Справа № 381/4192/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/216/15 Доповідач у 2 інстанції Загоруйко
Категорія 5 24.02.2015

УХВАЛА
Іменем України
«24» лютого 2015 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши в місті Києві апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , який приймав участь у кримінальному провадженні № 0000384, на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веприк Фастівського району Київської області, громадянина України з вищою освітою, працюючого водієм в ТОВ «Фастів Автотранс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені за ч.1 ст. 122 КК України та виправдано його,

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком, ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що 22.03.2014 близько 22 год.30 хв. прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де проживає його колишня дружина ОСОБА_11 . Перебуваючи в даному будинку, ОСОБА_10 , зайшовши в одну з кімнат, побачив на дивані ОСОБА_12 , який відпочивав. В подальшому на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_10 підбіг до ОСОБА_12 , та завдав останньому декілька ударів правою рукою в район щелепи та обличчя. Зокрема, наніс один удар правою рукою по щелепі в той час як ОСОБА_12 знаходився в лежачому положенні, та потім відразу ж наніс удар правою рукою в область щелепи та обличчя, коли ОСОБА_12 вже знаходився в положенні сидячи на дивані.

Внаслідок побиття ОСОБА_10 , ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого двобічного фрагментарного перелому нижньої щелепи зі зміщенням, синця на обличчі зліва, які мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, так як для повного зрощення перелому необхідно більш ніж 21 день.

Виправдовуючи ОСОБА_10 , суд 1-ї інстанції вказав, що під час досудового провадження стороною обвинувачення було порушено порядок одержання доказів у справі, які судом було визнано недопустимими, а такі докази як показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколи слідчих експериментів від 17.07.2014 та від 08.08.2014 не є достатніми для підтвердження вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Натомість, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_15 також не підтверджують те, що ОСОБА_10 вчинив інкримінований йому злочин.

Також суд звернув увагу, що як видно з обвинувального акта від 20.08.2014 ОСОБА_10 лише було повідомлено про підозру за ч.1 ст.122 КК України, що свідчить про те, що ОСОБА_10 фактично не було роз`яснено «обвинувачення» у зв`язку з порушенням щодо нього кримінального провадження, він не був офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення, а відтак мало місце порушення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄС з прав людини «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року; від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79; рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52.).

Не погоджуючись з даним вироком, прокурором подано апеляційну скаргу, в якої він просить вирок скасувати, та ухвалити новий вирок, відповідно до якого визнати ОСОБА_10 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначити йому покарання у виді виправних робіт строком на 2 роки із проведенням відрахувань із заробітної плати в дохід держави в розмірі 10 %. В обґрунтування цього апелянт вказує, що висновки суду 1-ї інстанції, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Так, суд не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , зі змісту яких підтверджується наявність мотиву в обвинуваченого вчинити інкримінований йому злочин. Оскільки дане кримінальне провадження має форму приватного обвинувачення, та розпочате слідчим за заявою потерпілого, то слідчим при витребуванні медичних документів з лікарні жодних порушень прав і свобод потерпілого ні лікарську таємницю допущено не було, а тому суд повинен був врахувати висновки судово-медичних експертиз у якості належних та допустимих доказів. Суд також не прийняв до уваги і інші докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме протоколи слідчих експериментів до допитів. До початку апеляційного розгляду, прокурором подані зміни до скарги, в яких він просить вирок стосовно ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушеннями вимог процесуального закону, та призначити розгляд справи у суді 1-ї інстанції. В обґрунтування цього він вказує, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, а лише повідомлення про підозра.

Захисником виправданого ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_16 подані заперечення на скаргу прокурора, в яких він просить їх залишити без задоволення, а вирок без змін. В обґрунтування цього він вказує, що скарга прокурора містить припущення, моделювання ситуації, а суд прийняв рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважав за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити, виступ виправданого, який заперечував проти задоволення скарги, його звернення до суду в судових дебатах та з останнім словом, апеляційний суд, обговоривши доводи скарг, та вивчивши матеріали кримінального провадження, знаходить вирок законним та обґрунтованим, виходячи при цьому з наступного.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен місити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, вказує на те, що при складанні обвинувального акту прокурором не було дотримано цих вимог закону, оскільки направлений прокурором обвинувальний акт не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення. Так, обвинувальний акт містить у собі лише фактичні обставини, які встановлені слідчим під час досудового розслідування, вказівку на підозру ОСОБА_10 у вчиненні вказаних злочинів, та правову кваліфікацію його дій.

Встановивши відсутність висунутого обвинувачення щодо ОСОБА_10 суд 1-ї інстанції, встановивши і інші порушення Закону при отриманні доказів по справі, ухвалив виправдовувальний вирок, що відповідає вимогам Закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Із урахуванням викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження за відсутності висунутого обвинувачення, порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, в тому числі і право на захист, а тому суд 1-ї інстанції обґрунтовано визнав, що він не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не знаходить, а тому керуючись ст.ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Київської області

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , який приймав участь у кримінальному провадженні № 0000384, - залишити без задоволення, а вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_10 без змін.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