Справа
№ 1 la-106 2007
рік Головуючий у 1
інстанції Довгополов О.М.
Категорія ч.3 ст.215 КК України (1960 р.) Доповідач. Гнатів Н.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року лютого 23 дня колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської
області в складі:

головуючого, судді Макойди З.М.,

суддів Гнатіва Н.І., Галина В.П.,

з участю прокурора Ходачкевича
Ю.І.,

потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_2,

захисника ОСОБА_3,

засудженого ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Львові кримінальну справу за
апеляцією

засудженого ОСОБА_4 на вирок Сокальського районного суду Львівської області
від

06.10.2006 року.

Цим вироком,

ОСОБА_4 в м.Червонограді

Львівської області, мешканець
АДРЕСА_1, українець, громадянин України, з середньою

освітою,
військовозобов"язаний, не працюючий, раніше судимий 29.07.1983

року нарсудом Октябрського району
м.Талліна за ч.3 ст.195 КК РРФСР та п.1

ч.2 ст.197 КК ЕРСР на 1 рік 6
місяців позбавлення волі з відстрочкою

виконання вироку на 1 рік, 08.12.1983
року нарсудом Радянського району

м.Львова за ч.3 ст.215-3 КК УРСР на 3
роки позбавлення волі, 04.04.1986 року

Нарсудом м.Амурська, Хабаровського
краю РРФСР за ч.ч.2 і 3
ст.144 КК

РРФСР на 4 роки 6
місяців позбавлення волі, 09. 10.1991 року

Червоноградським міським судом
Львівської області за ч.2 ст.215 КК

України (1960 р.) на 4
роки 6 місяців позбавлення
волі з. позбавленням права

керувати транспортним засобом на 4 роки, згідно постанови президії

Львівського обласного суду від 03.09.1992 року покарання пом»якшено де З

років позбавлення волі, звільнений
умовно-достроково 25.03.1994
року на

невідбутий термін покарання 3 місяці і 9
днів,

засуджений за ч.3 ст.215 КК України (1960 року) на вісім років позбавлення волі з позбавленням права керувати
транспортним засобом строком на п»ять років.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу,
взяття під варту, залишено

без змін.

Початок відбування покарання зараховано з 06.10.2005 року, з часу фактичного

затримання.

ОСОБА_4 визнано винуватим в тому, що він в ніч з 08 на 09 грудня 1995
року коло 00 годин 10 хвилин, у стані алкогольного сп»яніння, керуючи автомобілем ЗАЗ 968 М, номерний знак НОМЕР_1 котрий належав його батьку ОСОБА_5., без
документів на право керування автотранспортом,
рухаючись у напрямку м.Червонограда, на 49 кілометрі дороги Рава Руська - Червоноград, порушив п.п.1.3, 1.4, 2.1, 2.8,
12.1, 12.2, 19.2 Правил дорожнього руху, в момент погіршення видимості в напрямку руху,
викликаного світлом фар зустрічного транспортного засобу, засліплений
світлом фар, не зменшив швидкості, не увімкнув аварійної сигналізації і не
зупинився, а виїхав за межі проїжджої частини дороги на праву обочину і автомобілем вдарир"об дерево.
Внаслідок удару, пасажири автомобіля, малолітня ОСОБА_6 та ОСОБА_7
отримали тяжкі тілесні ушкодження від котрих померли.

