ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

07 серпня 2014 року м.
Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ

у складі колегії:

головуючого
Колесниченка В.М.,

суддів
Вільгушинського М.Й., Наставного
В.В.,

при секретарі Гладкіх
Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за №0000022, за
касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1
на вирок Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 11 листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області
від 21 січня 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки
України, уродженки м. Кременчука
Полтавської області, мешканки АДРЕСА_1
раніше не судимої,

яку визнано винуватою у пред'явленому
обвинуваченні у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України

за участю прокурора
Таргонія О.В.,

засудженої
ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ звернулась
засуджена ОСОБА_1 із касаційною скаргою
на вирок Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 11 листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області
від 21 січня 2014 року щодо неї.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_1
порушує питання про скасування судових
рішень щодо неї та закриття
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю у її діях складу злочину.
За змістом касаційної скарги як на
істотне порушення судом першої
інстанції вимог кримінального
процесуального закону, посилається на
порушення судом вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК
України щодо необхідності зазначення
мотивів неврахування окремих доказів,
а саме висновку судово-економічної
експертизи, який, на її думку,
підтверджує її невинуватість, оскільки
містить посилання на п. 6 ст. 8 Закону
України від 16 липня 1999 року «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та п. 2.13
«Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку», з урахуванням
яких винним вважає керівника установи,
а її вину не доведеною. Указує також про
неправильну кваліфікацію злочину.

Крім цього зазначає, що судами порушено
вимоги п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України
щодо закриття кримінального
провадження у формі приватного
обвинувачення через відмову
потерпілого від обвинувачення,
оскільки стверджує, що представник
потерпілого у судовому засіданні
заявив, що не вважає її винуватою у
вчиненні злочину, що, на її думку, є
відмовою від обвинувачення.

У запереченнях на касаційну скаргу
представник потерпілого зазначає про
необґрунтованість доводів касаційної
скарги та просить залишити її без
задоволення.

За вироком місцевого суду ОСОБА_1
визнано винуватою у пред'явленому
обвинуваченні у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, та
засуджено до покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки, з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з матеріальною
відповідальністю, на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1
звільнено від відбування основного
покарання з випробуванням із
встановленням іспитового строку
тривалістю 1 рік та покладенням на неї
обов'язків, визначених п. п. 3-4 ч. 1 ст. 76
КК України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції
вищевказаний вирок залишено без змін, а
апеляційні скарги захисника ОСОБА_2,
обвинуваченої ОСОБА_1 та прокурора -
без задоволення.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано
винуватою та засуджено за вчинення
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК
України за таких обставин. Так,
ОСОБА_1 із 27 березня 2012 року займала
посаду головного бухгалтера Третьої
міської лікарні міста Кременчука
Полтавської області, розташованої за
адресою: Полтавська область, м.
Кременчук, вул. Павлова, 2, з повною
матеріальною відповідальністю.

У період із 01 квітня 2012 року по 21 червня
2012 року, будучи службовою особою,
зловживаючи своїм службовим
становищем, при веденні
бухгалтерського обліку щодо
надходжень коштів за надання платних
послуг населенню та благодійних
внесків, отримуючи особисто кошти від
працівників установи, уповноважених
приймати кошти від фізичних осіб як
благодійні внески та кошти за платні
послуги за кожен день, здійснювала
облік отриманої готівки за кожен день у
касі не на повну суму їх фактичних
надходжень у касовій книзі, а також
несвоєчасно та не повнісню
оприбутковувала готівку, що надходила,
в результаті чого привласнила кошти,
які не оприбуткувала по касі за
вказаний період, на загальну суму 27 937,98
грн., в тому числі благодійних внесків
на суму 15 643 грн. та коштів за надання
платних послуг 12 294,98 грн., чим завдала
шкоди лікарні на вказану суму.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженої ОСОБА_1, яка підтримала
подану нею касаційну скаргу, пояснення
прокурора, який зазначив про
безпідставність доводів касаційної
скарги, перевіривши матеріали
провадження, обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла наступного висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд
касаційної інстанції не має права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в оскаржуваному
судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу. Отже, касаційний суд при
касаційному розгляді виходить із
обставин провадження, встановлених
судами.

