сумі 6 000 дол. США, що
становило на той час 46 200 грн. Вказані
грошові кошти не повернув, а витратив
на власні потреби.

20 лютого 2009 року знову звернувся до
ОСОБА_2 у якого, під приводом
необхідності купівлі земельної
ділянки, заволодів грошовими коштами в
сумі 16 000 дол. США, що на час вчинення
злочину становило 123 200 грн. Вказані
гроші ОСОБА_6 витратив на власні
потреби та у зазначений ОСОБА_2 термін
не повернув.

Крім цього, 13 березня 2009 року,
зловживаючи довірою ОСОБА_2, заволодів
грошовими коштами останнього в сумі 85
000 грн., які не повернув, а витратив на
власні потреби.

А всього ОСОБА_6 шляхом обману та
зловживання довірою заволодів
грошовими коштами ОСОБА_2 на загальну
суму 279 400 грн., чим спричинив
потерпілому майнову шкоди у особливо
великих розмірах.

В березні 2009 року ОСОБА_6, не маючи права
відчуження заставного майна -
автомобіля марки «Opel Omega»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, який
перебував в заставі Івано-Франківської
філії ВАТ «ВТБ Банк» як гарантія
повернення отриманих в банку 40 000 грн.
кредиту, обманюючи ОСОБА_9, незаконно
продав йому цей автомобіль за 7 000 дол.
США, що становить 53 900 грн.

08 вересня 2009 року Тисменицьким
районним судом Івано-Франківської
області було накладено арешт на
вказаний автомобіль із забороною його
експлуатації, а 17 листопада 2009 року цей
автомобіль у ОСОБА_9 було вилучено та
передано представникам
Івано-Франківської філії ВАТ «ВТБ
Банк».

Крім цього, ОСОБА_6, переслідуючи
корисливі мотиви, з метою заволодіння
грошовими коштами шляхом обману, в
кінці березня 2009 року звернувся до
потерпілого ОСОБА_7 та під приводом
необхідності придбання лісоматеріалів
заволодів у останнього грошовими
коштами в сумі 40 000 дол. США, що
становить 308 000 грн. Заволодівши
обманним шляхом грошовими коштами
ОСОБА_7, ОСОБА_6 витратив їх на власні
потреби та у зазначений потерпілим
термін не повернув.

В аналогічний спосіб ОСОБА_6 на початку
квітня 2009 року звернувся до ОСОБА_7 та,
обманюючи останнього, заволодів його
грошовими коштами в сумі 30 000 дол. США,
що на час вчинення злочину становило 231
000 грн. Вказані кошти ОСОБА_6 ОСОБА_7 не
повернув, а витратив їх на власні
потреби.

Крім цього, ОСОБА_6 на початку травня 2009
року знову звернувся до потерпілого
ОСОБА_7 та зловживаючи його довірою,
заволодів грошовими коштами в сумі 40 000
дол. США, що становить 308 000 грн., які
витратив на власні потреби та у
зазначений потерпілим термін не
повернув.

Також, ОСОБА_6 двічі в кінці травня 2009
року під різними вигаданими приводами,
обманюючи ОСОБА_7 та зловживаючи його
довірою, заволодів його грошовими
коштами відповідно 11 000 дол. США ( 83 776
грн. ) та 13 900 дол. США ( 105 862,4 грн. ).
Заволодівши обманним шляхом вказаними
коштами ОСОБА_6 витратив їх на власні
потреби та у зазначений ОСОБА_7 термін
не повернув.

В аналогічний спосіб ОСОБА_6 заволодів
коштами ОСОБА_7 в кінці липня 2009 року в
сумі 7 000 дол. США, що становить 53 641 грн.,
та в середині серпня 2009 року в сумі 6 000
дол. США, що становить 46 494 грн.

Всього ОСОБА_6 шляхом обману та
зловживаючи довірою заволодів
грошовими коштами ОСОБА_7 на загальну
суму 147 900 дол. США, що на час вчинення
злочину становить 1 136 773,4 гривень, чим
спричинив потерпілому майнової шкоди у
особливо великих розмірах.

Прокурор в апеляції просить вирок суду
скасувати та постановити новий, яким
призначити ОСОБА_6 більш суворе
покарання без застосування ст. 69 КК
України у виді 6 років позбавлення волі
з конфіскацією всього належного йому
майна, мотивуючи свою позицію тим, що
призначене по вироку покарання не
відповідає тяжкості злочину та особі
засудженого внаслідок м'якості, що при
призначенні покарання суд не врахував,
що злочин передбачений ч. 4 ст. 190 КК
України є особливо тяжким злочином, за
який передбачено покарання на строк до
12 років позбавлення волі та не врахував
належно всіх тих обставин, що впливають
на покарання, в тому числі і суми
збитків, які не відшкодовані, що ОСОБА_6
під час досудового слідства та в суді
поводив себе не щиро.

