АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/208/14 Справа № 182/1193/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5
засудженого ОСОБА_6
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2013 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в буд. АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди - 39602 грн., моральної шкоди - 75000, всього 114602 (сто чотирнадцять тисяч шістсот дві) грн.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він 25 квітня 2012 року приблизно о 23:00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи при собі посвідчення водія і реєстраційних документів на автомобіль, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2106» д/н НОМЕР_1 , рухався по вул. Чапаєва з боку вул. Шкільної по напрямку в бік автодороги «Кіровоград-Запоріжжя» в с. Олексіївка, Нікопольського району, Дніпропетровської області. На своєму шляху, в районі будинку № 232 по вул. Чапаєва, ОСОБА_6 , грубо порушуючи вимоги п.1.3; 2.1 2.9; 12.1 Правил дорожнього руху, втратив контроль над керованим автомобілем, в результаті чого виїхав на полосу зустрічного руху і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який рухався у зустрічному напрямку. В результаті ДТП ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
В апеляції та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невідповідність призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок суду змінити, звільнити його від покарання з випробуванням, надавши можливість і в подальшому відшкодовувати шкоду потерпілому.

При цьому зазначає, що йому не надано можливості повністю ознайомитися з матеріалами справи, чим порушено право на захист.

Крім того, просить застосувати до нього ст. 6 Закону України « Про амністію у 2014 році» від 8.04.2014 р., із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 6.05.2014 р.

Вказує на неповноту судового слідства, а саме, що судом належним чином не досліджені докази, надані потерпілим на підтвердження матеріальної шкоди, частина яких не пов`язана з отриманням тілесних ушкоджень потерпілим. Вважає необґрунтованим розмір моральної шкоди, заявлений потерпілим до відшкодування, який збільшений останнім безпідставно з 50 000 грн. до 75 000 грн., без надання відповідних документів, а саме, документів, на підтвердження того, що на день ДТП мав постійну роботу, яку, нібито втратив, а також на підтвердження групи інвалідності.

Вказує також на те, що суд не взяв до уваги всі обставини, які пом`якшують покарання, і давали суду підстави для застосування відносно нього ст.75 КК України.