При перевірці матеріалів
кримінального провадження касаційним
судом установлено, що свої висновки про
доведеність винуватості ОСОБА_1 у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
191 КК України, та кваліфікацію її дій за
даною нормою кримінального закону
судами зроблено на підставі доказів,
досліджених та оцінених у сукупності
із дотриманням вимог кримінального
процесуального законодавства, про що у
судових рішеннях наведено докладні
мотиви. Висновки суду першої інстанції
щодо оцінки доказів винуватості
ОСОБА_1 у вчиненні злочину належним
чином обґрунтовані та вмотивовані, а
вирок суду відповідає вимогам статей
370, 374 КПК України.

Так, в основу вироку обґрунтовано
покладено дані, встановлені із
показань свідків ОСОБА_3, яка
підтвердила, що ОСОБА_1 від працівників
лікарні безпосередньо отримувала
кошти за платні послуги, та особисто
вела документи по касі у лікарні,
ОСОБА_4, яка указала, що саме ОСОБА_1
займалася веденням каси, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили, що
працівники лікарні безпосередньо
ОСОБА_1 здавали кошти, які отримували
від громадян за платні послуги та у
якості благодійних внесків. Ці
обставини підтвердили і свідки
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16
Висновки суду обґрунтовані також із
урахуванням аналізу сукупності
зібраних у ході досудового
розслідування письмових доказів, у
тому числі посадової інструкції
головного бухгалтера, даних протоколів
слідчих дій, висновків
судово-економічної,
судово-почеркознавчої експертиз.

Порушень процесуального порядку
збирання наведених у вироку доказів за
матеріалами провадження не
встановлено та судом правильно
вирішено питання про їх допустимість.
Так, докази у справі, у тому числі,
висновок судово-економічної
експертизи №1005 від 30.11.2012 року, зібрані
належними суб'єктами, уповноваженими
на їх отримання у порядку, визначеному
нормами кримінального процесуального
законодавства.

Проаналізувавши докази у їх
сукупності, суд першої інстанції
встановив, що саме дії головного
бухгалтера, а не керівника установи, як
зазначає засуджена у касаційній
скарзі, призвели до нестачі грошових
коштів у касі лікарні на загальну суму
27 937,98 грн.

Суд апеляційної інстанції ретельно
перевірив доводи апеляційних скарг
ОСОБА_1 та її захисника ОСОБА_17, у тому
числі й ті, які є аналогічними доводам
її касаційної скарги, та навів докладні
мотиви для залишення апеляційних скарг
без задоволення.

За встановлених судом фактичних
обставин провадження, дії ОСОБА_1
правильно кваліфіковані як
привласнення чужого майна, яке
перебувало у її віданні, вчинене шляхом
зловживання своїм службовим
становищем, а підстав вважати, що дії
ОСОБА_1 повинні були бути кваліфіковані
за іншими статтями кримінального
закону, не встановлено.

Доводи ОСОБА_1 про те, що кримінальне
провадження підлягало закриттю на
підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у
зв'язку з відмовою потерпілого від
обвинувачення є безпідставними та
спростовуються даними технічного
запису судового засідання, проведеного
10 липня 2013 року, з якого вбачається, що
представник Третьої міської лікарні м.
Кременчука у судовому засіданні не
відмовлявся від обвинувачення та
підтримав заявлений цивільний позов.

Крім того, положеннями п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК
України передбачено, що кримінальним
провадженням у формі приватного
обвинувачення є провадження щодо
кримінального правопорушення,
передбаченого ст. 191 КК України, лише у
випадку, якщо воно вчинено, зокрема,
особою, яка щодо потерпілого була
найманим працівником і завдала шкоду
виключно власності потерпілого.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які були би
підставою для зміни чи скасування
судових рішень, ухвалених у
кримінальному провадженні, не
встановлено.

З огляду на викладене, підстав для
задоволення касаційної скарги ОСОБА_1
колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, керуючись
статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

залишити вирок Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 11 листопада 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 21 січня 2014 року
щодо ОСОБА_1 без змін, а касаційну
скаргу засудженої - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

В.М. Колесниченко М.Й. Вільгушинський
В.В. Наставний