Потерпілий ОСОБА_2 в апеляції просить
вирок суду скасувати та постановити
новий, яким призначити засудженому
покарання по суті як і по апеляції
прокурора.

Засуджений в апеляції зі змінами та
доповненнями просить вирок суду
змінити, по епізодах заволодіння
майном ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_9
кримінальну справу закрити на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України, по епізоду
заволодіння майном ОСОБА_2
перекваліфікувати його дії на ч. ч. 2, 3
ст. 190 КК України та призначити йому
покарання застосувавши ст. 75 КК
України.

Зокрема, по епізоду щодо ОСОБА_9
зазначає, що він дійсно визнавав і
визнає на даний час, що мали місце саме
такі обставини як це вказується у
вироку суду, тобто, що він фактично
продав по довіреності вказаний
автомобіль, дав розписку про отримання
за це грошей, тому він і визнавав свою
вину за цим епізодом повністю, але в той
же час не визнає, що такі дії є злочином.
Тисменицький районний суд за позовом
ОСОБА_9 своїм рішенням від 21 жовтня 2011
року, яке вступило в законну силу,
визнавши дійсним укладений між ними
договір купівлі-продажу автомобіля, що
був оформлений дорученням та
розпискою, визнав за ОСОБА_9 право
власності на цей автомобіль ( том 3 а. с.
62 ). Після кредит банку сплачений,
відповідно банк не має претензій до
автомобіля. А тому виходить з того, що
при таких обставинах слід вважати, що
мали місце цивільно-правові відносини,
а не злочин, що підтверджується в тому
числі вказаним судовим рішенням. При
таких обставинах у його діях по цьому
епізоду відсутній склад злочину
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

По епізоду щодо ОСОБА_2 він визнавав і
визнає, що дійсно зичив у потерпілого
гроші в сумах : 25 тис. грн., 80 тис. грн., 6
тис. доларів США, хоч у той же час він
визнав на запитання ОСОБА_2 суму боргу
279 тис. грн. як таку, що нарахована разом
з визначеними самим ОСОБА_2 відсотками,
що він саме так говорив відображено і у
протоколі судового засідання на аркуші
справи 40 у томі четвертому. Вважає, що у
всякому випадку його дії щодо ОСОБА_2 не
можуть кваліфікуватись за ч. 4 ст. 190 КК
України. Як орган досудового слідства
так і суд неправильно склали всі суми
коштів, що ставляться йому у вину, в
одну суму. Зичив він гроші через певні
періоди певними сумами, що вказано і по
вироку суду, тобто має місце така
кваліфікуюча ознака як повторність, що
ставилось йому у вину і органом
досудового розслідування. Тому його
дії по цьому епізоду слід
кваліфікувати за ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК
України ( повторність і по одному з
епізодів великий розмір ).

Вказав, що перед початком розгляду
справи його запитували чи визнає він
свою вину в тому, що вчинив зазначені
дії щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_9, на що він
відповів, що визнає повністю, але дії, а
не кваліфікацію вчиненого. Щодо
кваліфікації дій ніхто не питав його
думку, йому ніхто не роз'яснював з цього
приводу наслідків, що можуть настати,
він не писав жодної заяви в якій було б
викладено думку щодо визнання
кваліфікації, а тому вважає, що
визнання вини у вчиненому, з
врахуванням викладеного ним вище, без
належної оцінки наявних у справі
доказів, не може вважатись визнанням
вчинення злочину передбаченого
вказаними статтями КК України.

Що вини у вчиненні злочинів
передбачених ч. 1 та ч. 4 ст. 190 КК України
щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не визнавав і не
визнає.

Вважає, що обвинувачення і вирок по цих
епізодах, грунтуються на припущеннях.

Потерпілий ОСОБА_7 на досудовому
слідстві та в суді давав непослідовні і
суперечливі показання, які викликають
сумніви щодо їх достовірності, не навів
будь яких доказів про те, що він взагалі
мав в наявності кошти, які нібито
позичав. Він дійсно позичав у ОСОБА_7
кошти в розмірі 28 000 дол. США, які
повернув з відсотками, що склало 40 000
дол. США, а розписку на 150 000 дол. США
написав під психологічним та фізичним
тиском. Крім цього, пояснення ОСОБА_7
щодо обставин нібито вчинення відносно
нього злочину підтверджуються тільки
його дружиною та братом, які є
зацікавленими особами, змінювали свої
свідчення.