В запереченні на апеляцію засудженого ОСОБА_6 , представник потерпілого ОСОБА_8 просить прийняти до уваги те, що потерпілий ОСОБА_7 дійсно є інвалідом другої групи, переніс багато операцій, в даний час перебуває періодично на лікуванні і потребує додаткових операцій, на які необхідні грошові кошти. Вказує, що засуджений ОСОБА_6 не в повному розмірі відшкодував потерпілому спричинену матеріальну та моральну шкоду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора, який посилаючись на законність вироку, просив апеляцію засудженого залишити без задоволення, а вирок без змін, пояснення засудженого ОСОБА_6 на підтримання апеляції, провівши судові дебати і надавши останнє слово засудженому, перевіривши матеріали справи, вивчивши і проаналізувавши аргументи, що містяться в апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція засудженого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, у результаті чого потерпілому ОСОБА_7 були спричинені тяжкі тілесні пошкодження за ознакою небезпеки для життя за встановлених у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується перевіреними судом у порядку, передбаченому законом, доказами і в апеляції засудженого не заперечується.
Правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України сумнівів не викликає.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б потягли скасування вироку суду в цій частині, при перевірці матеріалів справи не встановлено. Посилання засудженого на порушення права на захист в зв`язку з тим, що йому не надано достатнього часу для ознайомлення в матеріалами справи не відповідає даним, що містяться в матеріалах. На аркушах справи 42-46,50-52, т.2 містяться розписки засудженого, які свідчать, що ОСОБА_9 доставлявся в суд і знайомився з матеріалами справи, яка складається з т.1 - 249 аркушів і т.2 41 аркуш, шість раз, але умисно затягував ознайомлення, про що свідчить доповідна судового розпорядника від11.11.2013 року (т.2 а.с.47), та постанова головуючого судді від 11.11.2013 року.
Що стосується призначеного засудженому покарання, то, на думку колегії суддів, воно є невиправдано суворе.
До п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14 при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, метою покарання засудженого є його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Приймаючи рішення про неможливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням , суду належить навести мотиви, з яких він вважає, що реальне відбування покарання, наближене до максимального, сприятиме його виправленню та попередженню нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції урахував обставини, що впливають на покарання,- дані, які характеризують особу засудженого, а саме, позитивну характеристику, пом`якшуючі обставини, до яких відніс наявність на утриманні неповнолітньої дитини, те, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, часткове відшкодування заподіяної шкоди, злочин вчинив у стані алкогольного сп`яніння , а тому вважав що покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, визначивши термін основного покарання - п`ять років і додаткового - три роки.
Однак, як вбачається з вироку, суд переконливих мотивів такому рішенню не навів.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 протягом усього досудового слідства та розгляду справи в суді давав визнавальні показання про обставини дорожньо-транспортної пригоди, чим сприяв розкриттю злочину, у вчиненому щиро розкаюється, вчинив необережний злочин, який законом віднесений до категорії тяжких. До постановлення вироку засуджений вживав дієві заходи для залагодження провини перед потерпілим відшкодував збитки в розмірі 7 000 грн., а тому посилання суду на ту обставину, що ним не приймались реальні міри до відшкодування шкоди, є необґрунтованими, протирічать обставинам, встановленим судом, а саме, часткове відшкодування шкоди, які віднесені до пом`якшуючих покарання, а тому підлягає виключенню з вироку.
Сукупність викладених обставин у поєднанні з тяжкістю злочину, що визначена законом як тяжке, вчинення цього діяння у стані алкогольного сп`яніння, вказують на можливість виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів при обранні покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, але за більш коротший строк, чим визначив суд.
Таке покарання за своїм видом є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Водночас, враховуючи характер діяння та обставини, що обтяжують покарання, підстав для ухвалення рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, не вбачається.
У зв`язку із наведеним вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_9 основного покарання підлягає зміні.
Клопотання засудженого ОСОБА_9 про застосування до нього ст. 6 Закону України « Про амністію у 2014 році» від 8.04.2014 р., із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 6.05.2014 р. , у відповідності з п.є ст.8 вказаного Закону задоволенню не підлягає, оскільки він засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпілому заподіяне тяжке тілесне ушкодження, вчинене ним у стані алкогольного сп`яніння.
Заслуговують на увагу доводи засудженого щодо порушення судом вимог кримінально-процесуального закону при вирішенні питання щодо заявленого потерпілим цивільного позову.
Відповідно до вимог п.7 ч.1 ст.324, ч.1 ст.328 КПК України в редакції 1960 року, постановляючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє його повністю або частково і це рішення суду, як і інші рішення, повинно бути належним чином мотивовано.
У відповідності до ч.5 ст.334 КПК України у мотивувальній частині вироку викладаються підстави для задоволення або відхилення цивільного позову, а також підстави для відшкодування матеріальних збитків у випадках, передбачених частиною 3 статті 29 цього Кодексу.
Всупереч вищезазначеним вимогам закону, питання щодо розміру цивільного позову судом не обговорювалось і жодних мотивів прийнятого рішення щодо доведеності підстав і розміру цивільного позову в мотивувальній частині не наведено.
Прийшовши до висновку про задоволення позову в частині відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, суд послався на підтвердження заявленої суми копіями квитанцій і касових чеків, при цьому не перевірив належним чином надані потерпілим докази, відповідність затрат на придбання ліків та інше, зробленим лікарями призначенням, чи знаходиться їх застосування у причинно - наслідковому зв`язку з діями засудженого. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру матеріальної шкоди, потерпілим надані чеки на придбання шампуні, дитячих препаратів від кашлю, простуди та нежитю, тесту на вагітність, та інше, які зовсім не обумовлені призначенням лікаря та виписним епікризом. Проте, наданим доказам суд належної оцінки не дав.
При таких обставинах, колегія суддів вважає необхідним вирок в цій частині скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст.365,366 КПК України (1960 року), п.п. 11,15 розділу ХI Перехідних положень КПК України 2012року, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляцію засудженого ОСОБА_6 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2013 року задовольнити частково.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2013 року відносно ОСОБА_6 змінити.
Виключити із мотивувальної частини вироку висновки, що засудженим не приймались реальні міри до відшкодування позову.
Засудженому ОСОБА_6 пом`якшити призначене основне покарання за ч.2 ст.286 КК України до чотирьох років позбавлення волі.
Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову скасувати і справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Відповідно до ч.2 ст.386 КПК України, в редакції 1960 року, на рішення судів першої і апеляційної інстанцій можуть бути подані касаційні скарги протягом трьох місяців з моменту набрання ними законної сили - з дня розгляду апеляції апеляційним судом, а засудженим, який перебуває під вартою , в той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4