Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

Іменем України

19 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді Новова С.О.,

суддів: Мосьондза
І.А., Полтавцевої Г.А.,

за участю прокурора - Мінакової
Г.О.,

потерпілого - ОСОБА_1,

його представника - ОСОБА_2,

захисників - ОСОБА_3,
ОСОБА_4

та засудженого - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
кримінальну справу за апеляціями
засудженого ОСОБА_5 та його захисників -
адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на вирок
Дарницького районного суду м. Києва від
26 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дарницького районного
суду м. Києва від 26 вересня 2013 року,

ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.
Чернігові, раніше не судимого,
зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_2,

визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та
засуджено до покарання у виді 4
(чотирьох) років позбавлення волі, з
позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 3
роки.

Цим же вироком суд стягнув з АТ «ПРО 100
страхування» на користь потерпілого
ОСОБА_1 51071.91 грн., в рахунок
відшкодування спричиненої
матеріальної шкоди та стягнув з
засудженого ОСОБА_5 на користь
потерпілого ОСОБА_1 200000.00 грн., в рахунок
відшкодування спричиненої моральної
шкоди. В іншій частині позову
потерпілого відмовив.

Також, судом вирішені питання щодо
судових витрат та речових доказів по
справі, зокрема автомобіль марки «ВАЗ
21154» д.н.з. НОМЕР_1, переданий на
зберігання ОСОБА_5 суд стягнув в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди потерпілого ОСОБА_1

Судом ОСОБА_5 визнано винним у тому що
він, 02 жовтня 2011 року приблизно о 01 год.
40 хв., керуючи технічно справним
автомобілем «ВАЗ21154» д.н.з.
НОМЕР_1, рухаючись зі швидкістю 60 км/год.
від вул. Тростянецька по вул.
Харківське шосе в напрямку вул.
Привокзальна, в м. Києві,
допустив порушення вимог п.п. 2.3.б, 11.2 та
п. 18.1 Правил дорожнього руху України,
яке виразилось у тому, що останній,
керуючи вказаним технічно справним
транспортним засобом, яким він керував
на праві особистої власності,
рухаючись в крайній лівій смузі від
вул. Тростянецької по вул. Харківське
шосе в напрямку вул. Привокзальна, хоча
перша і друга смуги руху були вільні,
проїжджаючи не регульований
пішохідний перехід, що розташований в
районі буд. 21/6, який позначений
відповідними дорожніми знаками та
дорожньою розміткою, згідно правил
дорожнього руху України, проявив
неуважність та не належним чином
стежив за дорожньою обстановкою, не
переконався, що на пішохідному
переході відсутні пішоходи для яких
може бути створена перешкода чи
небезпека, де в подальшому здійснив
наїзд на пішохода ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
який, маючи перевагу в русі, здійснював
перехід зазначеної проїзної частини по
не регульованому пішохідному переходу,
з права на ліво по ходу руху автомобіля
ОСОБА_5

Порушення вказаних пунктів Правил
дорожнього руху України водієм ОСОБА_5,
знаходяться в причинному зв'язку з
наслідками дорожньо-транспортної
пригоди , а саме заподіянням пішоходу
ОСОБА_1 наступних тілесних ушкоджень:

- відкритого перелому діафізу правої
плечової кістки та закритої травми
живота, у вигляді розриву селезінки в
ділянці воріт, які відносяться до
тяжкого тілесного ушкодження (за
критерієм небезпеки для життя);

- закритого уламкового перелому
середньої третини діафізів гомілкових
кісток зі зміщенням уламків, який
відносяться до тілесних ушкоджень
середнього ступеня тяжкості (за
критерієм тривалості розладу здоров'я);

- множинних саден верхніх та нижніх
кінцівок, які відносяться до легких
тілесних ушкоджень (за критерієм
тривалості розладу здоров'я).

