Дата документу Справа № 219/3841/2014-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/977/15
Єдиний унікальний № 219/3841/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 125 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001134 відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівськ Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, пенсіонера, інваліда 3 групи, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у провадженні, та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційних скаргах:

- прокурор, який брав участь у провадженні, посилаючись на незаконність вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону зазначає, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтується на зібраних під час досудового розслідування та досліджених в судовому засіданні доказах, зокрема на показаннях потерпілої ОСОБА_9 , копіях медичної картки останньої з копією довідки травмпункту Артемівської ЦРЛ № 2649, висновках експерта № 196 від 27.05.2014 року, № 272-М від 07.07.2014 року, протоколах слідчого експерименту від 02.06.2014 року за участю ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , показаннях свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та частково на показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та самого обвинуваченого, яким суд не надав належної оцінки, безпідставно визнавши більшість із них недопустимими доказами, за підстав які не відповідають дійсності та вимогам КПК України, між тим з огляду на висновки суду:

- залучення ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 не було обов`язковим та навпаки заборонялось, оскільки цей слідчий експеримент проводився в період, коли ОСОБА_6 процесуального статусу у провадженні не мав;

- на час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , останній процесуального статусу свідка не мав та надавав пояснення, як просто особа, що не заборонено діючим законодавством. При цьому відсутність у протоколі даних щодо ім`я, по - батькові понятих, дати їх народження та мешкання не можуть бути підставою для визнання вказаного протоколу недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив свої пояснення, які він надав під час проведення слідчого експерименту. Крім того, що суперечності стосовно того, якою стороною правої руки обвинувачений наносив удар потерпілій у ліву частину щелепи зовнішньою чи тильною, є несуттєвими;

- висновок експерта від 07.07.2014 року № 272-М є належним та допустимим доказом, а посилання суду щодо його проведення на підставі недопустимих доказів - протоколів слідчих експериментів, є необґрунтованим та помилковим з огляду на вказане вище;

- з висновку експерта № 196 від 27.05.2014 року вбачається, що сліди нанесення ОСОБА_9 удару у скроневу частину голови, виразилися у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку. При цьому виявлений експертом у потерпілої синець на зовнішній стороні правого плеча узгоджується з показаннями останньої наданими в судовому засіданні про обставини його отримання та з показаннями свідка ОСОБА_12 , зокрема і про нанесення ОСОБА_6 удару кулаком в живіт потерпілій;

- потерпіла згідно до вимог КПК України дійсно є зацікавленою особою, але була попереджена про кримінальну відповідальність, передбачену ст. ст. 383, 384 КК України, а тому визнаючи її покази недопустимими, суд повинен був ініціювати питання про притягнення останньої до кримінальної відповідальності, чого не зробив;

- показання свідка ОСОБА_9 через те, що його не бачила свідок ОСОБА_14 , ще не можуть свідчити про їх недопустимість, оскільки судом не враховано, що показання цього свідка повністю узгоджуються з іншими доказами, а свідка ОСОБА_14 також ніхто не бачив.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадженні в суді першої інстанції;

- потерпіла ОСОБА_9 також посилаючись на незаконність вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону вказує, що суд упереджено поставився до розгляду кримінального провадження і безпідставно без належного аналізу визнав практично усі докази обвинувачення, зокрема її покази, висновки експерта № 196 від 27.05.2014 року, № 272-М від 07.07.2014 року, протоколи слідчих експериментів від 02.06.2014 року за її участю та ОСОБА_6 , показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , недопустимими доказами, хоча вони повністю узгоджуються між собою і доказують, що саме ОСОБА_6 спричинив їй тілесні ушкодження. При цьому не врахував, що зазначені свідки, як і вона попереджались про кримінальну відповідальність, а тому необґрунтовано визнав в якості належних доказів показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які нічого не бачили, а останні до того ж є близькими родичами обвинуваченого.

Тому, просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадженні в суді першої інстанції.

У запереченнях на апеляційні скарги, обвинувачений ОСОБА_6 посилаючись на їх необґрунтованість, просить вирок залишити без змін, а скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційні скарги; захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які заперечували проти задоволення скарг; перевіривши матеріали провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, який брав участь у провадженні, та потерпілої ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу цього правопорушення.
Згідно вироку, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 09 травня 2014 року, приблизно о 14 годині 30 хвилин, знаходячись в гостях у своєї матері ОСОБА_15 , на подвір`ї її будинку АДРЕСА_2 , зустрів ОСОБА_9 , яку на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, що виникли в результаті сварки між нею і матір`ю ОСОБА_6 ОСОБА_15 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, застосовуючи фізичне насильство вдарив один раз кулаком правої руки в область лівої скроневої частини голови, один раз кулаком в область щелепи і один раз кулаком в живіт. Після чого, ОСОБА_6 з місця події зник.

В результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_9 заподіяні наступні тілесні ушкодження: садно нижньої губи, синець правого плеча і зазначений у меддокументах забій верхньо-нижньощелепного суглоба ліворуч, травматичний периодонтит 21-го зуба, струс головного мозку, що утворилися від контакту з тупими твердими предметами, можливо в зазначений термін, і, які вимагають для одужання строк понад 6 днів, але менше 21 дня та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Умисні дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд послався на те, що покладені в основу обвинувачення докази є недопустимими, зокрема:

- протокол слідчого експерименту від 02.06.2014 року з фото таблицями до нього за участю ОСОБА_6 , оскільки від останнього були отримані показання як від свідка, але надалі він був визнаний підозрюваним (та обвинуваченим) у цьому кримінальному провадженні. При цьому, на час складення протоколу слідчого експерименту (02.06.2014 року з 09.45 по 10.00 год.) ОСОБА_6 не був допитаний в якості свідка. Крім того, протокол слідчого експерименту не містить ім`я та по-батькові понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , дати їх народження, місця проживання, та підпису про те, що їм роз`яснені їх права згідно до ст. ст. 11, 13, 15, 223 КПК України. Зазначені ж, у цьому протоколі пояснення учасників експерименту не узгоджуються з фото таблицями та суперечать їм, а саме на фотознімку ОСОБА_6 показує, як він наносив удар у ліву частину щелепи правою рукою зовнішньою стороною долоні, тоді як у протоколі вказується, що він наносив удар тильною стороною долоні правої руки;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 від 02.06.2014 року з фото таблицями до нього, оскільки ці процесуальні документи отримані та складені з процесуальними порушеннями. Так, ОСОБА_9 звернулася в міліцію із заявою про завдання їй тілесних ушкоджень конкретною особою, вказавши, що їй наносив тілесні ушкодження син сусідки ОСОБА_15 , а тому до участі у проведенні слідчого експерименту з потерпілою мав бути залучений ОСОБА_6 . Цього слідчим зроблено не було, що позбавило сторону захисту самостійно отстоювати свою правову позицію, права, свободи і законні інтереси засобами, передбаченими КПК України, у тому числі у перехресному допиті;

- висновок експерта від 07.07.2014 року № 272-М, оскільки він зроблений на підставі протоколів проведення слідчих експериментів як з ОСОБА_9 , так і зі свідком ОСОБА_6 , які визнані недопустимими доказами;

- висновок експерта № 196 від 27.05.2014 року через відсутність у ньому висновків стосовно того, що у потерпілої є будь-які тілесні ушкодження, які вказують на нанесення їй удару в скроневу частину голови, а також удару кулаком в живіт. При цьому висновок експерта про те, що синець правого плеча міг утворитися від контакту з тупими твердими предметами, можливо в зазначений термін, оскільки ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту від 02.06.2014 року не вказувала на те, що обвинуваченим ОСОБА_6 їй були нанесені будь-які тілесні ушкодження в праве плече;

- показання потерпілої ОСОБА_9 , оскільки вона є зацікавленою особою і виступає ініціатором притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 ;

- показання свідка ОСОБА_12 , оскільки він є чоловіком потерпілої, певним чином зацікавлений в результатах справи та фактично не був очевидцем події. При цьому, показання свідка в частині того, що матір та дочка обвинуваченого знаходилися на подвір`ї під час події та просто спостерігали за цим, і не втрутилися, щоб припинити протиправні дії ОСОБА_6 спростовуються показаннями свідка ОСОБА_14 , яка повідомила, що не бачила щоб ОСОБА_6 бив ОСОБА_9 , а тоді коли вони розмовляли, то на подвір`ї вона нікого не бачила;

- показання свідка ОСОБА_10 через перебування вказаного свідка у неприятельських стосунках із потерпілою та навпаки у не дружніх стосунках із свідком ОСОБА_15 матір`ю обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що 09.05.2014 року ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості є легкими тілесними ушкодженнями та потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Однак, на підставі досліджених доказів, вважав, що стороною обвинувачення та потерпілою не доведено суб`єктивної сторони кримінального правопорушення (умисної вини) в діях ОСОБА_6 , та загалом і винуватості останнього у заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій.

Згідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Перевіривши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку, вищевказані вимоги закону не виконав, оскільки допустив невідповідність своїх висновків, фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставно не взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Висновок районного суду про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України на підставі того, що покладені в основу обвинувачення докази є недопустимими, зокрема: протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 від 02.06.2014 року з фототаблицями до нього, через те, що ці процесуальні документи отримані та складені з процесуальними порушеннями, оскільки ОСОБА_9 звернулася до міліції із заявою про спричинення їй тілесних ушкоджень конкретною особою, вказавши, що їй наносив тілесні ушкодження син сусідки ОСОБА_15 , а тому до участі у проведенні слідчого експерименту з потерпілою мав бути залучений ОСОБА_6 , чого слідчим зроблено не було, що позбавило сторону захисту самостійно отстоювати свою правову позицію, права, свободи і законні інтереси засобами, передбаченими КПК України, у тому числі у перехресному допиті, є необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 240 КПК України, до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Враховуючи вимоги закону, колегія суддів вважає, що висновки районного суду про те, що при проведенні слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 мав бути обов`язково залучений ОСОБА_6 , є хибними, оскільки рішення про участь вищевказаних осіб приймає слідчий самостійно. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що на час проведення цього слідчого експерименту (02.06.2014 року з 9 годин 25 хвилин до 9 годин 40 хвилин) громадянин ОСОБА_6 процесуального статусу, передбаченого ч. 3 ст. 240 КПК України, не мав, оскільки в якості свідка він був допитаний в той же день з 17 години 00 хвилин до 17 годин 40 хвилин (т. 1 а.п. 24), а статус підозрюваного набув тільки 10.07.2014 року (т. 1 а.п. 56), внаслідок чого слідчий не мав права залучати його при проведенні слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 .

