АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: №11-кп/790/846/15 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Справа: №636/2368/13-к
Категорія: ч. 2 ст. 286, ч.1 ст. 135, ч.1 ст. 383 КК
Іменем України
26 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10
цивільного позивача - ОСОБА_11
розглянула у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 14 листопада 2014 року, у відповідності з яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопокровка Чугуївського району Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не судимого в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджено: - за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;
- за ч. 1 ст. 135 КК України до 2 років позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 383 КК України до 1 року позбавлення волі.
Згідно ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складення призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_7 покарання 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Позовні вимоги ОСОБА_10 , ОСОБА_12 задоволено в повному обсязі, ОСОБА_9 частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 :
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що 06 квітня 2013 року, близько 19 години 30 хвилин він, керуючи автомобілем «Форд-Сієрра», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Карла Маркса у смт. Нова Покровка Чугуївського району Харківської області зі сторони вул. Островського у напрямку вул. Леніна зі швидкістю близько 90 км/год, в порушення вимог п.п. 1.5, 2.9 (а), 12.3, 12.4 ПДР України, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, біля буд. №68, при виникненні для нього небезпеки у вигляді пішохода ОСОБА_14 , який рухався по проїжджій частині в попутному напрямку і якого він об`єктивно міг виявити завчасно, не здійснив своєчасних дій екстреного гальмування і допустив на нього наїзд, внаслідок чого ОСОБА_14 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №116-Чт/12 від 12.05.2013 року, були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя: черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів м`яких покровів голови з внутрішньої поверхні, переломи кісток основи черепу, субарахноідальні крововиливи на тім`яних долях, мозжечку, базальних долях головного мозку; переломи зліва 2-9 ребер, справа 2-11 ребер, розрив тканини правої легені, двосторонній гематорокс, розриви печінки, гемоперітоніт; садни на правій нижній і лівій верхній кінцівках, синець лівої гомілки, рвано-забита рана лівої гомілки, осколковий перелом лівої великогомілкової кістки в середній третині та поперечний перелом лівої малогомілкової кістки. Причиною смерті ОСОБА_14 на місті пригоди є черепно-мозкова травма, яка спричинила порушення мозкового кровообігу, внаслідок поєднаної тупої травми тіла.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм автомобіля «Форд-Сієра» ОСОБА_7 знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.
Після скоєння дорожньо-транспортної події водій ОСОБА_7 , грубо порушивши вимоги п. 2.10 Правил дорожнього руху України, розуміючи, що своїми діями поставив потерпілого в небезпечне для життя положення, маючи правовий обов`язок і реальну можливість надати потерпілому допомогу і доставити його в лікувальну установу, мір до надання ОСОБА_14 необхідної допомоги не прийняв і свідомо залишивши останнього без допомоги, втік з місця пригоди.
З метою приховання даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_7 06 квітня 2013 року звернувся з заявою до Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області з завідомо неправдивим повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, а саме - що нібито, 06 квітня 2013 року, близько 19 години 00 хвилин, на перехресті вул. Карла Маркса з залізничним полотном у смт. Новопокровка Чугуївського району Харківської області невідома особа заволоділа його автомобілем «Форд-Сієрра», р.н. НОМЕР_1 , коли він вийшов з нього.
Дана подія була зареєстрована в журналі єдиного обліку Чугуївського РВ. Пізніше ОСОБА_7 зізнався, що дав завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення з метою уникнути відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі з доповненням обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок змінити, виключивши посилання на перебування його у стані алкогольного сп`яніння, порушення швидкісного режиму, проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за рахунок потерпілого, відмовити у їх довічному утриманні та зменшити суму відшкодування моральної шкоди усім потерпілим у два рази, призначити йому менш суворе покарання, ніж суд першої інстанції та застосувати Закон України «Про амністію у 2014 році», посилаючись на недоведеність вищевказаних обставин та наявність вини самого потерпілого у ДТП. Також звертає увагу на наявність у нього на утриманні малолітньої дитини, 2007 року народження, матері-пенсіонерки, яка хворіє на цукровий діабет і батька, та просить врахувати відшкодування потерпілим матеріальної шкоди, його каяття у скоєному, повне визнання ним своєї вини.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості злочину в силу його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України 2 роки позбавлення волі, ч. 1 ст. 383 КК України 1 рік позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, посилаючись на те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, вчинений ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною, і відноситься до категорії тяжких злочинів.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора і обвинуваченого потерпіла ОСОБА_9 просить призначити ОСОБА_7 покарання, запропоноване прокурором у кримінальному провадженні та залишити в силі вирок в частині визначеної суми моральної шкоди та врахувати документи, які підтверджують її вимоги щодо стягнення відшкодування матеріальної шкоди.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора і обвинуваченого потерпілий ОСОБА_10 підтримує вищевикладені заперечення потерпілої і звертається з аналогічною просьбою, що і потерпіла.
