У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кармазіна Ю.М.,

суддів

Кліменко М.Р. і
Пошви Б.М.

за участю прокурора
Матюшевої О.В.

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 30 січня 2007 року кримінальну
справу за касаційним поданням заступника прокурора Донецької області та
касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 на вирок Київського районного суду м.
Донецька від 31 травня 2005 року та ухвалу колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2005
року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Цим вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянин України, раніше судимий:

21.09.1995 р. за ст. 142 ч. 2 КК України

на 5 років позбавлення волі, звільнений

10.12.1998 р. умовно-достроково на 1 рік

5 місяців 23 дня;

31.08.1999 р. за ст. 229-6 ч. 1 КК України

на 2 роки позбавлення волі;

звільнений 13.07.2001 р. за відбуттям

строку покарання,

засуджений за ч. 2 ст. 187 КК України на сім років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна.

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянин України,
несудимий,

засуджений за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на
п”ять років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від
відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки та
покладенням на нього обов”язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме:

- не виїжджати за межі України на
постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи;

- повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця
проживання і роботи;

- періодично три рази в місяць з'являтися в органи кримінально-виконавчої
системи для реєстрації.

Ухвалою колегії суддів
судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2005 року апеляції
засудженого ОСОБА_1, його захисників ОСОБА_2 і ОСОБА_4 залишено без
задоволення, а вирок щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Згідно з вироком ОСОБА_1 і ОСОБА_3 засуджено за те, що
вони, діючи за попередньою змовою з метою заволодіння чужим майном 05 лютого
2002 року приблизно о 06-ій год., перебуваючи в стані алкогольного сп”яніння на
вул. Артема в м. Донецьку, зупинили автомобіль під керуванням ОСОБА_5 і,
вказавши маршрут руху, попросили його зупинитись в тупику за торговим будинком
“Будцентр” по АДРЕСА_1. Там вони вчинили розбійний напад на ОСОБА_5, в ході
якого заподіяли йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний
розлад здоров”я, та заволоділи грошима
потерпілого на загальну суму 170 грн.

У касаційному поданні та доповненні до нього заступник
прокурора Донецької області просить вирок щодо ОСОБА_3 скасувати у зв”язку з
неправильним застосуванням кримінального закону та м”якістю призначеного
покарання, а справу направити на новий судовий розгляд. Також посилається на
безпідставність установлення періодичності проведення реєстрації засудженого
ОСОБА_3 в органах кримінально-виконавчої інспекції, оскільки вирішення цього
питання віднесено до компетенції цих органів.

У касаційній скарзі захисник
ОСОБА_2 просить судові рішення щодо ОСОБА_1 змінити, перекваліфікувати його дії
з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 296 КК України та призначити покарання,
врахувавши позитивну характеристику за місцем роботи і проживання. Вказує на
невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність і
неповноту судового розгляду. Посилається на відсутність у діях ОСОБА_1 умислу на заволодіння чужим
майном.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про підтримання
касаційного подання і про безпідставність касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи касаційного подання і скарги, колегія
суддів вважає, що касаційне подання прокурора слід задовольнити частково, а
касаційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у розбої, вчиненому за попередньою
змовою групою осіб, а ОСОБА_1, ще й як особою, яка раніше вчинила розбій,
відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку
доказами, які суд всебічно і повно дослідив та належно оцінив.

Доводи в касаційній скарзі
захисника ОСОБА_2 про відсутність умислу в діях ОСОБА_1 на заволодіння чужим
майном є безпідставними і спростовуються такими доказами.

У суді ОСОБА_1, не визнаючи
вини у вчиненні злочину, показав, що 5 лютого 2002 року з ОСОБА_3 зупинили
автомобіль і попросили ОСОБА_5 їх підвезти. Коли автомобіль зупинився у дворі
“Будцентру”, внаслідок суперечки, що виникла з приводу оплати за проїзд, між
ними і ОСОБА_5 виникла бійка, в ході якої він з ОСОБА_3 завдали потерпілому
удари руками в голову і тулуб. Після цього ОСОБА_5 вирвався від них і став
тікати убік вулиці Університетської, а його затримали працівники міліції.

Але, з показань ОСОБА_3
вбачається, що він і ОСОБА_1 з метою заволодіння майном потерпілого, погрожуючи
розправою, побили ОСОБА_5 і
забрали з барсетки 170 грн.

Потерпілий
ОСОБА_5 показав, що на прохання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підвіз їх у двір “Будцентру”,
де вони напали на нього і, погрожуючи вбивством і завдаючи ударів у голову та
тулуб, заволоділи його грошима.

За даними висновку
судово-медичної експертизи в ОСОБА_5 були виявлені крововиливи навколо лівого
ока, завушної області справа, набряк м”яких тканин носа і його крововилив,
перелом кісток носа, гематома виличної області, садна обличчя, травматичний
вивих першого зуба зліва і першого, третього, п”ятого зубів справа на верхній
щелепі, струс головного мозку, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили
короткочасний розлад здоров”я (а.с.199, т. 2).

Свідок ОСОБА_5 показав, що 5
лютого 2002 року працював ІНФОРМАЦІЯ_3“Будцентру” і бачив у монітор
відеокамери, вмонтованої у вхідні двері будинку та через переговорний пристрій
чув, як пасажири автомобіля - ОСОБА_3 і ОСОБА_1 напали на водія і, вимагаючи
від нього гроші та погрожуючи фізичною розправою, його били. Він зателефонував
у міліцію і по її прибуттю одного з нападників вдалось затримати, а інший втік.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 показали, що в складі оперативної групи прибули за викликом на місце
злочину, де затримали ОСОБА_1,
який видавав себе за водія автомобіля. Потерпілий ОСОБА_5 їм повідомив, що
ОСОБА_1 і чоловік, який втік, напали на нього, побили та забрали гроші.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те,
що ОСОБА_1, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_3, з метою заволодіння чужим майном вчинив розбійний
напад на ОСОБА_5, в ході якого заподів потерпілому тілесні ушкодження та
заволодів його майном.

Твердження ОСОБА_1 про наявність протиріч у показаннях
потерпілого та свідків були спростовані судом з наведенням переконливих
мотивів.

Доводи захисника ОСОБА_2 про застосування до ОСОБА_1
недозволених методів ведення слідства є безпідставними, вони перевірялись судом і підтвердження свого не знайшли.

Розглядаючи справу за апеляціями
засудженого ОСОБА_1 і його захисників, апеляційний суд
також перевірив всі викладені в них доводи, які за змістом є аналогічними
доводам касаційної скарги, та визнав їх безпідставними, а вирок щодо нього - законним і обгрунтованим.

Дії ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за ч. 2
ст. 187 КК України кваліфіковані правильно.

Призначаючи ОСОБА_1 і ОСОБА_3
покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості
вчиненого злочину, особи винних, вчинення ними злочину в стані алкогольного
сп”яніння.

Крім того, судом врахована
наявність у ОСОБА_1 судимостей, яких не погашено, та конкретні обставини
справи.

За таких обставин колегія
суддів вважає, що призначене ОСОБА_1 покарання є необхіднім для його
виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для
пом”якшення йому покарання, про що ставить питання в скарзі захисник ОСОБА_2,
немає.

Доводи прокурора про м”якість
призначеного ОСОБА_3 покарання є безпідставними.

Як видно з матеріалів справи,
ОСОБА_3 вперше притягався до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся,
добровільно відшкодував заподіяні збитки, позитивно характеризувався за місцем
проживання і роботи.

Враховуючи зазначені
обставини, що пом”якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину, суд обгрунтовано
визнав можливим виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання та звільнив його від нього з випробуванням на
підставі ст. 75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального
закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, у справі
не виявлено.

Разом з тим, судові рішення
щодо ОСОБА_3 підлягають зміні в порядку, передбаченому ст. 395 КПК України.

Як видно з матеріалів справи, вироком Київського
районного суду м. Донецька від 30 вересня 2002 року ОСОБА_3було засуджено за
цей же злочин за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на
п”ять років позбавлення волі без конфіскації майна і на підставі ст. 75 КК
України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим
строком на два роки і покладенням на нього обов”язків, передбачених п.п. 2, 3,
4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цей вирок 1 квітня 2003 року ухвалою апеляційного суду
Донецької області скасовано через істотні порушення кримінально-процесуального
закону і справу направлено на новий
судовий розгляд.

При новому судовому розгляді суд призначив ОСОБА_3 таке ж
покарання і встановив йому іспитовий строк вже на три роки, чим погіршив його
становище, оскільки вирок через м”якість покарання не скасовувався.

Тому судові рішення в цій частині щодо ОСОБА_3 необхідно змінити та зменшити
тривалість іспитового строку до двох років.

Крім
того, всупереч роз”ясненням, які дав
Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 7 від 24 жовтня 2003 року
“Про практику призначення судами кримінального покарання” (із змінами,
внесеними згідно з постановою Верховного Суду України № 18 від 10.12.2004
року), суд із звільненням ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням поклав
на нього обов”язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, якими
встановив періодичність проведення реєстрації в органах кримінально-виконавчої
системи.

Проте вирішення цього питання відповідно до ч. 3 ст. 13
Кримінально-виконавчого кодексу України віднесено до компетенції
кримінально-виконавчих інспекцій.

У зв”язку з цим підлягає виключенню з вироку щодо ОСОБА_3
посилання суду про встановлення періодичності проведення реєстрації засудженого
в органах кримінально-виконавчої системи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 394-396 КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційне подання заступника
прокурора Донецької області задовольнити частково, а в задоволенні касаційної
скарги захисника ОСОБА_2 відмовити.

Вирок Київського районного суду м. Донецька від 31 травня
2005 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2005 року щодо ОСОБА_3
змінити, виключити з них посилання суду про встановлення періодичності проведення
реєстрації ОСОБА_3 в органах кримінально-виконавчої системи.

Ці ж судові рішення в порядку, передбаченому ст. 395 КПК
України, щодо ОСОБА_3 змінити, зменшити тривалість встановленого йому судом
першої інстанції іспитового строку до двох років.

С у д д і:

Ю.М. Кармазін
М.Р. Кліменко Б.М. Пошва