В апеляції засуджений, порушує питання про зміну вироку і пом»якшення
покарання, покликаючись на те,що вирок є надто
суворим, оскільки він сам постраждав бо внаслідок ДТП загинули його
дружина і дитина а він отримав травми, порушення правил дорожнього руху сталося
внаслідок засліплення його зустрічним автомобілем, з нього вже стягнено збитки
в користь потерпілої, він має на утриманні двох перестарілих і немічних батьків
та двох неповнолітніх дітей про, що суд у порушення ст.333 КПК України не
зазначив у вступній частині вироку. В доповненнях до апеляції він змінив свої
вимоги та порушує питання про скасування вироку, закриття справи за п.4 і п.11 ч.1 ст.6 КПК України і звільнен від
кримінальної відповідальності. Покликається на те, що вирок є
незаконним, оскільки: прокуратурою Сокайьського району 27.12.1999 року, 25.12.2005 року провадження
у даній справі було закрито за актом
амністії, а про наступну зміну цього рішення його не повідомлено, 'а
тому він повторно засуджений за один і той же злочин; у справі слід застосувати
строки давності,суд визнавши його винним внаслідок переоцінки ним свого вміння
водити автомобіль та відсутності документів на право водіння, котрих він не
взяв з собою, не врахував злочинних дій того хто його осліпив і
спричинив ДТП, допустивши цим однобічність судового слідства; при ухваленні вироку судом порушено вимоги
ст.ст.6,16-1, З, 5, 19,
22-25, 31, 64-68, 87,
87-1, 88-1, 88-2,
94, 237, 240, 242-245, 248, 253, 2.55, 257, 260-263, 265, 266, 273, 282, 297-299,
304, 311, 313, 314, 321, 323, 324, 332-335 КПК України, а
тому вирок постановлено на неперевірених і в сукупності оцінених доказах, а
тільки на доказах

'. обвинувачення
без врахування доказів захисту і не підтверджується допустимими доказами;
надуманим, і нічим не підтвердженим є висновок суду про його алкогольне
сп»яніння, оскільки при поступленні в
лікарню в нього не виявлено алкоголю в крові, що підтверджено експертизою,
а показання свідків у цій частині є суперечливими; суд неправильно визнав його винним у порушенні п.п.. 1.4, 2.8, 12.1, 12.2, 19.2 Правил дорожнього руху, оскільки обставини ДТП від нього не залежали, алкогольне сп»яніння не
підтверджене, він їхав зі швидкістю 70 км. на годину, а за п.19.2 відповідальність повинна нести дорожня служба за неналежне утримання дороги; в судовому засіданні він
визнавав вину у спричиненні смерті близьких людей а не у скоєнні ДТП, а тому суд у
вироку невірно зіслався на визнання ним вини;
суд свої висновки про його вину обґрунтував суперечливими показаннями свідків
та свідків котрі не допитувались у судовому засіданні; суд оцінив
висновки експертиз без допиту свідків і без доказів захисту

Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, в
запереченні на апеляцію, вважає її необгрунтованою та безпідставною та
просить залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши
доповідача, міркування прокурора про необхідність залишення вироку без змін, , думку
засудженого, його захисника та потерпілих на підтримку апеляції, розглянувши
наведені в апеляції та доповненнях до неї доводи та перевіривши матеріли
справи, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги задоволенню не підлягають.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій, передбачених ч.3 ст.215 КК України (в
редакції 1960 року), відповідає фактичним
обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому
засіданні доказами і є обгрунтованим. Як достовірно встановлено у справі, подія злочину
відбувалася з участю засудженого в ніч з 08 на 09 грудня 1995 року коло 00 годин 10 хвилин на 49 кілометрі дороги Рава Руська - Червоноград, котрий у стані
алкогольного сп»яніння, керував автомобілем ЗАЗ 968 М, номерний знак НОМЕР_1 без реєстраційних документів, що належав його батьку ОСОБА_5., і рухався у напрямку
м.Червонограда.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердив,
що в ніч з 08. на 09.12.1995 року коло 00 годин, керуючи автомобілем ЗАЗ 968 М, номерний знак НОМЕР_1, рухаючись дорогою Рава-Руська - Червоноград зі швидкістю 60 км/год після повороту на шахту № 1«Великомостівська» був засліплений далеким світлом фар
зустрічного автомобіля тому пригальмував, вивернув кермо автомобіля вправо, виїхав на
покриту снігом обочину де автомобіль став некерований і на швидкості вдарився
до дерева. Внаслідок удару загинули дружина
ОСОБА_7 і дочка ОСОБА_6 котрі перебували в автомобілі як пасажири.

Прав на водіння автомобіля в нього не було бо він
позбавлений права водіння попереднімвироком суду.
В той день він випив біля 50 гр. горілки.

У своїх показаннях на досудовому слідстві засуджений підтверди з, що прав
на водіння автомобіля не мав оскільки був позбавлений
їх попереднім вироком суду, автомобіль, що належить його
батькові взяв самовільно, за декілька годин до ДТП вживав алкогольні напої, їхав дорогою з далеким світлом фар, автомобіль
котрий рухався назустріч мав увімкнені підфарники і увімкнув далеке світло лише
за 200
метрів до нього і тому він здійснив маневр котрий
привів до ДТП (а.с.25-26,57,59,114-115,200-202).

Тобто показання засудженого як на досудовому слідстві так і в суді про час,
місце і обставини вчинених ним злочинних дій
інкримінованих йому судом у вироку повністю співпадають, є послідовними і
доповнюють одні других не маючи жодних суперечностей.

Тому покликання засуджено в апеляції на те, що в судовому засіданні він
визнавав вину у спричиненні смерті близьких
людей а не у скоєнні ДТП, а тому суд у вироку невірно зіслався
у вироку на визнання ним вини, є необгрунтованими.

У сукупності з іншими зібраними у справі доказами,
суд першої інстанції належно оцінив показання засудженого,
грунтуючись на повному і всебічному розгляді всіх обставин справи.

Протоколом огляду місця події та схемою ДТП зафіксовано, що ДТП сталося на обочині правої смуги руху дороги у напрямку м.Червонограда, автомобіль
котрим керував засуджений контактував з деревом
передньою лівою частиною.; Слідів гальмування, заносу автомобіля на місці ДТП не зафіксовано. Вилучено технічний
паспорт автомобіля на прізвище ОСОБА_5 (а.с.4-6).

Протоколом огляду і перевірки технічного стану танспортних засобів
встановлено, що на автомобілі ЗАЗ 968 М, номерний знак НОМЕР_1 деформовано передній бампера,
передню панель, капот, дах, передні праві і
ліві двері, правий борт автомобіля, розбите Лобове скло, розбита права передня
фара, розбитий правий передній вказівник повороту, розбито передню праву фару, передній правий показник повороту, вітрове
скло, скло у правих дверях, виявлено наявність слідів крові у
салоні автомобіля (а.с.7-8).

Згідно Висновку автотехнічиої експертизи, в автомобілі ЗАЗ 968 М, номерний знак НОМЕР_1 гальмівна
система і система керування, справні (а.с.62-68).

Згідно висновків
судово-медичних експертиз, смерть потерпілої ОСОБА_7 наступила від важкої,
несумісної з життям політравми з закритим переломом хребта
та розривом спинного мозгу
в шийному відділі, закритою травмою голови з контузією головного мозгу, травмою грудної клітки та живота з контузією легенів, розривом печінки і
селезінки з внутрішньочеревною
кровотечею та перелому кісток миски, правої руки і правого стегна,
ушкодження політравма є важкими тілесними ушкодженнями за ознакою небезпеки для життя (а.с.12-18), а смерть потерпілої
ОСОБА_6 наступила від важкої відкритої травми голови з переломом кісток черепа
і частковим зруйнуванням головного мозгу, яка утворилась ,від ударяючої дії
тупого гострокутного предмета, можливо у виступаючі металеві частини внутрішнього
обладнання салону автомобіля при умовах дорожньо-транспортної події внаслідок
наїзду на перепону і інерційним ударом головою, і ці ушкодження є тяжкими тілесними ушкодженнями за ознакою небезпеки для
життя (а.с. 19-23).

Висновки
експеритиз належно аргументовані з наукової точки зору, узгоджуються з /іншим
доказам у справі, належно досліджені у судовому засіданні, не оспорювались

Засудженим і
захистом упродовж досудового та судового слідства і суд першої інстанції вірно
визнав їх належними доказами.

Тому покликання засудженого на те,
що суд оцінив висновки експертиз без допиту

свідків і без доказів захисту, є
безпідставні.

Наведеними
доказами і обставинами спростовано покликання засудженого в апеляції на те, що
суд неправильно визнав його винним у порушенні п.п.1.4, 12.1, 12.2, 19.2 Правил
дорожнього руху, не врахував,
злочинних дій того хто його осліпив і спричинив ДТП, допустивши цим
однобічність; судового слідства, оскільки обставини ДТП від нього не залежали,
він їхав зі швидкістю 70
км. на годину, а за п.19.2 відповідальність повинна нести дорожня служба за
неналежне утримання дороги, оскільки зазначені правил правила зобов»язують саме
водія їх дотримуватись і на нього покладають відповідальність за їх порушенні.