У заяві цивільний позивач ОСОБА_11 підтримує потерпілих та прокурора з приводу необхідності призначення обвинуваченому більшого покарання, та просить залишити без змін вирок в частині задоволення її цивільного позову.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого і захисника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 , прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, потерпілих, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і частково підтримали апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
На підтвердження факту знаходження ОСОБА_7 під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння суд послався на таке.
Згідно з висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 06 квітня 2013 року ОСОБА_7 перебував у стані сп`яніння легкого ступеню.
Обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що після ДТП ще проїхав певну відстань до перехрестя з вул. Леніна де зупинився. Зрозумівши, що збив людину, залишивши свій автомобіль повернувся на це місце і побачив чоловіка, що лежав на дорозі, якого він перевернув той хрипів і нічого не розумів. Також поруч він побачив іншого чоловіка, який сказав, що викликав швидку медичну допомогу та міліцію. Також він побачив двох дівчат, що стояли біля дороги. Після події ДТП вживав пиво.
Свідок ОСОБА_15 в суді пояснив, що бачив, як легковим автомобілем був збитий пішохід, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, а автомобіль з місця пригоди уїхав. Потім бачив, як до пішохода, що лежав на дорозі, зі сторони куди уїхав цей автомобіль, підійшов чоловік, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, це було помітно з його розмови та червоного обличчя і перевернувши пішохода на спину сказав, що постраждалий живий. Потім підійшли дві дівчини, з якими чоловік пішов з місця пригоди в сторону вулиці Леніна.
Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що, він, як працівник міліції, перебуваючи на чергуванні прийняв заяву ОСОБА_7 щодо вчинення злочину угону належного останньому автотранспортному засобу автомобіля «Форд-Сієра» р.н. НОМЕР_1 . Після виявлення автомобіля ОСОБА_7 зізнався, що він збив людину і не зупиняючись, поїхав далі, залишивши автомобіль на відстані від місця ДТП. Потім повернувся на це місце, оглянув людину, яку збив і залишивши її, вирішив заявити до правоохоронних органів про те, що його автомобіль було угнано з метою приховування вчиненого ним злочину.
З наведених пояснень свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , з урахуванням зазначених вище пояснень ОСОБА_7 вбачається, що саме останній був тим чоловіком, який підходив до постраждалого, перебуваючи при цьому у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується наведеним вище висновком, який є належним доказом перебування особи у стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди, що не виключає вживання водієм ОСОБА_7 пива і після ДТП.
При цьому суд дійшов висновку, що обвинувачений покинув місце ДТП і звернувся до правоохоронних органів за завідомо неправдивим повідомленням про вчинення злочину щодо нього угону автомобіля, а тому суд не мав підстав вважати не дотриманими вимоги відповідної Інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС та МОЗ України № 400/666 від 09.09.09р., щодо забезпечення достовірності результатів огляду ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння.
При наявності таких даних, суд критично поставився до показань свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про те, що під час ДТП він знаходився у тверезому стані.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 285 КК України ОСОБА_19 вчинено у стані алкогольного сп`яніння, то правильним є і висновок суду щодо неможливості задоволення клопотання обвинуваченого про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки це суперечить п. «є» ст. 8 цього Закону.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності доказів порушенням ним ПДР - перевищення ним швидкісного режиму є безпідставними, оскільки, як вбачається з висновків судової автотехнічної експертизи № 209/13 від 19.04.2013 року, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода вчасним гальмуванням (згідно з вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України), рухаючись навіть з найбільш допустимою для руху в населених пунктах 60 км/год. Тобто на момент ДТП водій ОСОБА_7 рухався зі швидкістю, яка перевищувала максимально допустиму швидкість для руху в населених пунктах.
Приймаючи рішення за цивільними позовами ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 щодо відшкодування шкоди суд першої інстанції послався на таке.
Згідно з положеннями ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними діями немайновим правам та майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її завдала.
Відповідно до ст.1187 ЦК України, п.6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.13 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пункт 16 згаданої вище Постанови передбачає, що у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.
З огляду на те, що стороною захисту не представлені докази виконання вимог пункту 33.1.4 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо інформування страховика про дорожньо- транспортну пригоду, звернення потерпілих та цивільного позивача з позовними заявами безпосередньо до заподіювана шкоди - ОСОБА_7 є обґрунтованим, оскільки, з огляду на вищевказані положення ЦК України та Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справі, саме ця особа є належним відповідачем незважаючи на те, що відповідальність ОСОБА_7 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована відповідно до законодавства.