У ОСОБА_8, який є сусідом та
співробітником ОСОБА_7, не позичав
ніяких коштів. Доказами вчинення ним
цього злочину визнано твердження
самого ОСОБА_8, його дружини і матері,
показання яких теж є суперечливими і,
відповідно, сумнівними.

Заслухавши доповідь судді, прокурора,
котрий підтримав апеляцію прокурора,
який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції та апеляцію
потерпілого, вважає, що апеляцію
засудженого слід залишити без
задоволення, потерпілого ОСОБА_2,
котрий підтримав свою апеляцію та
апеляцію прокурора, апеляцію
засудженого вважає безпідставною,
представника потерпілого ОСОБА_3 яка
підтримала доводи апеляцій прокурора і
потерпілого ОСОБА_2 та заперечила
апеляційні вимоги засудженого,
засудженого та його захисників, котрі
підтримали апеляцію засудженого,
апеляцію прокурора та потерпілого
ОСОБА_2 заперечили, перевіривши
матеріали кримінальної справи,
провівши судове слідство в частині
дослідження доказів, що можуть мати
значення при кваліфікації дій
засудженого та призначенні йому
покарання, обговоривши викладені в
апеляціях доводи, колегія суддів
вважає, що апеляції слід задовольнити
частково, в частині скасування вироку,
виходячи з наступного.

Ст. 365 КПК України 1960 року передбачає, що
апеляційний суд перевіряє вирок суду
першої інстанції в межах апеляцій.

Перевіряючи позицію засудженого
ОСОБА_6 в частині порушення судом вимог
ст. 299 ч. 3 КПК України 1960 року колегія
суддів виходить з такого.

Як вбачається з тексту вироку та
протоколу судового засідання суд
визначився в частині обвинувачення
ОСОБА_6 по епізодах щодо потерпілих
ОСОБА_2 та ОСОБА_9 провести дослідження
доказів відповідно до вимог ст. 299 ч. 3
КПК України 1960 року, визнавши
недоцільним дослідження доказів по цих
епізодах оскільки фактичні обставини
справи в цій частині ніким не оспорюють
ся ( том 4 а. с. 18 ).

По вироку суд зазначив, що вина ОСОБА_6
по зазначених епізодах
підтверджується показаннями вказаних
потерпілих і що суд не досліджував
інших доказів по цих епізодах оскільки
обставини вчинення злочину ніким не
оспорюються ( том 4 а. с. 74 ).

Частина 3 ст. 299 КПК України 1960 року
передбачає, що суд вправі, якщо проти
цього не заперечують учасники судового
розгляду, визнати недоцільним
дослідження доказів стосовно тих
фактичних обставин, які ніким не
оспорюються. При цьому суд з»ясовує, чи
правильно розуміють підсудний та інші
учасники судового розгляду зміст цих
обставин, чи немає сумнівів у
добровільності та істинності їх
позиції, а також роз»яснює їм, що у
такому випадку вони будуть позбавлені
права оспорювати ці фактичні обставини
справи у апеляційному порядку.

Як встановлено судовою практикою у
такому випадку від підсудного
відбирається відповідна заяву в якій
викладається його позиція про повне
визнання пред»явленого йому за тими чи
іншими статтями КК України
обвинувачення та цивільного позову,
якщо такий заявлено.

Проте, як підтверджує протокол
судового засідання, про що зазначив
засуджений у доповненнях до апеляції,
вказано вище, суд належно не з»ясував
чи правильно розуміє підсудний зміст
цих обставин і не відібрав від нього
заяву відповідного змісту.

В той же час протокол судового
засідання, на що посилається в апеляції
засуджений, підтверджує, що по епізоду
обвинувачення щодо ОСОБА_2 засуджений
хоч і пояснив, що вину визнає повністю,
але суть його фактичних показань, які
відображені у протоколі судового
засідання, достовірно підтверджує, що
він в дійсності не визнав того
обвинувачення яке йому було
пред»явлено у вину згідно постанови
про притягнення в якості
обвинуваченого та викладено в
обвинувальному висновку, та за яким
його визнано винуватим та засуджено
судом.

