АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №630/630/14-к, Провадження №11кп/790/474/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м.Харків

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Харківської області апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Люботинського міського суду Харківської області від 25 грудня 2014 року відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого в силу ст.89 Кримінального кодексу України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Люботинського міського суду Харківської області від 25 грудня 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України, і засуджено до 2 років обмеження волі.

Судом першої інстанції встановлено, що 8 травня 2014 року близько 6 години 30 хвилин ОСОБА_7 , слідуючи у вагоні №14 потягу «Одеса - Харків» по ст.Люботин, повторно, діючи з корисливих мотивів, реалізуючи злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що ОСОБА_9 спить, а сторонні особи за ним не спостерігають, викрав з пасажирської полиці над пасажирським місцем №24 вищевказаного плацкартного вагону сумку чорного кольору, в якій знаходились особисті речі ОСОБА_9 , ноутбук, зарядний пристрій та «мишка» до нього, два блокнота, книга, грошові кошти, на загальну суму 100 гривень, картки пам`яті мікро СД у кількості 10 штук, паспорт та ідентифікаційний код на її ім`я, дві каблучки, два комплекти ключів від квартири та косметичні засоби, після цього місце скоєння злочину залишив, розпорядився вкраденим на свій розсуд. ОСОБА_7 в цей же день, знаходячись на ст. Люботин, привласнив собі: 100 гривень, ноутбук, зарядний пристрій до нього та «мишку», які, продав за 300 гривень невстановленим особам, а сумку з особистими речами та документами викинув у смітник. Грошовими коштами, отриманими в результаті злочинних дій, ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд. Згідно висновку товарознавчої експертизи №7 від 18 червня 2014 року вартість викраденого майна склала 2842 гривні (т.2 а.с.38-40).

Прокурор у кримінальному провадженні і обвинувачений ОСОБА_7 оскаржили вирок Люботинського міського суду Харківської області.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі зі змінами і доповненнями, посилаючись на істотні порушенням кримінального процесуального закону, просив вирок суду першої інстанції змінити, кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України і призначити покарання в межах санкції зазначеної норми закону.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначив, що, всупереч вимогам ст.374 Кримінального кодексу України, встановивши, що ОСОБА_7 на підставі ст.88,89 Кримінального кодексу України вважається таким, що не має судимості, суд першої інстанції безпідставно кваліфікував його дії за ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України за ознакою повторності злочинів (т.2 а.с.46-47,71,72).

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі також просив вирок Люботинського міського суду Харківської області змінити, кваліфікувати його дії за ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України і призначити більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, обвинувачений зазначив, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України за ознакою повторності, а при призначені покарання не врахував його позитивні характеристики, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також наявність у нього на утриманні малолітньої дитини, часткове відшкодування завданої шкоди (т.2 а.с.49-50).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора і обвинуваченого, які підтримали свої апеляційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що обидві апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.3 ст.88 Кримінального кодексу України особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання, визнаються такими, що не мають судимості.

Відповідно до ч.4 ст.32 Кримінального кодексу України повторність злочинів відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності, або, якщо судимість за цей злочин було погашено або знято.

Зі змісту вироку незрозуміло з яких підстав Люботинський міський суд Харківської області кваліфікував дії обвинуваченого за ознакою повторності злочинів.

З матеріалів справи вбачається, що в минулому ОСОБА_7 було тричі засуджено за вчинення злочинів: 18 липня 2008 року Червонозаводським районним судом м.Харкова за ч.2 ст.186 Кримінального кодексу України, 18 січня 2011 року Фрунзенським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.309 Кримінального кодексу України, 7 липня 2014 року Червонозаводським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України (т.1 а.с.104,110-115). Разом з тим, згідно з приписами ст.ст.88,89 Кримінального кодексу України, всі перелічені судимості є погашеними, відтак суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого за ознакою повторності злочинів помилково.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним, на підставі п.2 ч.1 ст.408 Кримінального процесуального кодексу України, змінити вирок Люботинського міського суду Харківської області, виключити з його мотивувальної частини посилання на повторність, як на кваліфікуючу ознаку злочину, змінити правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, і кваліфікувати його дії за ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України.

Вирішуючи питання про призначення покарання за ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України, колегія суддів, відповідно до вимог ст.65 Кримінального кодексу України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини.

Проаналізувавши обставини справи і відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції вважає справедливим і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Беручи до уваги наведене, керуючись статтями 404,405,407,408,418,419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному і обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Люботинського міського суду Харківської області від 25 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на повторність, як на кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України.

Абзац перший резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції: « ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України і призначити йому покарання у виді 240 (двісті сорок) годин громадських робіт».

В іншій частині вирок Люботинського міського суду Харківської області від 25 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3