Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Літвінова Є.В.,

суддів Тельнікової
І.Г., Франтовської Т.І.,

за участю прокурора Щербака А.М.

розглянула у судовому засіданні у м.
Києві 27 листопада 2014 року кримінальну
справу за касаційними скаргами
засудженого ОСОБА_1 та потерпілої
ОСОБА_2 на вирок Рівненського районного
суду Рівненської області від 18 лютого
2014 року та ухвалу Апеляційного суду
Рівненської області від 5 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Рівненського районного суду
Рівненської області від 18 лютого 2014
року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянин України, в силу ст. 89 КК

України такий, що не має судимості,

засуджений за:

- ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки обмеження
волі;

- ч. 1 ст. 187 КК України на 4 роки
позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 289 КК України на 6 років
позбавлення волі без конфіскації
майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим ОСОБА_1 остаточно
визначено покарання 6 років
позбавлення волі без конфіскації
майна.

Зараховано засудженому в строк
відбування покарання утримання під
вартою з 11 березня 2008 року по 3
листопада 2008 року та з 14 березня 2011 року
по 10 червня 2011 року.

Стягнуто із засудженого на користь
ОСОБА_2 2780 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди та 17000 грн.
відшкодування моральної шкоди.

Вирішені питання про речові докази у
справі.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської
області від 5 серпня 2014 року вирок в
частині вирішення цивільного позову
скасовано та повернуто справу в цій
частині на новий судовий розгляд в
порядку цивільного судочинства.

Змінено цей вирок в частині обчислення
строку відбування покарання,
зараховано засудженому в строк
відбування покарання утримання під
вартою з 12 березня 2008 року по 3
листопада 2008 року та з 14 березня 2011 року
по 10 червня 2011 року

В решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним
у тому, що він приблизно о 13 год. 50 хв.
18.02.2008 року, перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, знаходячись по
вул. Центральній в с. Застав'я
Рівненського району Рівненської
області, здійснив напад, поєднаний із
насильством, небезпечним для життя чи
здоров'я ОСОБА_2, яке виразилося в
навмисному здавлювані руками шиї
потерпілої, заподіянні їй удару
сокирою та декількох ударів руками по
голові, внаслідок чого ОСОБА_2
заподіяні легкі тілесні ушкодження, та
заволодів належним їй майном на
загальну суму 510,27 грн. та паспортом
громадянина України.

Крім того, 21.05.2009 року приблизно о 18 год.
00 хв. ОСОБА_1, перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, знаходячись по
АДРЕСА_1, з метою тимчасового
використання для проїзду до іншого
населеного пункту, повторно, незаконно
заволодів транспортним засобом -
автомобілем "ВАЗд. н. з. НОМЕР_1, який
належав ОСОБА_3, вартістю 16146,48 грн.

21.05.2009 року, приблизно о 19 год. 00 хв.
ОСОБА_1, перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, шляхом
вільного доступу, з салону автомобіля
НОМЕР_1, повторно, таємно викрав
мобільний телефон марки "Самсунг Е-210",
який належав ОСОБА_3

Як убачається з касаційної скарги
засуджений не погоджується з
кваліфікацією його дій та вказує на
суворість призначеного покарання.
Зазначає, що зібраними у справі
доказами не підтверджується
кваліфікація інкримінованих дій,
потерпілу ОСОБА_2 сокирою не бив,
автомобіль ОСОБА_3 надав йому
добровільно щоб з'їздити за спиртним.
Телефон із салону автомобіля він
забрав, щоб потім повернути
потерпілому. Вказує, що ОСОБА_3 заяви
про викрадення автомобіля не писав, а
тому справа за цим обвинуваченням
незаконна.

В надісланих запереченнях потерпіла
просить відхилити касаційну скаргу
засудженого.

За змістом касаційної скарги
потерпілої, вона не погоджується із
судовими рішеннями, вказує на
незаконну перекваліфікацією дій
винного та, як наслідок,
невідповідність призначеного
покарання ступеню тяжкості вчиненого
злочину та особі засудженого.
Наголошує, що на момент вчинення розбою
щодо неї, судимість ОСОБА_1 погашена не
була, а тому дії винного слід було
кваліфікувати за ч. 2 ст. 187 КК України.
Вважає, що судами порушено вимоги ст.
ст. 88-89 КК України при застосуванні
порядку і строків погашення судимості.
Вказує, що засуджений вину не визнав,
постійно змінював показання, заподіяну
шкоду не відшкодував. Зазначає про
неправильне вирішення цивільного
позову.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який частково підтримав
касаційну скаргу потерпілої і просив
направити справу на новий апеляційний
розгляд та заперечував проти
задоволення скарги засудженого,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційних скарг
колегія суддів вважає, що вони
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України,
підставою для скасування вироку,
ухвали чи постанови, є істотне
порушення вимог
кримінально-процесуального закону.

Згідно з вимогами статей 362 і 365 КПК
України суд апеляційної інстанції
зобов'язаний перевірити всі доводи
апеляції, в тому числі, при
необхідності, і шляхом проведення
судового слідства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 377 КПК
України при залишенні апеляції без
задоволення в ухвалі апеляційного суду
мають бути зазначені підстави, через
які апеляцію визнано необґрунтованою.
В ухвалі слід проаналізувати всі
наведені в апеляції доводи, зіставити
їх з наявними у справі доказами, дати на
кожен із них вичерпну відповідь.

Як вбачається з ухвали суду
апеляційної інстанції, ці вимоги
кримінально-процесуального закону
належним чином не виконані.

Перевіркою матеріалів справи
встановлено, що вироком Рівненського
районного суду Рівненської області від
6 березня 2003 року ОСОБА_1 засуджено за ч.
1 ст. 187 КК України на 3 роки позбавлення
волі.

На підставі ст. 75 КК України
засудженого звільнено від відбування
призначеного покарання з
випробуванням, встановлено іспитовий
строк 2 роки та покладено обов'язки,
передбачені ст. 76 КК України.

Постановою Рівненського районного
суду Рівненської області від 6 квітня
2004 року звільнення від відбування
покарання з випробуванням скасовано,
ОСОБА_1 направлено для відбування
призначеного вироком Рівненського
районного суду Рівненської області від
6 березня 2003 року покарання на строк 3
роки.

Постановою Полтавського районного
суду Полтавської області від 5 грудня
2005 року невідбуту частину покарання 1
рік 5 місяців 1 день ОСОБА_1 замінено на
виправні роботи з відрахуванням із
заробітної плати 20% на користь держави.

Вироком Рівненського районного суду
Рівненської області від 6 листопада 2006
року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК
України на 1 місяць арешту.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України до
призначеного покарання за цим вироком
частково приєднано невідбуте
покарання за вироком Рівненського
районного суду Рівненської області від
6 березня 2003 року та остаточно ОСОБА_1
визначено покарання 2 місяці арешту.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 89 КК України,
такими, що не мають судимості,
визнаються особи, засуджені до
позбавлення волі за тяжкий злочин, якщо
вони протягом шести років з дня
відбуття покарання (основного та
додаткового) не вчинять нового злочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КПК України, якщо
невідбуту частину покарання було
замінено більш м'яким покаранням, то
строк погашення судимості
обчислюється з дня відбуття більш
м'якого покарання (основного та
додаткового).

Тобто злочин, за який ОСОБА_1 засуджений
вироком від 6 березня 2003 року є тяжким, 6
років з дня відбуття призначеного
покарання не пройшло, а тому судимість
на момент вчинення злочину щодо ОСОБА_2
не погашена, як про це обґрунтовано
зазначено у касаційній скарзі
потерпілої.

На вказані вимоги закону місцевий суд
увагу не звернув, дійшов передчасного
висновку про необхідність
перекваліфікації дій винного з ч. 2 на ч.
1 ст. 187 КК України.

Із матеріалів справи вбачається, що, не
погоджуючись з вироком місцевого суду,
в апеляції потерпіла ОСОБА_2 просила
вирок скасувати та постановити новий
вирок, посилались на неправильну
перекваліфікацію дій винного з ч. 2 на ч.
1 ст. 187 КК України, невідповідність
призначеного покарання ступеню
тяжкості вчинених злочинів та особі
засудженого, внаслідок м'якості. На
обґрунтування своїх вимог
наголошувала, що судимість ОСОБА_1 за
вироком від 6 березня 2003 року, яким
останнього засуджено за ч. 1 ст. 187 КК
України не погашена, а тому суд
незаконно виключив кваліфікуючу
ознаку вчинення злочину особою, яка
раніше вчинила розбій та безпідставно
перекваліфікував дії винного.

Разом з тим, колегія суддів
апеляційного суду, не погодившись із
апеляцією потерпілої, її ретельно не
перевірила, доводи не проаналізувала,
вичерпних відповідей апелянту в ухвалі
не надала, а лише в загальних фразах
вказала, що погоджується з рішенням
суду першої інстанції, обмежилась
даними, які наведені у вироку суду
першої інстанції.

Вказані порушення вимог КПК України
слід визнати істотними та такими, що
перешкодили суду повно і всебічно
розглянути справу, постановити
законне, обґрунтоване і справедливе
судове рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що ухвала апеляційного суду
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий апеляційний
розгляд.

При новому апеляційному розгляді
справи, суд апеляційної інстанції
повинен врахувати наведене, ретельно
перевірити й інші доводи касаційних
скарг потерпілої та засудженого, в тому
числі і щодо незаконності засудження
за ч. 2 ст. 289 КК України, надати належну
оцінку зібраним у справі доказам та
висновкам суду першої інстанції, і з
урахуванням доводів касаційних скарг,
в залежності від встановленого,
постановити законне та обґрунтоване
рішення з викладенням в ньому
ґрунтовних мотивів його прийняття.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 394-396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15
розділу XI «Перехідні положення»
Кримінального процесуального кодексу
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та
потерпілої ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської
області від 5 серпня 2014 року щодо ОСОБА_1
скасувати, а справу направити на новий
апеляційний розгляд.

Судді:

Є.В.Літвінов І.Г.Тельнікова
Т.І.Франтовська