УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/7754/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.80 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2015 року. Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника-адвоката ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 січня 2015 року, -
Цією ухвалою ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Макіївки Донецької області, громадянину України, неодруженому, до засудження непрацюючому, проживаючому в АДРЕСА_1 , до засудження раніше не судимому,-
відмовлено в задоволенні його заяви про звільнення від відбування покарання за спливом строків давності.
Згідно ухвали суду ОСОБА_8 , засуджений 21 серпня 2001 року апеляційним судом Донецької області за ст.ст. 69; 17 ч.2; 86-1; 142 ч.3; 93 п.п. «а», «е», «з», «і», «и», 42 ч.1 КК України 1960 року на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 19.08.04 вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 змінено в порядку ст.395 КПК України - дії ОСОБА_8 перекваліфіковано із ст.17, ст.86-1 КК України 1960 року на ст.15, ч.3 ст.185 КК України 2001 року, пом`якшивши покарання до шести років позбавлення волі і виключивши вказівку суду про конфіскацію майна за вказаною статтею. ОСОБА_8 вважати засудженим на підставі ст.42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів, передбачених зазначеним законом, а також за ст.69, ч.3 ст.142, п.п. «а», «е», «з», «і», «и» ст.93 КК України 1960 року, на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Відмовляючи в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 , суд мотивував своє рішення тим, що вирок апеляційного суду Донецької області від 21.08.01р. щодо ОСОБА_8 набрав чинності після його перегляду 19.08.04р. Верховним Судом України і цей вирок був звернутий до виконання. ОСОБА_8 відбуває покарання за даним вироком, тобто застосування положень ст.80 КК України у випадку ОСОБА_9 є неможливим.
В апеляційній скарзі з доповненнями та додатками, засуджений ОСОБА_8 просить вказану ухвалу скасувати, як протиправну та звільнити його від відбування покарання, а також видати йому копії судового рішення для подачі до Європейського Суду та забезпечити послугами адвоката для ведення справ у Європейському Суді.
Вважає, що суд першої інстанції не мотивував відмову у звільненні його від відбування покарання за закінченням строку давності, який на його думку закінчився.
Зазначає, що ухвала Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області постановлена з порушеннями ст.ст. 537, 539 КПК України, ст.ст. 4, 5, 80 ч.5 КК України, ст.152 КВК України та ст.40 Конституції України.
Заслухавши доповідача, захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала подану апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах, визначених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 , засуджений 21 серпня 2001 року апеляційним судом Донецької області:
за ст.69 КК України 1960 року на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;
за ст.17 ч.2, ст.86-1 КК України 1960 року на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;
за ст.142 ч.3 КК України 1960 року на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;
за ст.93 п.п. «а», «е», «з», «і», «и» КК України 1960 року на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
На підставі ст.42 ч.1 КК України 1960 року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворого покаранням, остаточно призначено довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою Верховного Суду України від 19.08.04 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 змінено в порядку ст.395 КПК України. Дії ОСОБА_8 перекваліфіковано із ст.17, ст.86-1 КК України 1960 року на ст.15, ч.3 ст.185 КК України 2001 року, пом`якшивши покарання до шести років позбавлення волі і виключивши вказівку суду про конфіскацію майна за вказаною статтею. В решті вирок щодо ОСОБА_8 , яким його засуджено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, залишено без змін.
Відповідно до положень ст.152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є:
· відбуття строку покарання, призначеного вироком суду;
· закон України про амністію;
· акт про помилування;
· скасування вироку суду і закриття кримінального провадження;
· закінчення строків давності виконання обвинувального вироку;
· умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;
· інші підстави, передбачені законом.
Стаття 80 КК України передбачає звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
В п.5 ч.1 цієї статті зазначено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
В ч.5. вказаної статті вказано, що питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. Однак зазначене положення закону застосовуються у випадку, якщо особа була засуджена до довічного позбавлення волі і вирок не приведений до виконання після закінчення п`ятнадцяти років.
З матеріалів справи вбачається, що вирок апеляційного суду Донецької області від 21.08.01 року щодо ОСОБА_8 набрав законної сили після його перегляду 19.08.04 року Верховним Судом України і цей вирок був звернутий до виконання. ОСОБА_8 відбуває покарання за даним вироком, отже застосування положень ст.80 КК України у випадку ОСОБА_9 є неможливим.
А тому, апеляційні доводи ОСОБА_8 про наявність підстав звільненні його від відбування покарання, в зв`язку з тим, що строк давності за вироком апеляційного суду Донецької області від 21.08.01 року після його перегляду 19.08.04 року Верховним Судом України, на його думку закінчився є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного кримінального законодавства України.
Доводи засудженого щодо порушень ст.ст. 4, 5 КК України, а саме посилання на рішення Конституційного суду України, Верховного суду України, висновки науково-правових експертиз про те, що максимальне покарання за злочини, вчинені у проміжок часу з 29.12.99р. по 04.04.00р., за ст.93 КК України 1960 року могло бути призначено у виді позбавлення волі на строк 15 років, не є предметом розгляду в провадженні за клопотанням ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання по спливу строків давності.
Якщо у ОСОБА_8 є підстави вважати, що існують обставини, про які не було відомо суду при призначенні покарання, то в такому випадку засуджений не позбавлений права звернутися до суду про перегляд вказаних обставин в порядку, передбаченим КПК України.
Інші питання, які ставить засуджений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі виходять за межі апеляційного розгляду.
Виходячи з вищезазначеного, застосування щодо ОСОБА_8 звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку - є неможливим.
З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд вважає ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від від 19 січня 2015 року законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 80 КК України, 404, 407 КПК України, 152 КВК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 січня 2015 року щодо нього - без змін.
Дана ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її постановлення.
Судді: