У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого-судді

Міщенка
С.М.

суддів

Паневіна
В.О., Пошви Б.М.

прокурора
та захисника

Матюшевої
О.В. Колбешкіна С.М.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 16 січня 2007
року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок
Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2005 року та ухвалу
Апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2006 року.

Вироком
Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2005 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,

громадянина України, раніше не
судимого,

засуджено: - за ч. 2 ст. 222 КК України на 3 роки
позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 2
роки;

- за ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК
України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки, з конфіскацією ½ частини майна, яке є його власністю;

- за ч. 2 ст. 366 КК України на 3 роки позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 2
роки.

На підставі
ст. 70 КК України за сукупністю цих злочинів ОСОБА_1 призначено остаточне
покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки, з конфіскацією ½ частини майна, яке є його власністю.

Стягнуто із
ОСОБА_1 на користь Міністерства аграрної політики України (з урахуванням
відшкодованої суми) на відшкодування матеріальної шкоди 149000 грн.

Ухвалою
Апеляційного суду Миколаївської області від 8 листопада 2005 року вирок щодо
ОСОБА_1 залишено без зміни.

ОСОБА_1
визнано винним та засуджено за те, що будучи ІНФОРМАЦІЯ_3 і ІНФОРМАЦІЯ_4 ТОВ
“Саві”, він шляхом службового підроблення вчинив шахрайство з фінансовими
ресурсами, що завдало великої шкоди державі (Міністерству аграрної політики
України) в сумі 150000грн., із яких шляхом зловживання службовим становищем
заволодів державними грошовими коштами в сумі 148000 грн. за обставин,
викладених у вироку.

У
касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить вирок суду змінити, виключивши із
нього обвинувачення за ст. 191 ч. 5 КК України , а ухвалу апеляційного суду
скасувати, посилаючись на те, що бюджетні кошти передавалися ним ІНФОРМАЦІЯ_2
ТОВ “Саві” ОСОБА_2 на розвиток садівництва і сумнівів щодо законності та
цільового використання останнім отриманих коштів у нього не було. Він також
вважає, що вказану особу умисно не притягнуто до кримінальної відповідальності,
а його безпідставно визнано винним у заволодінні коштами ТОВ “Саві”, а не
держави.

Заслухавши доповідача, пояснення
захисника, який підтримав касаційну скаргу засудженого, прокурора, який вважав,
що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню.

Перевіркою матеріалів справи
встановлено, що ОСОБА_1 обгрунтовано визнано винним і засуджено за ч. 2 ст. 222
та ч. 2 ст. 366 КК України, оскільки будучи службовою особою, він шляхом
підроблення вчинив шахрайство з фінансовими ресурсами, яке завдало державі
великої матеріальної шкоди, що не оспорюється
засудженим у своїй касаційній скарзі.

Разом із тим, відповідно до
диспозиції ч. 1 ст. 222 КК України, відповідальність за шахрайство з
фінансовими ресурсами має наступати тільки у разі, коли відсутні ознаки злочину
проти власності.

Проте, незважаючи на вимоги
вказаного закону, ОСОБА_1 визнано винним не тільки у шахрайстві з фінансовими
ресурсами, що завдало великої матеріальної шкоди за ч. 2 ст. 222 КК України, а
й у заволодінні отриманих фінансових ресурсів шляхом зловживання своїм
службовим становищем за ч. 5 ст. 191 КК України.

Разом з тим, як вбачається із
матеріалів справи, даних про привласнення ОСОБА_1 шляхом зловживання своїм
службовим становищем грошей, отриманих внаслідок шахрайства з фінансовими
ресурсами, у матеріалах справи немає, а доводи засудженого про те, що усі отримані
гроші було викрадено іншою особою, органами досудового слідства та судом не
спростовані. Ці доводи засудженого залишилися і
поза увагою апеляційного
суду при розгляді апеляції.

Тому вирок суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_1 за ст. 191 ч. 5 КК
України підлягають скасуванню, а справа закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КК
України через неправильне застосування кримінального закону та істотне
порушення вимог кримінально-процесуального закону.

При цьому призначене ОСОБА_1
покарання за ч. 2 ст. 366 КК України підлягає пом'якшенню, а остаточне
покарання за сукупністю злочинів має бути визначене шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим, оскільки саме за таким принципом йому було
призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів.

Що ж стосується доводів засудженого
про необгрунтоване покладення на нього обов'язку по відшкодуванню заподіяної
злочином шкоди, то вони є безпідставними, оскільки суперечать зібраним у справі
доказам про заподіяння державі шкоди в сумі 150000 грн. внаслідок шахрайства з
фінансовими ресурсами саме ОСОБА_1, а не іншою особою, на яку він вказує у
касаційній скарзі. Тому суд обгрунтовано прийняв рішення про відшкодування
ОСОБА_1 заподіяної державі шкоди.

Питання про можливу причетність до
незаконних дій з отриманими фінансовими ресурсами іншої особи або осіб ОСОБА_1
вправі ставити перед органами досудового слідства самостійно, оскільки це не
впливає на правильність кваліфікації його дій за ч. 2
ст. 222 та ч. 2 ст. 366 КК України.

У разі, якщо буде встановлена
причетність до незаконних дій з отриманими внаслідок шахрайства з фінансовими
ресурсами грошей іншої особи або осіб, питання про спосіб відшкодування
заподіяної шкоди усіма винними особами може бути вирішено в установленому
законом порядку.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 394-396 КПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА :

касаційну скаргу засуджено ОСОБА_1
задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.
Миколаєва від 8 листопада 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської
області від 24 січня 2006 року щодо ОСОБА_1 в частині його засудження за ст.
191 ч. 5 КК України скасувати, а справу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України
закрити.

В решті ці судові рішення змінити,
за ч. 2 ст. 366 КК України призначити ОСОБА_1 покарання у виді 2 років 6
місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з
виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій
строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222 та ч. 2 ст. 366 КК України,
остаточно визначити ОСОБА_1 покарання у виді 3 років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 2
роки.

СУДДІ :

Міщенко
С.М. Паневін В.О. Пошва Б.М.