Так, з протоколу судового засідання за
19 лютого 2013 року ( том 4, а. с. 39-40 )
вбачається, що даючи показання по суті
пред»явленого йому обвинувачення
ОСОБА_6 пояснив, що у ОСОБА_2 він позичав
кошти три рази, частково повернув їх,
брав під певний відсоток, позичав суми :
25 тис. грн., 80 тис. грн., 6 тис. доларів США,
а сума 276 тис. це кошти нараховані з
відсотками. Але у своєму поясненні не
визнав, що заволодів цими коштами
шляхом шахрайства, а говорив, що
позичив. Тобто, фактично ОСОБА_6 в суді
не визнав ні тих всіх чотирьох
конкретних фактів шахрайства, які
ставились йому у вину, ні самої суті
пред»явленого йому у вину органом
досудового розслідування злочину (
шахрайства ). Зазначені показання
засудженого залишились поза увагою
суду, в той же час на підставі їх по
цьому епізоду, не досліджуючи по суті
всіх інших доказів, суд визнав його
винуватим і засудив за таким
обвинуваченням тільки на підставі
вказаних пояснень.

Як вбачається з протоколу судового
засідання по епізоду щодо потерпілого
ОСОБА_9 суд допустився аналогічної
помилки оскільки ОСОБА_6 фактично по
суті своїх показань визнав тільки факт
купівлі-продажу автомобіля, а його
обвинувачували у шахрайстві ( том 4 а. с.
39 ).

Тобто, суд не звернув уваги на суть
пояснень засудженого і на той факт, що
він фактично не визнав своєї вини у
пред»явленому йому органом досудового
слідства обвинуваченні по цих
епізодах, в той же час суд визнав його
винуватими в такому та засудив за саме
таким обвинуваченням тільки на
підставі вказаних пояснень.

Тому колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції
провів розгляд справи по епізодах щодо
ОСОБА_2 та ОСОБА_9 в порядку
передбаченому ст. 299 ч. 3 КПК України з
істотним порушенням вимог
встановлених цією ж статтею. Тим самим
було істотно порушено і процесуальне
право засудженого на захист.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй Постанові № 1 від 15
травня 2006 року «Про практику
постановлення судами вироків (
постанов ) при розгляді кримінальних
справ в апеляційному порядку», пункт 7,
у випадку коли суд першої інстанції
відповідно до ст. 299 КПК України докази
не досліджував, або досліджував
частково, але визначив обсяг
досліджених ним доказів із порушенням
вимог зазначеної статті, що мало місце
і в даному випадку, апеляційний суд не
вправі постановити свій вирок ( як це
просить прокурор та потерпілий ОСОБА_2
), а повинен скасувати вирок суду першої
інстанції у зв»язку з істотним
порушенням кримінально-процесуального
закону та направити справу на новий
судовий розгляд.

По цій підставі як апеляційні вимоги
прокурора та потерпілого ОСОБА_2 так і
засудженого не можуть апеляційним
судом вирішуватись по суті.

Крім того, відповідно до вимог ст. 323 КПК
України вирок суду повинен бути
законним і обґрунтованим. Суд
обґрунтовує вирок лише на тих доказах,
які були розглянуті в судовому
засіданні і оцінює ці докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об»єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Згідно з положеннями ст. 334 КПК України
та роз'ясненнями, які Пленум Верховного
Суду України дав у п. п. 16 і 17 Постанови
від 29 червня 1990 року № 5 "Про виконання
судами України законодавства і
постанов Пленуму Верховного Суду
України з питань судового розгляду
кримінальних справ та постановлення
вироку", суду, при постановленні вироку,
належить дати аналіз усіх зібраних у
справі доказів, тобто всіх фактичних
даних, які містяться з показах свідків,
потерпілих, підсудного, у висновку
експерта, а також суд, керуючись
законом, повинен дати остаточну оцінку
доказам з точки зору їх допустимості і
достовірності, яка має ґрунтуватися на
всебічному, повному об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в
сукупності.

Положеннями п. 18 вказаної постанови
визначено, що мотивування у вироку
висновків щодо кваліфікації злочину
полягає у зіставленні установленого
судом фактичного діяння і ознак
злочину, передбаченого тією чи іншою
статтею кримінального закону, і
формулюванні висновку про
відповідність вчинених дій
пред»явленому обвинуваченню.

Проте, як видно з вироку у даній справі,
зазначених вимог закону не було
додержано, оскільки судом неповно
перевірені всі обставини, які мають
значення для правильного вирішення
питання про наявність в діях ОСОБА_6
складу інкримінованих йому злочинів.

Суд повинен був, з'ясувавши крім
фактичних обставин також і мотиви
вчинених дій, перевірити правильність
пред»явленого обвинувачення, суть
якого має бути викладено у постанові
про притягнення як обвинуваченого та в
обвинувальному висновку і у випадку
якщо дійде висновку про винуватість в
такому, то навести у вироку докази на
підтвердження того, що ОСОБА_6 вчинив
саме такі дії як це слідує зі змісту ч.
ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України.

