АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі

головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0002604, відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, заміжньої, із середньою освітою, яка має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає в АДРЕСА_2 , раніше судимої
- 20.11.2013 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України на 6-ть місяців арешту;
- 19.03.2014 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 ст. 71 КК України на 1-н рік 1-н місяць позбавлення волі;
- 18.04.2014 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України на 1-н рік 1-н місяць позбавлення волі;
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України;
за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченої ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 1-го року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року та частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2014 року і призначено остаточне покарання у виді 2-х років 6-ти місяців позбавлення волі.
По справі вирішено питання щодо речових доказів.
Відповідно до вироку, ОСОБА_7 12 травня 2014 року, приблизно о 21 год. 00 хв. з метою повторного таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів прийшла до магазину «Фора», який розташований по вул. Червоноарміській, 143/2 в м. Києві, де в торговому залі відділу побутової хімії, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, поклала до своєї сумки товари побутового значення на загальну суму 165 грн. 75 коп., які належать ТОВ «Фора», після чого направилась до виходу з магазину, маючи намір вийти та не розрахуватись за нього. Однак, обвинувачена не змогла довести свій злочин до кінця з причин, що не залежать від її волі, оскільки при виході з магазину була затримана охоронцями магазину.

На рішення суду обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставини справи та юридичної кваліфікації дій просить вирок суд змінити в частині призначеного їй покарання та призначити їй покарання не пов`язане з позбавленням волі. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та не врахував належним чином, дані, що характеризують особу обвинуваченої, а саме те, що свою вину у вчиненому вона визнала повністю та щиро розкаюється, має на утриманні неповнолітню дитину, неофіційно працює, позитивно характеризується за місцем проживання, добровільно відшкодувала завдані збитки, а також має ряд тяжких захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного медичного нагляду.

Обвинуваченою були подані доповнення до апеляційної скарги в яких вона зазначає, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся з порушенням її права на захист, оскільки вона перебуває на обліку у лікаря-нарколога, в зв`язку з чим, на думку останньої, участь захисника є обов`язковою.

Крім того, в своїх доповненнях до апеляційної скарги обвинувачена посилається на те, що суд першої інстанції при складанні покарань за попередніми вироками не дотримався вимог ст. 71 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої, яка підтримала подану апеляційну скаргу і просила її задовольнити, захисника, який виступив в підтримку своєї підзахисної, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити в силі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, не перевіряються.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про надмірну суворість призначеного їй покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, то вони є безпідставними.
На думку колегії суддів, міра покарання ОСОБА_7 за інкриміноване їй кримінальне правопорушення призначена у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, та за своїм видом і розміром є справедливою, відповідає тяжкості вчиненого та особі обвинуваченої, є необхідною та достатньою для її виправлення, перевиховання і попередження вчиненню нових злочинів.

Так, за змістом вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та спосіб його вчинення, особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима, на обліку у лікаря психіатра не перебуває та перебуває на обліку у лікаря нарколога, за місцем реєстрації характеризується позитивно. Також судом було враховано, що ОСОБА_7 має на утриманні неповнолітню дитину, свою вину у вчиненому визнала повністю і щиро розкаялася, є тяжко хворою. Дані обставини, суд першої інстанції визнав такими, що пом`якшують обвинуваченій покарання.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи вище зазначене та ті обставини, що обвинувачена неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, в тому числі і за злочини проти власності, вчинене нею діяння відноситься до категорії кримінальних правопорушень середньої тяжкості, свої злочинні дії остання довести до кінця не змогла з причин, що не залежать від її волі, колегія суддів вважає, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства.

Посилання обвинуваченої на те, що суд першої інстанції не врахував їй таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування завданих збитків колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вчиненим кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди не завдано.

Також не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги ОСОБА_7 з приводу того, що судом першої інстанції було порушено її право на захист. Як вбачається з журналу судового засідання від 04 серпня 2014 року ОСОБА_7 заявила, що захисника не потребує. Дані обставини підтверджуються і диском з аудіозаписом судового засідання.

Що стосується посилань обвинуваченої на те, що вона перебуває на обліку у лікаря-нарколога, то дані обставини, відповідно до ст. 52 КПК України, не є підставою для обов`язкової участі захисника.

Таким чином, при визначенні ОСОБА_7 покарання за вчинене інкриміноване їй кримінальне правопорушення місцевий суд дотримався вимог ст. 65 КК України, а тому, в цій частині апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню.

Разом з тим, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання за сукупністю вироків є надміру суворим.

Так, ч. 1 ст. 71 КК України передбачено, що якщо засуджений, після постановлення вироку, але до повного відбування покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Таким чином, враховуючи дані про особу обвинуваченої, а саме тяжкий стан її здоров`я, наявність малолітньої дитини, повне визнання своєї вини та щире каяття, колегія суддів вважає, що за сукупністю вироків достатнім та справедливим для ОСОБА_7 буде покарання у виді 1-го року 6-ти місяців позбавлення волі.

В зв`язку з цим, колегія судів приходить до висновку про необхідність зміни вироку в цій частині, а відтак апеляційна скарга обвинуваченої підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року, яким ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, змінити в частині призначеного остаточного покарання за ст. 71 КК України.
Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на один рік позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України остаточне покарання призначити шляхом часткового складання вироків Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року та Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2014 року у виді одного року шести місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа - №11-КП/796/212/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11

Категорія ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач - ОСОБА_1