Справа № 461/52/14-к
Провадження № 1-кс/461/21/14
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.01.2014 року слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю скаржника ОСОБА_3 , особи щодо якої прийняте рішення про видачу (екстрадицію) ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , перекладача ОСОБА_8 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_9 на постанову Генеральної Прокуратури України від 25.12.2013 року про видачу ОСОБА_9 правоохоронним органам Російської Федерації,

ВСТАНОВИВ :

Адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_9 із скаргою на постанову Генеральної Прокуратури України від 25.12.2013 року про видачу ОСОБА_9 правоохоронним органам Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.282, ч.1 ст.205 КК РФ, мотивуючи скаргу тим, що існує різниця між приписами кримінального законодавства України та нормами кримінального законодавства Росії по яким пред`явлене обвинувачення ОСОБА_9 , а також те, що існує низка повідомлень про катування, жорстоке поводження з особами, які перебувають в слідчих ізоляторах Росії, а тому екстрадиція ОСОБА_9 буде порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В ході розгляду скарги встановлено наступне.

З постанови заступника Генерального Прокуратура України від 25.12.2013 року «Про видачу особи (екстрадицію)» вбачається, що задоволено запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.282.2, ч.1 ст.205.2 КК Російської Федерації.

Також, як видно із постанови про пред`явлення обвинувачення, винесеної заступником начальника слідчого відділення регіонального управління ФСБ Росії по Тюменській області ОСОБА_10 від 05.10.2012 року, у такій зазначається про те, що ОСОБА_9 також використані мовні засоби, які пропагують здійснення справедливості джихада і тероризму як способу боротьби мусульман з невірними, шляхом впливу на релігійні почуття втягнених у діяльність забороненого об`єднання, які сповідують іслам, що проживають у Тюмені і Тюменській області, тобто публічно, в порушення ст. 13,19,29, Конституції Російської Федерації і Федерального Закону від 06.03.2006 № 35-ф-3 «Про протидію тероризму» закликав присутніх на заняттях осіб до здійснення насильницьких дій ( війни, джихада, тероризму) при цьому вишукував зв`язок війни, битв, джихада з тероризмом, входження терористичних актів в війну проти тих, хто притримується інших релігійних поглядів, тим самим ОСОБА_9 публічно закликав до здійснення терористичної діяльності і публічно оправдовував тероризм. Таким чином, у вказаному процесуальному документі містяться чіткі дані які вказують на те, що ОСОБА_9 публічно закликав до здійснення насильницьких дій ( війни, джихаду, тероризму), у тому числі шляхом вчинення терористичних актів, тобто вчинив діяння, які кваліфікуються за статтею 258-2 ч.1 КК України.

Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_9 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 18.07.2013 року за №411-13 про відмову у наданні йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Статтею 589 КПК України передбачено, що у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо:

1) особа, стосовно якої надійшов запит про видачу, відповідно до законів України на час прийняття рішення про видачу (екстрадицію) є громадянином України;

2) злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України;

3) закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу;

4) компетентний орган іноземної держави не надав на вимогу центрального органу України додаткових матеріалів або даних, без яких неможливе прийняття рішення за запитом про видачу (екстрадицію);

5) видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами України;

6) наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України.

Особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.

Згідно висновку щодо результатів екстрадиційної перевірки від 03.12.2013р., в ході проведення такої не встановлено обставин, які перешкоджають видачі ОСОБА_9 компетентним органам Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.282.2 та ч.1 ст.205 КК РФ.

Суд вважає, що доводи скаржника про те, що перебуваючи в місцях позбавлення волі на території Російської Федерації, до нього обов`язково буде застосовуватись катування та жорстоке поводження не підтверджені належними доказами, так як посилання захисників та ОСОБА_9 на публікації в ЗМІ та висновки громадських організацій щодо випадків катувань у в`язницях РФ, які безпосередньо не стосуються ОСОБА_9 , не можна розцінювати як достатню законну підставу для відмови у його видачі. Наявність вищезазначених скаржником обставин, не може бути законною підставою для відмови держави України, зокрема відповідних її слідчих органів, у виконанні взятих на себе зобов`язань по виконанню міждержавних угод щодо екстрадиції певного кола осіб.

Відповідно до ст.56 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних сімейних і кримінальних справах від 1993 року, яку ратифіковано Законом N 240/94-ВР від 10.11.94 року (далі Конвенція), договірні Сторони зобов`язуються відповідно до умов, передбаченими цією Конвенцією, за вимогою видавати один одному осіб, що знаходяться на їх території, для притягнення до кримінальної відповідальності або для приведення вироку у виконання. Видача для притягнення до кримінальної відповідальності провадиться за такі діяння, які за законами запитуючої і запитуваної Договірних Сторін є карними і за здійснення яких передбачається покарання у виді позбавлення волі на термін не менше одного року або більш тяжке покарання.

Згідно ч.1 ст.57 Конвенції, видача не провадиться, якщо:

а) особа, видача якої потрібна, є громадянином запитуваної Договірної Сторони;

б) на момент одержання вимоги карне переслідування відповідно до законодавства запитуваної Договірної Сторони не може бути порушено або вирок не може бути приведено у виконання внаслідок закінчення терміну давності або з іншої законної підстави;

в) у відношенні особи, видача якої потрібна, на території запитуваної Договірної Сторони за той же злочин був винесений вирок або постанова про припинення провадження в справі, що вступила в законну силу;

г) злочин відповідно до законодавства запитуючої або запитуваної Договірної Сторони переслідується в порядку приватного обвинувачення (за заявою потерпілого).

Статтею 60 Конвенції передбачено, що після одержання вимоги запитувана Договірна Сторона негайно вживає заходи до взяття під варту особи, видача якої вимагається, за винятком тих випадків, коли видача не може бути здійснена.

Згідно ст.62 Конвенції, особа, узята під варту відповідно до пункту 1 статті 61, повинна бути звільнена, якщо вимога про її видачу не надійде протягом одного місяця з дня взяття під варту. Особа, затримана відповідно до пункту 2 статті 61, повинна бути звільнена, якщо вимога про її видачу не надійшла протягом терміну, передбаченого законодавством для затримки.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що за переконанням суду, особливий статус наданий ОСОБА_9 . Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців являється додатковою гарантією забезпечення його законних прав та сприятиме їх реалізації після здійснення процедури екстрадиції.

Заслухавши пояснення ОСОБА_9 , який просив задоволити скаргу з мотивів наведених у ній, а також з підстав висловлених ним в ході її розгляду, думку захисників, які просили скаргу задоволити з тих же підстав, висновок прокурорів про законність винесення оскаржуваної постанови про екстрадицію та безпідставність даної скарги, дослідивши матеріали справи, матеріали наглядового провадження, зважаючи на те, що за інкриміновані ОСОБА_9 російською стороною злочинні діяння, передбачена кримінальна відповідальність за статтею ч.1 ст. 205.2 КК Російської Федерації, а за українським законодавством ці діяння підпадають під ознаки злочину, передбаченого статтею 258-2 ч.1 КК України, санкція якої передбачає покарання до трьох років позбавлення волі, приходжу до висновку, що обставини, які можуть перешкоджати видачі особи ОСОБА_9 до Російської Федерації, а також підстави для скасування міри запобіжного заходу відсутні, а відповідно, немає підстав скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку, що скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.591 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку прокурором, особою щодо якої прийнято рішення, її захисником чи законним представником протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_9 в той же строк з моменту отримання перекладеної копії ухвали. Подання апеляційної скарги на дану ухвалу зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Суддя: ОСОБА_1