АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/183/15 Справа № 183/1478/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченого- ОСОБА_6
захисника- адвоката ОСОБА_7
потерпілих- ОСОБА_8 та ОСОБА_9
представника потерпілих та цивільних позивачів- адвоката ОСОБА_10
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м.Дніпропетровська,-
В С Т А Н О В И Л А:
В запереченні на апеляційну скаргу захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 /а.с.70-72 т.2/ представник потерпілих, цивільних позивачів, адвокат ОСОБА_10 просить вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року залишити без змін, а апеляційні вимоги апелянта без задоволення, оскільки на його думку вищевказане рішення суду є законним та обґрунтованим. Судом при розгляді справи були оцінені всі докази, які маються в матеріалах кримінального провадження. Стосовно цивільних позовів, то на думку представника потерпілих, суд правильно дійшов висновку щодо стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_8 матеріальної та моральної шкоди, які були заподіяні внаслідок ДТП.
В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник- адвокат ОСОБА_7 підтримали апеляцію у повному обсязі, при цьому захисник звернув увагу на той факт, що довідка потерпілого ОСОБА_9 , в якій ідеться про інвалідність на час розгляду справи в суді не є дійсною.
Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх представник- адвокат ОСОБА_10 прохали в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - відмовити, залишивши вирок суду першої інстанції без змін, виходячи в тому числі з принципу справедливості, оскільки обвинувачений позбавив життя одного потерпілого і зробив інвалідом іншого.
Представник третьої особи у своїх письмових поясненнях, направлених до апеляційної інстанції посилається на порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального та цивільно-процесуального законодавства, а саме вимог ч.5 ст.128 КПК України, ч.1 ст.120 ЦПК України та ч.2 ст.127 ЦПК України, вказуючи на те, що ПАТ «Страхова Компанія «Провідна» взагалі не отримувала від суду першої інстанції копії позовних заяв та доданих до неї документів, що суперечить вимогам ст.15 ЦК України, відповідно до змісту якої кожна особа має право на захист свого інтересу.
При цьому представник звертає увагу на те, що до теперішнього часу заява про виплату страхового відшкодування та документи, які є необхідними для з`ясування наявності підстав для виплати страхового відшкодування від родичів ОСОБА_12 не надані.
Прокурор, яка приймала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції прохала залишити вирок суду першої інстанції без змін, як законний та обґрунтований, а апеляцію захисника обвинуваченого без задоволення.
Стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 винесено обвинувальний вирок за те, що він, 21 грудня 2012 року, близько 16 години 25 хвилини, керуючи автомобілем «Mitsubishi Colt» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по під`їзній автодорозі зі сторони м.Новомосковська Дніпропетровської області в напрямку м.Дніпропетровська та при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого на автобусній зупинці «Одеська», несвоєчасно вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля, внаслідок чого не зміг вчасно загальмувати та здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які переходили проїзну частину дороги по пішохідному переходу з права на ліво відносно автомобіля. Таким чином своїми діями обвинувачений ОСОБА_6 порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України, відповідно якого «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби- зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», що знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а потерпілому ОСОБА_12 - тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до настання смерті останнього. При цьому, технічна можливість запобігти даній дорожньо-транспортній події для водія ОСОБА_6 обумовлювалась дотримання вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України та для нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши доводи апеляції, заперечення та матеріали справи колегія суддів приходить до наступного.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_6 у скоєнні злочину, за який він засуджений, за обставин, встановлених судом, є правильним, оскільки відповідає фактичним обставинам по справі, обґрунтований сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені у вироку. Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України- порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілого, а також спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, обрана міра покарання у виді 3 років (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки та підстави звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку з амністією на підставі ст.1 п.в) Закону України «Про амністію у 2014 році» № 1185-VII від 08 квітня 2014 року учасниками судового провадження не оскаржуються, тому, відповідно до вимог ст.404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються, оскільки прийняте рішення у вказаній частині є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Разом з тим, стосовно апеляційних вимог сторони захисту про зменшення сум, які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Так відповідно до вимог п.3) ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в тому числі вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Як витікає з положень ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.
Крім того, згідно з положеннями ч.1 ст.358 КПК України протоколи слідчих дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а суд, відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Вказані норми кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження судом першої інстанції були порушені.
Так, не дивлячись на наявність у матеріалах кримінального провадження позовних заяв потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та доданих до них документів на підтвердження позовних вимог /а.с.12-36 т.1/, суд першої інстанції, встановивши в судовому засіданні 02 квітня 2014 року /а.с.4 т.2/ відповідно до вимог ст.349 КПК України, об`єм та порядок дослідження доказів, в подальших судових засіданнях змінивши останній /а.с.20 т.2/, наявні у справі письмові докази в частині цивільних позовів, заявлених потерпілими, не дивлячись на встановлений раніше порядок, безпосередньо в судовому засіданні не оголосив, таким чином безпосередньо не дослідив, тим самим залишивши недослідженими обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення в частині цивільного позову, допустивши неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі вказаних вище загальних засад кримінального провадження.
Також, згідно з вимогами ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до вимог абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються як підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.
Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінально-процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
В даному випадку суд першої інстанції, не дотримавшись вказаних вище вимог кримінального процесуального закону, не дослідивши докази на підтвердження обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи в частині цивільного позову, не навівши обґрунтовані мотиви прийнятого рішення, не пославшись на матеріальний закон, на підставі якого він дійшов такого висновку, стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначені у вироку суми.
Таким чином, за наведених вище обставин, висновок суду стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову є передчасним, зробленим без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим.
Враховуючи наведене вище, а також те, що суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази, які не досліджувалися судом першої інстанції лише за клопотанням учасників судового провадження, жодна зі сторін в суді апеляційної інстанції клопотання про дослідження обставин та доказів в частині цивільного позову не заявила, не ставив питання про це і захисник обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі, відповідно ж до п.19) ч.1 ст.7 КПК України, ч.1, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, колегія суддів в даному випадку позбавлена можливості винесення кінцевого рішення по справі в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить дослідження обставини, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції- без клопотання учасників судового провадження, оскільки останнє покладено кримінальним процесуальним законом саме на суд першої інстанції, який цих вимог не дотримався, з другого боку в перелік підстав, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотні порушення кримінального процесуального закону передбачені п.3) ч.1 ст.91 КПК України, ст.129 КПК України, ч.1 ст.358 КПК України, абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, виходячи з наведених вище загальних засад кримінального провадження, а також з вимог п.15), п.16) ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , третя особа- Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства у той же суд першої інстанції в іншому складі, а апеляція захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - частковому задоволенню.
При новому розгляді суду першої інстанції, з дотриманням вимог діючого законодавства слід дослідити у повному обсязі докази, які стосуються цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з урахуванням всіх обставин, з дотримання прав учасників судового провадження ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення по справі в частині цивільних позовів, заявлених потерпілими.
На підставі вище викладеного, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, п.6) ч.1 ст.407 КПК України, ст.409 КПК України-ч.1 ст.412 КПК України, ч.6 ст.9 КПК України, п.15), п.16) ст.7 КПК України, ст.22 КПК України, ст.23 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Вирок Новомосковського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - скасувати, з призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства у тому ж суді першої інстанції в іншому складі.
В решті вирок Новомосковського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.
Апеляцію захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4