Згідно показань
потерпілої ОСОБА_2
та свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні, свідків ОСОБА_2, ОСОБА_9,
засуджений перед вчиненням ДТП
вживав алкогольні напої при доставці меблів і був у нетверезому стані
(а.с.41,54-55).

Вживання
алкоголю засудженим за кілька годин до вчинення ДТП, за обставин викладених потерпілою і свідками, підтвердив він
сам при допитах на досудовому слідстві і в
суді та при зводинах віч-на-віч з потерпілою ОСОБА_2 і свідком ОСОБА_8 (а.с.56-59).

Тобто показання
потерпілої і свідків щодо вживання засудженим алкоголю перед вчиненням ДТП, об"єктивно підтверджені ним
самим,.

При перевірці
справи колегією суддів не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що за
таких обставин потерпіла і свідки могли обмовити засудженого, тому його покликання в апеляції на суперечливість показань
свідків у цій частині, є необгрунтованими.

Безпідставними є покликання
засудженого і на те, що суд свої висновки про його вину обгрунтував
суперечливими показаннями свідків та свідків котрі не допитувались у судовому
засіданні.

Як убачається з протоколу судового засідання, показання всіх свідків
котрими суд обґрунтовує вирок,і оголошені і
досліджені у судовому засіданні у порядку передбаченому ст.306 КПК України і ці показання повністю узгоджуються з іншими доказами.
Засуджений і його захист з приводу всіх досліджуваних доказів на
досудовому слідстві і в суді, заяв і зауважень не робили. Не зроблено зауважень
з цього приводу і в протоколі судового засідання.

Разом з цим, як
убачається з висновку судово-медичної експертизи, на котрий засуджений
покликається в апеляції, як на доказ відсутності сп»яніння під час ДТП, лабораторні
дослідження на алкоголь, котрими не виявлено алкоголю в крові, проводились

11.12.1995
року, тобто тільки через дві доби після ДТП та поступлення його в лікарню, а тому його покликання на
те, що висновки суду про його алкогольне,сп»яніння є надуманими і нічим не підтвердженими, а обвинувачення у порушенні
п.2.8 Правил дорожнього руху неправильним, оскільки при поступленні в
лікарню в нього не виявлено алкоголю в крові,

що підтверджено експертизою, є безпідставні та
спростовуються показаннями самого засудженого, потерпілої та свідків.

На підставі
аналізу всіх зібраних у справі доказів, яким дана належна оцінка відповідно до
вимог ст.67 КПК України, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку
про доведеність вини ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху та
експлуатації транспорту при керуванні транспортним засобом, що спричинило
смерть кількох осіб і правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.286 КК України,
тому покликання засудженого в апеляції на те, що вирок постановлено на
неперевірених і в сукупності не оцінених доказах, тільки на доказах
обвинувачення без врахування доказів захисту і не підтверджується допустимими
доказами, є безпідставні.

Необгрунтованими є покликання засудженого в апеляції на те що прокуратурою Сокальського
району 27.12.1999 року, 25.12.2005 року провадження
у даній справі, було закрито за актом
амністії і про наступну зміну цього рішення його не повідомлено, а тому він повторно
засуджений за один і той же злочин.

Як
убачається з матеріалів справи, постанова про закриття щодо
засудженого кримінальної справи згідно акту амністії ухвалена 27.12.1999 року
(а.с.125-128).Проте ця постанова є
нечинною, оскільки скасована постановою прокурора відділу управління нагляду

прокуратури Львівської області від 05.05.2001 року, котра не
оскаржувалась засудженим ні

на досудовому слідстві, ні в суді
(а.с. 131-132).

Перевіркою
матеріалів справи, повторної постанови про закриття справи від 25.12.2005 року,
на котру покликається засуджений, та іншого документу про його засудження за
цей злочин крім оскаржуваного вироку, не встановлено.

Санкція ч.3
ст.215 КК України (в редакції 1960
року), за якою засуджено ОСОБА_4, передбачає покарання від 3 до 15 років
позбавлення волі.

У відповідності
до п.4 ч.1 ст.48 КК України (
в редакції 1960 року),
особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня
вчинення нею злочину минули такі строки: 10
років з дня вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено
більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком 5 років.

