Дата документу Справа № 330/2223/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/926/15
Єдиний унікальний № 330/2223/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001104, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пологи Запорізької області, громадянина України, офіційно не працюючого, інваліда 3-ї групи, одруженого, який має на утриманні неповнолітнього сина, 1999 року народження, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 55 КК України (в ред. 1960 р.) не судимого;

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 1 рік.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь: ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 7 111 грн. 00 коп., моральної шкоди 100 000 грн. 00 коп., та ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. 00 коп.

Згідно вироку, 15.08.2014 року, приблизно о 13 год. 45 хв., ОСОБА_8 , керуючи автомобілем ЗАЗ-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Федотова Коса в смт. Кирилівка Якимівського району Запорізької області, з боку Степка в напрямку аквапарку, зі швидкістю близько 80-90 км/год., чим перевищив максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті. В цей час пішохід ОСОБА_10 перетинала проїзну частину вул. Федотова Коса зліва направо по ходу руху автомобіля ЗАЗ-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 . На шляху прямування ОСОБА_8 , виявивши небезпеку для руху, якою для нього явилася пішохід ОСОБА_10 , маючи технічну можливість уникнути наїзду, не знизив швидкості руху, в результаті чого біля бази відпочинку Меотіда здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці ДТП.

Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив п.п. 12.3, 12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Згідно з висновком судової медичної експертизи № 101 від 16.08.2014 року, причиною смерті ОСОБА_10 , явилась сочетана тупа травма голови, шиї, тулуба, правої верхньої та обох нижніх кінцівок, що ускладнилася розвитком шоку у ОСОБА_10 , кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було надано належної оцінки його показанням, які повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_7 про те, що він не мав можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 , оскільки побачив останню вже на середині проїжджої частини дороги, де вона зупинилась, а потім почала хаотично, несподівано для нього, швидко рухатися зліва направо, тому враховуючи момент виникнення небезпеки, він як водій не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, навіть застосувавши екстрене гальмування, бо відстань між його автомобілем та пішоходом, в цей момент, була незначною.

Крім того, судом безпідставно покладено в основу вироку в якості доказу його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, висновки автотехнічної експертизи № 90/14 від 16.09.2014 року, які є неналежними, оскільки експертом невірно встановлено швидкість його руху 60 км/г, хоча фактично він рухався зі швидкістю 50 км/г. Не вказано критерій, згідно до якого експерт дійшов висновку про те, що територія, на якій було скоєно правопорушення, відноситься до території населеного пункту, а також не встановлена швидкість пішохода, виходячи з його пояснень та потерпілого ОСОБА_7 , оскільки під час проведення слідчих експериментів не було зафіксовано, як переходила остання проїжджу частину дороги, та у зв`язку з цим момент виникнення для нього небезпеки.

Тому просить вирок суду першої інстанції стосовно нього скасувати, а кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 змінив свої апеляційні вимоги, свою вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав і просив призначити покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі, а також просив знизити визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, який просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі та знизити розмір відшкодування моральної шкоди; прокурора, та потерпілого, які вважали, що вирок необхідно залишити без змін; колегія суддів перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується сукупністю досліджених при судовому розгляді доказів, які згодом суд поклав в основу вироку, є законним та обґрунтованим.

Не дивлячись на зміну апеляційних вимог, колегія суддів перевірила доводи зазначені в ній і прийшла до висновку про їх безпідставність.

Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції дослідив:

- показання обвинуваченого, який поясняв, що 15.08.2014 року, приблизно о 14 год., керуючи автомобілем ЗАЗ-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Федотова Коса в смт. Кирилівка Якимівського району Запорізької області, з боку с. Степок в напрямку аквапарку, зі швидкістю близько 40 км/год. В цей час побачив як пішохід ОСОБА_10 перетинала проїзну частину вул. Федотова Коса зліва направо по ходу руху автомобіля під його керуванням, і вийшла на середину проїжджої частини де зупинилась, а він знизив швидкість до 20 км/год, і почав приймати вправо, але жінка несподівано продовжила перетинати проїжджу частину, а він навіть не встиг загальмувати та збив її, після чого викликав медиків та працівників міліції;

- показання потерпілого ОСОБА_7 про те, що 15.08.2014 року, приблизно о 13 год. 30 хв. він разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 приїхав зі смт. Кирілівка до бази відпочинку. Дружина вийшла з маршрутного автобусу, а він затримався щоб розрахуватися за проїзд. Потім побачив, що назустріч рухається автомобіль ЗАЗ-1102 синього кольору зі швидкістю 80-90 км/год. Дружина у цей час намагалася перетнути проїжджу частину, а водій не знизуючи скорості її збив. В подальшому по приїзду лікарів була констатована смерть його дружини.

Крім того, вина ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а саме: протоколом огляду місця події зі схемою та фото таблицею до нього від 15.08.2014 року з яких вбачається місце скоєння ДТП, розташування трупа та транспортних засобів, слідова картина, тощо (а.п. 9-15 т. 2); висновком експерта № 89/14 від 15.08.2014 року про технічний стан автомобіля ЗАЗ-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.п. 76-85 т.2); висновком експерта № 90/14 від 15.08.2014 року про невідповідність дій водія ОСОБА_8 під час скоєння ДТП вимогам п.п. 12.3, 12.4, 12.9 ПДР (а.п. 90-94 т. 2); висновком експерта № 101 від 23.09.2014 року про тілесні ушкодження і причину смерті потерпілої ОСОБА_10 , які знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП (а.п. 63-72 т.2).

Суд належним чином дослідив ці та інші докази у провадженні з точки зору їх належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності та виключають сумніви у причетності ОСОБА_8 до скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому суд правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було надано належної оцінки його показанням, які узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_7 про те, що він не мав можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 , оскільки побачив останню вже на середині проїжджої частини дороги, де вона зупинилась, а потім почала хаотично, несподівано для нього, швидко рухатися зліва направо, і тому враховуючи момент виникнення небезпеки, він як водій не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, навіть застосувавши екстрене гальмування, бо відстань між його автомобілем та пішоходом, в цей момент була незначною, безпідставні, оскільки його показання у сукупності з показаннями потерпілого та іншими даними послугували вихідними даними для судового експерта - автотехніка, а у подальшому і для висновку суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 .

Безпідставні доводи апеляційної скарги і про те, що судом покладено в основу вироку в якості доказу його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, висновки автотехнічної експертизи № 90/14 від 16.09.2014 року, які є неналежними, з огляду на невірно встановлену експертом швидкість його руху 60 км/г, хоча фактично він рухався зі швидкістю 50 км/г., а також не встановлення швидкості пішохода, виходячи з його пояснень та потерпілого ОСОБА_7 , під час проведення слідчих експериментів де не було зафіксовано, як переходила остання проїжджу частину дороги, та у зв`язку з цим момент виникнення для нього небезпеки, оскільки експерт - автотехнік керувався сукупністю наданих йому даних, які включали в себе також і покази обвинуваченого про швидкість руху. При цьому експерт взяв до уваги зазначену обвинуваченим швидкість руху у 40 км/г, що є навіть меншою ніж зазначає обвинувачений, і на підставі наукових розрахунків прийшов до остаточного висновку, у тому числі і про швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , а швидкість пішохода, і те як остання переходила проїжджу частину дороги не можуть слугувати підставами для невиконання водіями п. 12.3 Правил дорожнього руху, згідно до яких у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Що стосується встановлення критерію, згідно до якого експерт дійшов висновку про те, що територія, на якій було скоєно правопорушення, відноситься до території населеного пункту, то такі дані надаються експерту, який межі територій населеного пункту де відбулася дорожньо - транспортна пригода самостійно не встановлює.

Отже доводи апеляційної скарги про відсутність винуватості обвинуваченого не вмотивовані, і є такими, що спростовуються дослідженими під час судового розгляду вищенаведеними доказами.

Порушень ст. ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Дії ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 286 КК України, правильно кваліфіковані судом, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, однак характеризується необережною формою вини, його наслідки у вигляді смерті потерпілої, дані про особу обвинуваченого, згідно до яких він раніше не судимий в силу ст. 55 КК України (в ред. 1960 року), має постійне місце проживання, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, є інвалідом 3 групи, на диспансерному обліку в спеціальних медичних лікувальних закладах не перебуває, матеріальну та моральну шкоду, заподіяну в результаті вчиненого ним кримінального правопорушення не відшкодував, його відношення до скоєного, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та прийшов до обґрунтованого висновку про призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфікуються його діяння, а також додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Врахувавши приведені обставини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до обґрунтованого висновку про призначення саме такого виду та розміру покарання, яке є мінімальним, належним чином мотивувавши свій висновок у цій частині.

Отже, колегія суддів вважає, що призначене покарання судом першої інстанції за скоєння кримінального правопорушення, не суперечить вимогам кримінального законодавства, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження скоєння ним нових злочинів.

Обставини, на які посилається обвинувачений, як на підстави про призначення йому більш м`якого покарання, а саме: про свою інвалідність та стан здоров`я, постійне місце проживання, утримання неповнолітньої дитини, вже були враховані судом при призначенні покарання, і не є такими, що можуть вплинути на остаточний висновок про обраний вид і розмір призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди потерпілим, суд навів підстави, у тому числі із посиланням на п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, вказавши при цьому, що така шкода, спричинена потерпілим, пов`язана з несподіваною смертю близької людини, матері та дружини, яка загинула у досить молодому віці і така втрата для потерпілих, як для близьких родичів, є непоправною, її загибель істотно змінила життєвий уклад потерпілих та ці зміни є такими, що не можуть бути відновленими, та належним чином обґрунтував своє рішення про стягнення саме такої суми, яка на думку колегії суддів є розумною та справедливою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає вирок районного суду законним, обґрунтованим та належним чином мотивованим, а тому оскільки, згідно з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, інших підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4