В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0005219, за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року, відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням за ч. 2 ст. 185 КК України КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі старший прокурор прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_5 просить вирок суду в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язок періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти ці органи про зміну місця проживання.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначеного покарання за даним вироком та за вироками Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року, ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язок періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти ці органи про зміну місця проживання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі старший прокурор прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_5 , не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає вирок суду незаконним з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

Так, зазначає, що при ухваленні вироку, суд не дотримався вимог Постанови пленуму ВСУ № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" та не вмотивував підстави прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, суд не дав повної оцінки даним про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів та неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням, що свідчить про те, що ОСОБА_6 належних висновків не зробив та не бажає стати на шлях виправлення.

Також зазначає, що судом не враховано, що до ухвалення вироку у справі ОСОБА_6 матеріальну шкоду, спричинену потерпілій ОСОБА_7 у розмірі 20000 грн., не відшкодував.

За таких обставин, апелянт вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не сприятиме його виправленню і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних порушень.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
На початку 2014 року, більш точної дати під час проведення досудового слідства не встановлено, ОСОБА_6 , повторно, знаходячись в гостях у ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , із корисливих мотивів, реалізуючи виниклий умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, таємно викрав зі спальної кімнати належне потерпілій майно, чим спричинив їй майнову шкоду на загальну суму 20000 грн.

Викраденим майном ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно .

Призначаючи ОСОБА_6 міру покарання, суд врахував характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який характеризується позитивно. Як обставини, які пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття обвинуваченого, думку потерпілої про призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Крім того, судом було враховано, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України, до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено з іспитовим строком на 2 роки.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 ,який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи. Апелянтом фактичні обставини скоєного та кваліфікація дій обвинуваченого не оскаржуються.

Обвинуваченим ОСОБА_6 вирок суду не оскаржується.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 65-67 КК України, врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно і обґрунтовано призначив йому покарання в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України в виді позбавлення волі.

Проте, застосування судом ст. 75 КК України є необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону.

Зокрема, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд у вироку взагалі не навів мотиви прийняття такого рішення.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути прийнятим з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та інших обставин справи у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів та злочинів пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів. На протязі року, після звільнення з місць позбавлення волі, вчинив аналогічні злочини, що свідчить про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення. Тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливе виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання.

Крім того, суд безпідставно врахував, як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття. Оскільки, як вбачається із матеріалів кримінального провадження майнову шкоду потерпілій обвинувачений не відшкодував, а визнання обвинуваченими вини в інкримінованому йому злочині та дача показів стосовно обставин вчинених ним злочину само по собі не свідчить про щире каяття.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України скасуванню з постановленням нового вироку.

Враховуючи, що злочин за вчинення якого ОСОБА_6 визнано винним за даним вироком, вчинено ним до постановлення вироку Ленінським районним судом м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України, до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року підлягає самостійному виконанню.

Оскільки, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність відбування покарання ОСОБА_6 реально, обвинувачений ухилявся від явки до апеляційного суду, апеляційний суд вважає за необхідне взяти ОСОБА_6 під варту із зали суду з метою виконання вироку.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 420, 424, 532 КПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно.

ОСОБА_6 взяти під варту із зали суду.

Строк покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту затримання, з 12 березня 2015 року.

В іншій частині цей же вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскарженим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення йому копії вироку апеляційного суду.

Головуючий
Судді