Не погоджуючись із зазначеним вироком
суду засуджений ОСОБА_5 та його
захисники - адвокати ОСОБА_3 і ОСОБА_4
подали апеляції, в яких просять
оскаржуваний вирок суду скасувати, а
справу повернути прокурору
Дарницького району м. Києва для
проведення додаткового розслідування.

В обґрунтування поданих апеляцій
засуджений та його захисники
посилаються на те, що вирок суду є
незаконним та необґрунтованим, через
однобічність та неповноту досудового
та судового слідства, невідповідність
висновків суду, викладених у вироку
фактичним обставинам справи, істотні
порушення кримінально-процесуального
закону та неправильне застосування
норм кримінального закону.

Зокрема, як вважають апелянти, наведені
у вироку докази, у тому числі показання
потерпілого ОСОБА_1, допитаних по
справі свідків, висновки
судово-медичного експерта та експерта
автотехніка, через їх суперечливий
характер та невідповідність вимогам
закону не могли бути покладені в основу
обвинувального вироку, оскільки суд
першої інстанції, в порушення вимог
ст.ст. 67, 323 КПК України, не надав цим
доказам належної оцінки, яка б
ґрунтувалась на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись при
цьому законом.

Зроблені судом висновки щодо
доведеності вини ОСОБА_5 на підставі
тих матеріалів, які були зібрані в
процесі досудового та судового
слідства, на думку апелянтів, не можна
вважати достовірними та безсумнівними,
оскільки показання ОСОБА_5 та
потерпілого ОСОБА_1 про механізм ДТП
носять діаметрально протилежний
характер. У справі існують протиріччя,
для усунення яких необхідно було
виконати певні слідчі дії (провести
повторне відтворення обстановки та
обставин події за участю ОСОБА_5 та
первинне за участю потерпілого і
свідків, за наслідком яких призначити
додаткову авто технічну експертизу;
призначити та провести комплексну
судово-медичну і
транспортно-трасологічну, а також
комісійну судово-медичну експертизи;
допитати в судовому засіданні
експертів та виконати інші дії). Без
виконання по справі вказаних дій, не
можна вважати обвинувальний вирок
законним та обґрунтованим, через
чисельні порушення норм КПК України 1960
року, у тому числі права ОСОБА_5 на
захист.

Крім цього, в апеляції захисника
засудженого - адвоката ОСОБА_4
звертається увага на те, що при
розв'язанні цивільного позову, а також
вирішенні питання щодо долі речового
доказу - автомобіля «ВАЗ21154» д.н.з.
НОМЕР_1, судом першої інстанції були
грубо порушені вимоги ст. 328 КПК України
та норми інших законів і
нормативно-правових актів України.

В письмових запереченнях на подані
апеляції представник потерпілого
просить їх залишити задоволення, а
вирок суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення засудженого та його
захисників, які підтримали подані
апеляції та просили їх задовольнити;
пояснення прокурора, потерпілого та
його представника, які заперечували
проти задоволення апеляцій та просили
вирок суду залишити без змін, а
апеляції засудженого та його
захисників - без задоволення; провівши
судові дебати, надавши засудженому
останнє слово, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляції засудженого
та його захисників підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 323 КПК України, вирок
суду повинен бути законним і
обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок
лише на тих доказах, які були
розглянуті в судовому засіданні, а їх
оцінка повинна ґрунтуватись на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності.

Мотивувальна частина обвинувального
вироку, як це передбачено ч. 1 ст. 334 КПК
України, повинна містити формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним, з зазначенням місця, часу,
способу вчинення та наслідків злочину,
форми вини і мотивів злочину. В цій
частині вироку наводяться обставини,
які визначають ступінь тяжкості
вчиненого злочину та докази, на яких
ґрунтуються висновки суду, з
зазначенням мотивів, з яких суд
відкидає інші докази.

Між тим, як обґрунтовано зазначається в
поданих апеляціях, при постановленні
вироку відносно ОСОБА_5, судом першої
інстанції вказані вище вимоги закону в
повному обсязі дотримані не були.

Як вбачається з матеріалів
кримінальної справи, у тому числі
вироку суду, підсудний ОСОБА_5 своєї
вини у вчиненні інкримінованого йому
злочину не визнав і як в ході
досудового, так і судового слідства,
послідовно стверджував про те, що,
рухаючись по Харківському шосе в
напрямку вул. Привокзальна,
проїхавши нерегульований пішохідний
перехід в районі будинку № 21/6, він
побачив, як із-за задньої частини
мікроавтобуса, який також рухався у
крайній лівій смузі зустрічного
напрямку, приблизно за 15 метрів від
нього несподівано з'явився пішохід,
який рухався зліва на право відносно
напрямку його руху.

Після виявлення пішохода, як зазначав
підсудний, він не встиг нічого зробити,
навіть загальмувати, оскільки одразу
відбувся контакт між лівою частиною
його автомобіля та правою стороною
пішохода. Від удару пішохода
перекинуло через автомобіль і він упав
на проїжджу частину дороги позаду його
автомобіля. При цьому на його
автомобілі були пошкоджені ліва фара,
ліва сторона кришки капоту та вітрове
скло зі сторони водія.

Вказані показання підсудного щодо
обставин наїзду на пішохода мають
діаметрально протилежний характер
відносно показань, які давав у ході
досудового та судового слідства
потерпілий ОСОБА_1

Незважаючи на це, поклавши в основу
вироку показання потерпілого, свідків,
висновки експертиз, суд першої
інстанції не лише не навів у своєму
вироку мотивів через які він відкинув
інші докази, зокрема показання
підсудного ОСОБА_5, а й не надав доказам,
які були досліджені в судовому
засіданні належної правової оцінки,
обмежившись єдиним реченням про те, що
суд критично ставиться до показань
підсудного в судовому засіданні,
вважаючи їх непослідовними,
нелогічними, оскільки вони
спростовуються іншими доказами,
наведеними у вироку, а тому позицію
підсудного щодо невизнання ним своєї
вини розцінює як бажання уникнути
відповідальності та покарання за
скоєне.

Більш того, як вбачається з протоколів
судових засідань по даній справі, судом
першої інстанції не було забезпечено
створення рівних умов для виконання
сторонами їх процесуальних обов'язків
і здійснення наданих їм прав, як це
передбачено ст. 16-1 КПК України (1960 року).

Зокрема, незважаючи на неодноразові
письмові клопотання сторони захисту
про призначення та проведення по
справі повторних та комісійних
експертиз для усунення сумнівів щодо
правильності та обґрунтованості
висновків експертиз, які були
проведені під час досудового слідства
(судово-медичної та авто-технічної), а
також перевірки доводів підсудного про
те, що під час наїзду на пішохода удар
прийшовся на праву, а не на ліву сторону
потерпілого ОСОБА_1, суд першої
інстанції, при розгляді зазначених
клопотань, не тільки не звернув уваги
на їх обґрунтованість, виходячи з того,
що при проведенні судово-медичної
експертизи в розпорядження експерта
були надані лише медична карта
стаціонарно хворого ОСОБА_1 та 18
рентгенівських знімків. Під час
проведення самої експертизи
потерпілий експертом не оглядався,
матеріали справи ним не вивчались, а
доводи підсудного ОСОБА_5 фактично
взагалі не враховувались, оскільки з
постановами про призначення
судово-медичної та авто-технічної
експертиз та їх висновками був
ознайомлений після її проведення, коли
набув статусу підозрюваного, а й
допустив при цьому порушення вимог
кримінально-процесуального закону.

Так, у відповідності до ст. 273 КПК
України (1960 року), яка регламентує
порядок винесення ухвал в судовому
засіданні, ухвали про які йде мова у ч. 1
цієї статті, у тому числі ухвали
відводи і про призначення експертизи,
виносяться судом у нарадчій кімнаті і
викладаються у вигляді окремого
документа, який підписується всім
складом суду. При одноособовому
розгляді справи в зазначених у цій
статті випадках суддя виносить
постанови.

Разом з тим, як обґрунтовано
зазначається в апеляціях засудженого
та його захисників, відмовляючи в
задоволенні зазначених вище клопотань,
суд першої інстанції жодного разу не
видалявся до нарадчої кімнати і не
викладав свого рішення у вигляді
окремого документа (постанови), як це
передбачено законом.

Зазначені вище обставини дозволяють
зробити висновок не лише про неповноту
та однобічність судового слідства, а й
про істотні порушення судом першої
інстанції вимог
кримінально-процесуального закону, які
перешкодили суду повно та всебічно
розглянути справу та постановити
законний, обґрунтований і справедливий
вирок по справі, що, відповідно до вимог
ст. ст. 367, 370 КПК України (1960 року), є
підставою для скасування такого
вироку.

Що ж стосується доводів апеляцій про
наявність підстав для скасування
вироку та повернення справи прокурору
на додаткове розслідування, то колегія
суддів не може з ними погодитися,
оскільки неповнота та неправильність
досудового і судового слідства, на яку
звертають увагу апелянти може бути
усунута в судовому засіданні, шляхом
більш ретельного допиту підсудного,
потерпілого, свідків, виклику й допиту
нових свідків, проведення додаткових
чи повторних експертиз, витребування
документів, давання судових доручень у
порядку, передбаченому в ст. 3151 КПК
України (1960 року), вчинення інших
процесуальних дій, а також шляхом
поновлення порушених під час
розслідування справи процесуальних
прав учасників процесу, зокрема прав
підсудного ОСОБА_5

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.
374 КПК України (1960 року) про те, що
апеляційний суд скасовує вирок і
повертає справу на новий судовий
розгляд в суд першої інстанції, якщо
при розгляді справи в суді першої
інстанції були допущені такі істотні
порушення кримінально-процесуального
закону, які виключали можливість
постановлення вироку, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування вироку Дарницького
районного суду м. Києва від 26 вересня
2013 року відносно ОСОБА_5 та направлення
справи не на додаткове розслідування, а
для нового розгляду до суду, який
постановив вирок, але в іншому складі
суддів.

Під час нового розгляду справи, суду
першої інстанції необхідно вжити
заходів не лише для забезпечення
повного, всебічного та об'єктивного
дослідження зібраних по справі
доказів, а й для забезпечення їх
належної оцінки, яка повинна
ґрунтуватись на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, з метою
прийняття законного і обґрунтованого
рішення по справі, яке б відповідало
вимогам закону, у тому числі вимогам ст.
334 КПК України щодо змісту
мотивувальної частини вироку.

При цьому, приймаючи до уваги, що вирок
суду підлягає скасуванню у повному
обсязі, з направленням справи на новий
судовий розгляд, колегія суддів не має
правових підстав для того, щоб
вирішувати наперед питання про
доведеність чи недоведеність
пред'явленого ОСОБА_5 обвинувачення,
достовірність або недостовірність
доказів, переваги одних доказів над
іншими, застосування судом першої
інстанції того чи іншого кримінального
закону та покарання.

Проте, апеляційний суд звертає увагу
суду першої інстанції на необхідність
перевірки, під час нового розгляду
справи, всіх доводів, які наведені в
апеляціях засудженого та його
захисників, у тому числі щодо
розв'язання цивільного позову
потерпілого та вирішення питання про
речові докази.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 365, 366, 377 КПК України (1960 року) та п. 11
Перехідних положень КПК України,
колегія суддів Апеляційного суду м.
Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляції засудженого ОСОБА_5 та його
захисників - адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_4
задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року відносно
ОСОБА_5 скасувати, а справу повернути на
новий судовий розгляд до того ж суду в
іншому складі суддів.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у
виді підписки про невиїзд - залишити
без змін.

Судді: _____________ _____________
_____________

(Новов С.О.)
(МосьондзІ.А.) (Полтавцева Г.А.)

Справа № 11/796/2062/2013

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя Щасна
Т.В.

Доповідач - суддя Новов С.О.