Положеннями ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується, зокрема дружині, дітям, батькам померлого.
Також ст. 1200 ЦК України передбачено відшкодування, у разі смерті потерпілого, шкоди непрацездатним особам, які перебували на його утриманні чи мали право на це, а також дитині потерпілого, яка народилася після його смерті протягом визначеного даною нормою строку. Розмір такого відшкодування визначається виходячи із середньомісячного заробітку потерпілого.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Оскільки в діях ОСОБА_7 є невідповідності вимогам пунктів 12.3, 12.4 ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з подією, що відбулася, а також виходячи з недоведеності стороною захисту завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, зважаючи на вимоги ч.3 ст. 1193 ЦК України щодо неврахування вини потерпілого при відшкодуванні шкоди, завданої смертю годувальника і витрат на поховання, суд, виходячи з наслідків скоєного ОСОБА_7 злочину, глибини душевних страждань потерпілих і цивільного позивача, викликаних смертю їх сина та чоловіка, приймаючи до уваги вимоги розумності і справедливості, вважав доведеними та обґрунтованими вимоги потерпілих та цивільного позивача в частині відшкодування моральної шкоди та шкоди, завданої смертю потерпілого.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, щоне суперечать законодавству.
Отже, в частині відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_20 суд, виходячи з положень ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», а також ст.1201 ЦК України, вважав необхідним стягнути на користь потерпілої доведені належними доказами витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, даних у п. 24 постанови №6 від 27.03.92р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Оскільки, відповідно до п.37 ст.291.7, ст. 296.10 Податкового кодексу України платники єдиного податку не застосовують реєстратори розрахункових операцій, суд, виходячи з положень статей 11, 57-60 ЦПК України, що не суперечить статті 128 КПК України, зважаючи, що стороною захисту не доведено перевищення потерпілою ОСОБА_20 граничної вартості стандартного пам`ятника і огорожі в даній місцевості, вважав належними доказами, надані ФОП ОСОБА_21 , яка є платником єдиного податку, відомості щодо оплати виготовлення пам`ятника у сумі 8100грн. (т.2 суд.пров. а.84), на ритуальні послуги у сумі 1850грн. (т.2 суд.пров.а.97).
З огляду на те, що позивачем не представлено доказів перебування ФОП ОСОБА_22 , ЧП «КИТ» на єдиній системі оподаткування, обліку та звітності суд не приймав як належні та допустимі доказі оплати за поминальний обід та копання могили відповідно довідку ФОП ОСОБА_22 від 09.04.13р. (т.2 суд.пров.а.98), накладні ЧП «КИТ» (т.2 суд.пров. а.99, 100), показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , розписку (т.2 суд.пров. а. 106).
Вимоги потерпілої ОСОБА_9 щодо стягнення в рахунок відшкодування завданої шкоди вартості 20кв.м. тротуарної плитки «Паркет», бордюру БР 0,5 сірого у кількості 80шт. на загальну суму 2240 грн. згідно видаткової накладної та квитанції до прибуткового касового ордеру №595 (т.2 суд.пров. а. 105) не можуть бути задоволені судом у зв`язку з недоведеністю належними доказами їх використання саме для облаштування місця поховання.
Інші вимоги потерпілої ОСОБА_9 матеріального характеру належними доказами не підтверджені, а тому не можуть бути задоволені судом.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог ОСОБА_9 матеріального характеру, у зв`язку з чим вважав обґрунтованим в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином стягнення на її користь з обвинуваченого 9950грн.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди грошових сум у розмірах зазначених і обґрунтованих у вироку, а також грошових сум на користь кожного з потерпілих на підставі ст.1200 ЦК України.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого щодо суворості призначеного судом покарання та прокурора щодо м`якості цього покарання є безпідставними, оскільки покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного в силу ст.. 89 КК України є особою, що не має судимості, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, у лікаря нарколога перебуває з 2006 року, має малолітню дитину. До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд відніс добровільне часткове відшкодування завданої шкоди та грубу необережність потерпілого під час ДТП. До обставин, що обтяжують покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_7 та попередження скоєння ним нових злочинів не можливо без ізоляції від суспільства, застосувавши при призначенні йому покарання за сукупністю злочинів принципу часткового складання покарань, призначених за окремі злочини, а доводи апеляційних скарг апелянтів правильності цього висновку не спростовують.
Таким чином апеляційні скарги обвинуваченого і прокурора у кримінальному провадженні колегія суддів залишає без задоволення.
Беручи до уваги викладене, керуючись ст. ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 14 листопада 2014 року у відношенні ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Головуючий

Судді: