АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001291, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася та проживає в АДРЕСА_1 , на вирок Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року,
за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_6 ,
сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та засуджена до покарання у виді громадських робіт терміном 80 годин.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати, визнати її невинуватою та закрити кримінальне провадження.

На обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на неправильність застосування закону про кримінальну відповідальність та суворість призначеного їй покарання і зазначає, що висновки суду не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_8 , яка не була безпосереднім очевидцем подій, свідка ОСОБА_9 , показання якої про механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому суперечать висновкам судово-медичної експертизи в частині локалізації ушкоджень, а, крім того, судом не взяті до уваги показання свідка ОСОБА_10 в тому числі і про поведінку потерпілого, яка передувала подіям.

Апелянт також зазначає, що вона захищала свою дитину і застосувала міри необхідної самооборони, а тому, на її думку, суд неправильно застосував норму закону про кримінальну відповідальність і повинен був винести щодо неї виправдувальний вирок, бо кримінальна відповідальність за перевищення меж необхідної оборони, що призвели до легких тілесних ушкоджень, чинним законодавством не передбачена.

При призначенні покарання, як вказує апелянт, судом не враховано думку прокурора щодо терміну громадських робіт, а також те, що вона має на утриманні дитину з категорії частохворіючих дітей, внаслідок чого не працює, але має заощадження для сплати штрафу, про що повідомляла суду, тому вважає призначене їй покарання надмірно суворим.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, вислухавши доводи апелянта, яка підтримала свої апеляційні вимоги та просила їх задовольнити, позицію захисника, яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченої, позицію прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без зміни, посилаючись на його законність та обґрунтованість, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно до вироку, судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_5 25 лютого 2014 року приблизно о 15 год. 00 хв., перебуваючи в приміщенні середньої загальноосвітньої школи № 2 імені Карбишева, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Копилівська, 36, де у 1-Б класі навчався її син ОСОБА_11 , дізнавшись про конфлікт, що виник між її сином та учнем цього ж класу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, достовірно знаючи, що ОСОБА_12 є малолітнім, умисно, бажаючи спричинити тілесні ушкодження, рукою із силою штовхнула малолітнього ОСОБА_12 на підлогу, після чого ногою декілька разів вдарила його по тулубу та верхнім кінцівкам, заподіявши легкі тілесні ушкодження.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, обґрунтовуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, зокрема, показаннями малолітнього потерпілого ОСОБА_12 про дії обвинуваченої та спричинення йому тілесних ушкоджень; показаннями свідка ОСОБА_9 , яка була безпосереднім очевидцем подій і підтвердила обставини побиття обвинуваченою потерпілого; показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_13 про конфліктну ситуацію та про дії обвинуваченої, що передували заподіянню потерпілому тілесних ушкоджень; показаннями свідка ОСОБА_11 малолітнього сина обвинуваченої, про нанесення його матір`ю ударів потерпілому та обставини, що цьому передували; даними, що містяться у висновках судово-медичної експертизи № 435 від 28.02.2014 року ( а.с.п. 112-115), про виявлені у потерпілого тілесні ушкодження, їх характер, локалізацію, механізм утворення та ступінь тяжкості, які в судовому засіданні підтвердив та роз`яснив експерт ОСОБА_14 .

Вказані свідки були безпосередньо допитані в судовому засіданні і їх показання були сприйняті судом під час судового провадження.

Кожен із зазначених доказів був оцінений судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає надуманими твердження апелянта про те, що висновки суду не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

За клопотанням сторони захисту судом першої інстанції були допитані як свідки ОСОБА_11 син обвинуваченої, та ОСОБА_10 .

До показань свідка ОСОБА_10 суд поставився критично та не взяв їх до уваги, мотивувавши своє рішення тим, що ці показання спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_9 , допитаних за клопотанням сторони обвинувачення, та свідка ОСОБА_11 , допитаного за клопотанням сторони захисту, які суд оцінив як послідовні і такі, що узгоджуються між собою та іншими доказами.

За таких обставин, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги свідчення ОСОБА_10 та не обґрунтував, чому він ці показання відкинув, колегія суддів уважає безпідставними.

Проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_5 заподіяла малолітньому потерпілому ОСОБА_12 умисне легке тілесне ушкодження, та вірно кваліфікував її дії за ч.1 ст. 125 КК України.

Посилання апелянта на те, що суд невірно застосував норму закону про кримінальну відповідальність і повинен був її виправдати, оскільки кримінальна відповідальність за перевищення меж необхідної оборони, що призвели до легких тілесних ушкоджень, не передбачена, колегія суддів уважає надуманими та такими, що не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 39 КК України крайня необхідність це правомірне заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам з метою усунення небезпеки, що загрожує охоронюваним правам людини, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо вона в даній обстановці не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є рівнозначною або менш значною, ніж шкода відвернена.

Згідно до обставин провадження, ОСОБА_5 нанесла тілесні ушкодження малолітньому ОСОБА_12 після того, як останній штовхнув її сина ОСОБА_11 , про що він одразу повідомив матері, і, як повідомила ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції, тоді, коли малолітній ОСОБА_12 намагався втекти.

Таким чином, на момент, коли ОСОБА_5 нанесла удари малолітньому ОСОБА_12 , останній вже намагався покинути місце, де він штовхнув ОСОБА_11 , а небезпека для інтересів її сина вже була реалізована, що виключає стан крайньої необхідності.

За таких обставин, відсутні підстави уважати, що заподіяння обвинуваченою легких тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_12 не є злочином і ОСОБА_5 має бути звільнена від кримінальної відповідальності.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення злочину, який за класифікацією відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про її особи, зокрема те, що вона раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася та не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину щодо малолітньої особи.

Вирішуючи питання про обрання виду та розміру покарання, суд, крім зазначеного, врахував і майновий стан обвинуваченої, яка не працює, самостійно виховує сина, та дійшов висновку про призначення їй покарання, передбаченого санкцією частини першої ст. 125 КК України, у виді громадських робіт строком 80 годин, врахувавши при цьому положення ч.2 ст. 56 КК України, згідно до якої громадські роботи встановлюються на строк від 60 до 240 годин.

Таким чином, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання дотримався загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, та призначив їй покарання в межах, встановлених у санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду про обрання виду та розміру покарання є обґрунтованим та законним і таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не убачає підстав для зміни чи скасування вироку, як про це просить у своїй апеляційній скарзі обвинувачена.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року відносно ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

С У Д Д І:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11кп/796/1610/2014, Категорія КК: ч.1 ст.125
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_15
Доповідач ОСОБА_1