У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого
- судді

Присяжнюк Т.І.,

суддів

Косарєва В.І., і Нікітіна Ю.І.,

за участю
прокурора

Кравченко Є.С.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 18 грудня 2007 року
кримінальну справу за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_1 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 14 листопада 2005 року, яким

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено

- за ст.15, ч.1 ст.147
КК України на 5 років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України на 8 років позбавлення
волі;

- за ч.3 ст.289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 7 років
позбавлення волі;

- за ч.1 ст.263 КК України на 2 роки
позбавлення волі, а за сукупністю
злочинів на підставі ст.70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення
волі строком на 8 років.

За ч.4 ст.185, ч.2 ст.357 КК
України ОСОБА_2 виправдано.

Цим вироком засуджено ОСОБА_3
за ч.4 ст.187 КК України і ОСОБА_4 за ст.15 ч.1 ст.147 КК України, які
касаційних скарг на вирок не подали.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_5 - 75 448 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 16 грудня 2005
року в порядку ст.411 КПК України внесені уточнення, згідно з якими
постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 - 62 370 грн. 70 коп. і окремо із засудженого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 - 13 077 грн. 30 коп.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2006 року
вирок і постанову Ізмаїльського міськрайонного суду від 16.12.2005р. в частині
вирішення цивільного позову скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного
судочинства. В іншій частині вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_2 визнано винним і засуджено за те, що він 1,3,4 грудня 2004 року, знаходячись на
провулку Болградському в м. Ізмаїл Одеської області, згідно попередньої
домовленості з ОСОБА_4 та особами, матеріали справи щодо яких
виділено в окреме провадження, намагався вчинити захоплення і тримання ОСОБА_5 як заручника з метою спонукання
родичів захопленого сплатити певні кошти як умови звільнення заручника.

Крім того, ОСОБА_2, 10.12.2004р., знаходячись на провулку
Болградському, за попередньою змовою в групі з ОСОБА_3 та особою, матеріали справи щодо якої
виділено в окреме провадження, з метою заволодіння чужим майном в особливо
великому розмірі, з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для
життя і здоров¢я, з проникненням в житло,
вчинив розбійний напад на потерпілих ОСОБА_5 і ОСОБА_6, заволодівши майном ОСОБА_5 на загальну суму 80 190 грн. При цьому, ОСОБА_2 продовжуючи свої злочинні дії, за
попередньою змовою з ОСОБА_3 та особою,
матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження, із застосуванням
насильства, яке є небезпечним для життя і здоров¢я, із проникненням в приміщення, незаконно заволоділи
автомобілем “Мітцубісі - Аутландер”,
який належить ОСОБА_5, вартістю 180 000 грн., що у 250 разів перевищує неоподатковуваний
мінімум доходів громадян.

Крім того, ОСОБА_2 засуджено за придбання, носіння і
зберігання вогнепальної зброї і бойових припасів без передбаченого законом
дозволу.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_1 не заперечуючи правильності
засудження ОСОБА_2 за ч.1 ст.263 КК України, просить
судові рішення в частині його
засудження за ст.15, ч.1 ст.147, ч.4
ст.187 і
ч.3 ст.289 КК України скасувати за недоведеністю його участі у вчиненні
цих злочинів, а справу провадженням закрити. Вважає, що дії ОСОБА_2 неправильно кваліфіковано за ст.15, ч.1 ст.147 КК України
і він підлягає звільненню від покарання у зв'язку з добровільною відмовою від
вчинення цього злочину на підставі ст.ст.31,17 КК України.

Заслухавши доповідача, думку
прокурора, який вважав, що касаційна скарга задоволенню не підлягає,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд правильно встановив фактичні
обставини вчинених засудженим злочинів,
передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263 КК України. Висновки суду
ґрунтуються на доказах досліджених у судовому засіданні, які детально викладені
у вироку.

Доводи адвоката ОСОБА_1 про те, що
на досудовому слідстві та в судовому засіданні не добуто достовірних доказів
винуватості ОСОБА_2 у вчиненні зазначених злочинів, не відповідають матеріалам
справи і спростовуються сукупністю доказів, які наведені у вироку, і яким суд
дав належну оцінку.

Разом з тим, колегія суддів вважає,
що кваліфікація дій засудженого ОСОБА_2 за ст.15 ч.1 ст.147 КК України не
відповідає встановленим обставинам справи.

Ст.15 КК України передбачено, що
замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або
бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину,
передбаченого відповідною статтею КК
України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не
залежали від її волі.

Як видно із матеріалів справи,
органи досудового слідства в обвинувальному висновку і суд у вироку зазначили,
що ОСОБА_2 вчинив замах на захоплення
особи в якості заручника з метою спонукання родичів затриманого до вчинення
будь-якої дії як умови звільнення заручника. При цьому суд зазначив, що ОСОБА_2
разом з особою, щодо якої матеріали
справи виділено в окреме провадження, напав на сім¢ю ОСОБА_5 і повідомив останньому що його “замовили”, при
цьому вимагаючи від потерпілого гроші в сумі 150 000 доларів США, а коли
виявилось, що в ОСОБА_5 такої суми не має, вирішив не вивозити потерпілого в
якості заручника з метою вимоги викупу,
а заволодів іншим майном потерпілого.

Таким чином, із наведених у вироку
обставин, видно, що під час вчинення злочинних дій ОСОБА_2 добровільно
відмовився від захоплення ОСОБА_5 як заручника, оскільки заволодів іншим майном
потерпілого і не погодився із думкою
ОСОБА_4 про вивезення ОСОБА_5 із його будинку як заручника.

Це ж вбачається із показань
потерпілого ОСОБА_5 на досудовому слідстві і в судовому засіданні, де останній
показав, що з дій виконавців він зрозумів, що вони змінили план дій, заволоділи
його іншим майном, але при цьому він
розумів, що вони спочатку хотіли його
захопити і вивезти, і вимагали викуп (а.с.123 т.4, а.с.54-58, 157-158 т.1,
а.с.13-36, 171-180 т.2, а.с.97, 266-277 т.3).

Про
відмову у захопленні як заручника ОСОБА_5 засуджений ОСОБА_2
підтвердив в своїх показаннях на досудовому слідстві (а.с.57-82, 96-107, 351
т.2).

Відповідно до ст.17 КК України добровільною відмовою є остаточне
припинення особою за своєю волею готування до злочину або замаху на злочин,
якщо при цьому вона усвідомлювала
можливість доведення злочину до кінця.

За
встановленими судом обставинами справи ОСОБА_2 мав можливість довести до кінця злочин по
захопленню заручника, але відмовився від цього вчинивши злочин по заволодінню
майном потерпілого шляхом розбійного нападу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що
судом неправильно застосовано кримінальний закон, а тому вирок і ухвала
апеляційного суду підлягають зміні.
Вирок в частині засудження ОСОБА_2 за ст.15, ч.1 ст.147 КК України
підлягає скасуванню із закриттям справи за відсутністю в його діях цього складу
злочину.

Разом з тим, скасування вироку
щодо ОСОБА_2 як виконавця не
тягне зміну чи скасування вироку щодо ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.31 КК України.

Враховуючи наведене керуючись
ст. 394-396 КПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_1
задовольнити частково.

Вирок Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2005 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2006 року щодо
ОСОБА_2 змінити.

Скасувати вирок і ухвалу
апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_2 за ст.15, ч.1 ст.147 КК України,
а справу в цій частині провадженням закрити за відсутністю в його діях цього
складу злочину і вважати його
засудженим на підставі ст.70 КК України
за сукупністю злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263 КК
України до покарання у виді позбавлення
волі строком на 8 років.

Судді:

Присяжнюк Т.І. Косарєв В.І. Нікітін Ю.І.