З матеріалів справи убачається, що злочин вчинено в піч з 08 на 09.12.1995 року, а
оскаржений вирок постановлено 06.10.2006 року, тобто
через 10 років і 10 місяців.

Проте, згідно
ч.3 цієї ж статті, перебіг давності зупиняється, коли особа, яка вчинила
злочин, скриється від слідства або суду. В цих випадках перебіг давності
відновлюється з моменту затримання особи або явки її з повинною.

З матеріалів
справи убачається, що кримінальна справа щодо ОСОБА_4 порушена 12.12.199: року (а.с.1).
Постановою ж слідчого від 25.06.1996
року у справі зупинено попереднє слідство і оголошено його розшук, а
постановою слідчого від 20.12.1999
року, тобто через 3 роки і 6 місяців, слідство відновлено у зв»язку з затриманням та
арештом обвинуваченого (а.с. 105,108). Повторно справа провадженням зупинялась і проводився розшук засудженого з 15.10.2001 року до 02.06.2006 року, тобто па 4 роки і 8 місяців (а.с. 142-187).

Та: им чином,
засуджений скривався від слідства 8
років і 2 місяці з
10 років і 10 місяців упродовж
яких проводилось досудове і судове слідство.

Тому покликання
засудженого про необхідність застосування до нього строків давності притягнення
до кримінальної відповідальності, є безпідставні.

Обираючи засудженому покарання при постановленні
вироку, суд першої інстанції у відповідності до ст.ст. 65-66 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину,
щире каяття засудженого як пом"якшуючу покарання обставину, обтяжуючу
покарання обставину скоєння злочину у стані алкогольного сп"яніння, особу
засудженого, який раніше судимий, не працює, його позитивну характеристику за
місцем проживання і роботи, та призначив покарання в межах санкції статі КК
України. Тому покликання засудженого в ...
апеляції на те, що вирок є надто суворим, оскільки він сам постраждав бо
внаслідок ДТП загинули
його дружина і дитина а він отримав травми, порушення правил дорожнього руху
сталося внаслідок засліплення його зустрічним автомобілем, з нього вже стягнено
збитки в користь потерпілої, він; має на утриманні двох перестарілих і немічних
батьків та двох неповнолітніх дітей є необгрунтованими.

Колегія суддів
вважає, що призначене
судом покарання відповідає
характеру і ступеню тяжкості вчинених злочинів й даним про особу винного
і є необхідним для його виправлення та запобігання новим злочинам.

Апеляційний суд при перевірці справи не виявив порушень вимог ст.ст.6,16-1, 3, 5, 19, 22-25, 31, 64-68, 87, 87-1, 88-1, 88-2, 94, 237, 240,
242-245, 248, 253, 255,257, 260-263, 265, 266, 273, 282, 297-299, 304, 311,
313, 314, 321, 323, 324, 332-335 КПК України, на що покликається в апеляції засуджений, чи
неправильного застосування норм матеріального закону або інших обставин, які б
давали підстави для зміни або скасування вироку та закриття справи.

Разом з цим, як
убачається з матеріалів справи (а.с. 106,109,125-128),
показань засудженого на досудовому слідстві (а.с. 114) та пояснень в
апеляційному суді, його у даній справі було затримано та утримувано під вартою
з 21.07.1999 року до 27.12.1999 року, тобто 5 місяців і, 6 днів. Оскільки
перебування під вартою судом не зараховано засудженому у термін відбутого
покарання, цей термін перебування ним під вартою слід зарахувати у відбуте
покарання.

Керуючись ст.ст. 365,366,377 КПК України, колегія судини,

ухвалила: .

апеляцію
засудженого ОСОБА_4 залишити без задоволення, а вирок Сокальського
районного суду Львівської області від 06
жовтня 2006 року про його засудження за ч.3 ст.215 КК України (в
редакції 1960 року),
без змін.

На підставі ст.365 КПК України, зарахувати ОСОБА_4 у термін відбутого
покарання, перебування під вартою з 21.07.1999 року до 27.12.1999
року, тобто 5 місяців
і 6 днів.
Ухвала винисена в нарадчій кімнаті в одному примірнику.