А ст. 190 ч. 1 КК України передбачає, що
злочином є заволодіння чужим майном
або придбання права на майно шляхом
обману чи зловживання довірою (
шахрайство ).

Інші частини цієї статті передбачають
ті чи інші кваліфікуючі ознаки цього
злочину.

В ході апеляційного розгляду
потерпілий ОСОБА_2 давав показання в
яких конкретно і послідовно називав по
кожному з чотирьох зазначених вище
фактах як відбувались події при яких
він надавав засудженому грошові кошти,
про що говорив ОСОБА_6, для чого просив
ці кошти та інше.

З вироку та протоколу судового
засідання вбачається, що ОСОБА_2 і в
суді першої інстанції давав детальні
та конкретні показання з приводу суті
справи. Приблизно такі ж по суті
показання потерпілий давав і в ході
досудового розслідування.

Проте орган досудового розслідування
суть пред»явленого ОСОБА_6
обвинувачення як по епізоду щодо
потерпілого ОСОБА_2 так і по епізоду
щодо ОСОБА_7 виклав не конкретними, з
дотриманням вимог ст. ст. 132, 223 КПК
України 1960 року, обставинами, а
загальними фразами, що без
конкретизації зазначеного вище є
недопустимим і грубо порушує як вимоги
закону так і законні права як
обвинуваченого, який вправі знати від
чого ж конкретно йому слід захищатись
так і порушує права потерпілої особи
оскільки при таких обставинах суд не
може правильно та з дотриманням вимог
закону вирішити справу та захистити
інтереси потерпілої особи.

Суд першої інстанції, перевіряючи,
зокрема, обґрунтованість
обвинувачення засудженого за
вказаними статтями КК України, повинен
був, дослідивши докази з цього приводу,
прийти до вмотивованого висновку про
те чи належно пред»явлено таке
обвинувачення і якщо так, то чи знайшло
воно своє підтвердження в ході
судового слідства.

Суд же не звернув уваги на зазначене
вище та визнав ОСОБА_6 винуватим за
вказаним неконкретним обвинуваченням.

Ст. 275 КПК України 1960 року передбачає, що
розгляд справи проводиться судом в
межах пред»явленого обвинувачення.

Відповідно до ст. 277 КПК України 1960 року
під час судового розгляду і до
закінчення судового слідства тільки
прокурор вправі змінити пред»явлене
особі обвинувачення, про що він має
винести відповідну постанову, в якій
формулює нове обвинувачення та
викладає мотиви прийнятого рішення.
Якщо ж прокурор не змінив
обвинувачення, то суд мав вирішувати
справу за тим обвинуваченням котре
мається по справі, зробити це повно та
об»єктивно, дотримуючись при цьому і
інших вимог чинного законодавства.

Вказані порушення закону може бути
усунуто тільки в ході нового судового
розгляду в суді першої інстанції,
апеляційний суд не вправі в ході
апеляційного розгляду, виходячи зі
змісту норм КПК України 1960 року,
усунути вказані вище порушення вимог
закону та прийняти інше рішення по суті
справи.

Оскільки, як це зазначено вище, суд
першої інстанції належно не дослідив
необхідних доказів, не прийняв заходів
до повного та об»єктивного
встановлення фактичних обставин
справи, що входить в компетенцію суду
першої інстанції, то колегія суддів не
вбачає підстав для того, щоб зробити
висновок про наявність чи відсутність
складу вказаного злочину в діях
засудженого як і підстав дати оцінку
тим обставинам про які вказує прокурор
та потерпілий у поданих ними апеляціях.

А тому колегія суддів приходить до
висновку, що вирок суду слід скасувати
та повернути справу на новий судовий
розгляд в ході якого суду слід
врахувати викладене вище, повно і
всебічно дослідити всі обставини
справи, суть та доводи обвинувачення,
пред»явленого засудженому, перевірити
і обставини, на які посилаються
апелянти у поданих на вирок апеляціях,
дати їм належну правову оцінку і з
врахуванням зазначеного та інших вимог
чинного законодавства, постановити
законне та вмотивоване судове рішення
в залежності від встановлених
обставин.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 367, 379 КПК України
1960 року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляції прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, потерпілого ОСОБА_2,
засудженого ОСОБА_6 задовольнити
частково. Вирок Богородчанського
районного суду від 19 липня 2013 року щодо
ОСОБА_6 за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд в той же суд іншим
складом суду.

Ухвала оскарженню в касаційному
порядку не підлягає.

С У Д Д І :

_______________ ________________ _________________

С. С. Попович Р. Й. Флісак С. С. Вилка