ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України
з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Животова Г.О.,

суддів
Крещенка А.М., Сахна Р.І.,

при секретарі судового засідання
Зотові О.В.,

за участю прокурора
Парусова А.М.,

розглянула 18 листопада 2014 року в м.
Києві кримінальне провадження щодо
ОСОБА_1 за касаційною скаргою
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом першої та апеляційної
інстанції, та потерпілого ОСОБА_2 на
вирок Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 11
жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Івано-Франківської області від 3
грудня 2013 року.

Вказаним вироком суду першої інстанції
засуджено

ОСОБА_1, 1962 р. н., уродженця с. Сариозек
Республіки Казахстан, мешканця м.
Коломия Івано-Франківської області,
громадянина України, який в силу ст. 89
КК України не має судимості,

Крім того, місцевий суд виключив, як
зайву, кваліфікацію дій засудженого ще
й за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 та ч. 4 ст. 369 КК
України.

Апеляційний суд Івано-Франківської
області 03.12.2013 змінив вказаний вирок в
частині стягнення з ОСОБА_1
процесуальних витрат на проведення
експертизи, визначивши такі в розмірі
1593,80 грн, а в решті - залишив без зміни.

Згідно вироку, ОСОБА_1 07.02.2013 о 14:00 в м.
Коломиї шляхом обману та зловживання
довірою потерпілого ОСОБА_2 заволодів
його 4000 грн.

У касаційних скаргах:

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який підтримав скаргу
прокурора частково та просив скасувати
рішення апеляційного суду й призначити
новий розгляд у суді апеляційної
інстанції, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів визнає їх такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Фактичні обставини кримінального
провадження були предметом оцінки суду
першої та апеляційної інстанцій і
перегляду в касаційному порядку,
відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК
України, не підлягають, а
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, на що
посилається прокурор та потерпілий у
касаційних скаргах, сама по собі могли
бути підставою для зміни чи скасування
вироку місцевого суду, згідно до вимог
ст. ст. 409, 410 КПК України, апеляційним
судом.

Крім того, порушене прокурором питання
про постановлення касаційним судом
свого вироку, знаходиться поза межами
його компетенції.

Отже, в касаційній скарзі прокурора та
потерпілого відсутні посилання на
підстави для зміни чи скасування
судових рішень судом касаційної
інстанції, передбачені ч. 1 ст. 438 КПК
України.

Твердження прокурора та потерпілого
про безпідставне виключення судом, як
зайвої, кваліфікації дій засудженого
за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 та ч. 4 ст. 369 КК
України є необґрунтованим, оскільки
протилежний висновок суду в цій
частині ґрунтується, у відповідності
до вимог ст. 370 КПК України, на підставі
об'єктивно з'ясованих обставин, які
підтверджені доказами, дослідженими
під час судового розгляду та оціненими
судом відповідно до статті 94 КПК
України.

Визнавши ці докази достовірними та
оцінивши їх в сукупності з іншими
фактичними даними, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про доведеність вини ОСОБА_1 в
тому, що він шахрайським шляхом
заволодів грошима потерпілого за
відсутності даних про те, що вказані
кошти він планував передавати в якості
хабара судді, отже - скоїв злочин,
передбачений ч. 1 ст. 190 КК України.

За таких обставин, суд правильно
виключив, як зайву, кваліфікацію дій
засудженого ще й за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 та
ч. 4 ст. 369 КК України.

При цьому було враховано, що відповідно
до роз'яснення, які містяться у п. 18
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову
практику у справах про злочини проти
власності», отримання майна з умовою
виконання будь-якого зобов'язання може
бути кваліфіковане як шахрайство лише
в тому разі, коли винна особа ще в
момент заволодіння цим майном мала на
меті його привласнити, не виконуючи
зобов'язання. Зокрема, якщо винна особа
отримує від іншої особи гроші чи
цінності нібито для передачі службовій
особі як хабар, маючи намір не
передавати їх, а привласнити, вчинене
належить кваліфікувати як шахрайство.

Місцевим судом встановлено, що в момент
заволодіння чужим майном з метою його
привласнення у обвинуваченого був
відсутній умисел щодо передачі даного
майна службовій особі, як хабара, а
введення в оману потерпілого стосовно
цього було лише способом заволодіння
грошима останнього шахрайським шляхом.

За таких обставин, суд дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
у діях засудженого складу злочину,
передбаченого тільки ч. 1 ст. 190 КК
України.

Апеляційний суд вмотивував свої
висновки про доведеність вини
засудженого за ч. 1 ст. 190 КК України та
дотримання судом першої інстанції при
призначенні покарання ОСОБА_1
загальних засад, передбачених ст. ст.
65-67 КК України, а наведені прокурором в
апеляції доводи, які за своїм змістом
аналогічні доводам касаційної скарги,
належним чином перевірено й визнано
необґрунтованими.

Справедливим визнає призначене ОСОБА_1
покарання й колегія суддів касаційного
суду.

Істотних порушень кримінального
процесуального закону, які б
перешкодили чи могли перешкодити повно
та всебічно розглянути справу і
постановити законні, обґрунтовані та
справедливі рішення при розгляді даної
справи не було допущено.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Вирок Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 11
жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Івано-Франківської області від 3
грудня 2013 року щодо ОСОБА_1 залишити без
зміни, касаційні скарги прокурора та
потерпілого ОСОБА_2 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

Г. Животов А. Крещенко Р. Сахно