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає визнання районним судом висновку експерта від 07.07.2014 року № 272-М (т. 1 а.п. 49-50), через те, що він зроблений на підставі протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 , також необґрунтованим.

Твердження районного суду про те, що висновок експерта № 196 від 27.05.2014 року суперечить вимогам кримінального процесуального закону, через відсутність у ньому висновків стосовно того, що у потерпілої є будь-які тілесні ушкодження, які вказують на нанесення їй удару в скроневу частину голови, а також удару кулаком в живіт, є безпідставними, оскільки висновок даної експертизи містить дані про те, що садно нижньої губи, синець правого плеча й зазначений у меддокументах забій верхньо-нижнньощелепного суглоба ліворуч, травматичний периодонтит 21-го зуба, струс головного мозку утворилися від контакту з тупими твердими предметами, можливо в зазначений термін, і, які вимагають для одужання строк понад 6 днів, але менше 21 дня та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тобто відповідає вимогам ч. 1 ст. 101 КПК України. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що на підставі ч. 1 ст. 356 КПК України, суд за власної ініціативи мав право викликати експерта для допита для роз`яснення висновків.

Колегія суддів визнає посилання районного суду стосовно того, що висновок експерта про те, що синець правого плеча міг утворитися від контакту з тупими твердими предметами, суперечить показанням ОСОБА_9 при проведенні слідчого експерименту від 02.06.2014 року, де вона не вказувала на те, що обвинуваченим ОСОБА_6 їй були нанесені будь-які тілесні ушкодження в праве плече, необґрунтованими, оскільки районний суд не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 під час судового розгляду про те, що обвинувачений ОСОБА_6 притиснув потерпілу ОСОБА_9 спиною до воріт.

Таким чином, районним судом не враховано та не надано належної оцінки висновкам судмедексперта, зокрема про те, що потерпіла ОСОБА_9 має наступні тілесні ушкодження синець правого плеча і зазначений у меддокументах забій верхньо-нижньощелепного суглоба ліворуч, травматичний периодонтит 21-го зуба, струс головного мозку.

Дійшовши висновку про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, районний суд фактично послався тільки на показання останнього, при цьому показання потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 (який є чоловіком потерпілої), ОСОБА_10 не прийняв до уваги, оскільки останні зацікавлені в результатах справи. Між тим, колегія суддів не може погодитись з такою односторонньою оцінкою доказів суду, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 не менш від вищевказаних осіб, зацікавлений в результатах кримінального провадження.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що районний суд фактично прийшов до висновку, що під час судового розгляду справи не була доведена умисна вина обвинуваченого ОСОБА_6 у заподіянні легких тілесних ушкоджень (зокрема спричинення садна нижньої губи, синця правого плеча й зазначений у меддокументах забій верхньо-нижнньощелепного суглоба ліворуч, травматичного периодонтиту 21-го зуба, струсу головного мозку) потерпілій ОСОБА_9 , між тим виправдав останнього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення.

Отже, мотивуючи свій висновок про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, суд обрав вибірковий підхід до оцінки доказів і фактично послався лише на показання останнього. При цьому, в порушення вимог кримінального процесуального закону, не дав оцінки з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності дослідженим в ході судового слідства та представленим у справі, як доказ обвинувачення іншим матеріалам.

Приймаючи до уваги вимоги ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, про те, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а також те, що ані прокурор, ані потерпіла ОСОБА_9 в апеляційних скаргах не просили апеляційний суд ухвалити обвинувальний вирок, колегія суддів позбавлена процесуальних повноважень це зробити, тобто погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_6 .

За таких обставин рішення районного суду не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого необхідно усунути вказані недоліки та постановити судове рішення у відповідності з усіма вимогами кримінального процесуального законодавства.

Між тим, колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора та потерпілої ОСОБА_9 про те, що районний суд безпідставно визнав недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , з огляду на наступне.

Положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 240 КПК України, до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що слідчий експеримент був проведений з ОСОБА_6 , який відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, не мав статусу учасника кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту за участю останнього.

Керуючись ст. ст. 336, 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційні скарги прокурора, який брав участь у провадженні, та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 скасувати, а матеріали кримінального провадження направити до того ж міськрайонного суду на новий розгляд в іншому складі суддів.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4