УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №296/1991/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.ст.358 ч.3, 358 ч.4, 191 ч.3 Доповідач ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
її захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9
та представника цивільного позивача ОСОБА_10
В с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. В.Коровинці Чуднівського району Житомирської області, громадянку України, з вищою освітою, непрацюючу, незаміжню, проживаючу в АДРЕСА_1 , раніше не судиму, -
засуджено за ст.ст.358 ч.3, 358 ч.4, 191 ч.3 КК України та призначено покарання за ч.3 ст.358 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч.4 ст.358 КК України у виді 2 років обмеження волі, за ч.3 ст.191 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, які пов`язані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей строком на 2 роки.
Відповідно до ст.ст.75, 76 КК України, звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Покладено на ОСОБА_7 обов`язки повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, періодично з`являтись до органів кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено попередній особисте зобов`язання.
Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні наступних дій.
Не погоджуючись із прийнятим судом рішенням, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій порушує питання про скасування вироку суду та просить постановити ухвалу, якою кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 обвинуваченої за ст.ст.358 ч.3, 358 ч.4, 191 ч.3 КК України закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаних правопорушень. Вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень не доведена та спростовується доказами, дослідженими в суді. Посилається, що судом було неправильно застосований закон про кримінальну відповідальність, зокрема у вироку суду не вказана форма вини та мотив вчинення злочину ОСОБА_7 . Зазначає, що суд невірно кваліфікував дії обвинуваченої за ч.3 ст.191 КК України, оскільки така кваліфікуюча ознака як повторність в діях останньої відсутня, тому дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.191 КК України. Вважає, що не підтверджують вину ОСОБА_7 й висновки експерта, на які суд послався як на доказ вини останньої. Також, вказує, що зі змісту відеозапису, переглянутого під час судового засідання, не вбачається, що обвинувачена вилучала гроші з каси банку та забирала їх собі.
Захисник ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинувачену ОСОБА_7 виправдати. На підтвердження своїх вимог зазначає, що суд, в порушення вимог закону, взяв до уваги висновок службового розслідування служби безпеки банку та пояснювальні записки ОСОБА_7 про підроблення останньої підписів клієнтів банку та зняття готівки з рахунків останніх. Вважає, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження відносно працівників банку не доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, посилається на те, що покази свідків, допитаних в судовому засіданні, також, не підтверджують винуватість ОСОБА_7 , оскільки жоден свідок не підтвердив обставин здійснення ОСОБА_7 дій, спрямованих на вчинення злочинів. Вказує, що висновки експерта спростовують доказ вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів та відеозаписом, на який послався суд, не підтверджується, що обвинувачена здійснювала будь-які банківські операції або підробляла документи.
Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень та доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням вимог закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що при призначенні покарання за ч.3 ст.191 КК України судом не призначено додаткове покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатись певною діяльністю на певний строк, а при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, в випробуванням на підставі положень ст.75 КК України, суд всупереч вимог закону звільнив обвинувачену не тільки від основного а й від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права займати посади, які пов`язані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей.
З огляду на вищевказане в апеляційній скарзі ним порушується питання про скасування вироку щодо ОСОБА_7 та постановленні нового вироку, яким просить обвинуваченій призначити покарання: за ч.3 ст.358 КК України 2 роки позбавлення волі, за ч.4 ст.358 КК України 2 роки обмеження волі, за ч.3 ст.191 КК України 4 роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади, які пов`язані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей строком на 2 роки, а на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням її права займати посади, які пов`язані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей строком на 2 роки. При цьому, відповідно до ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового терміну тривалістю 3 роки, та покласти на ОСОБА_7 обовязки повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтись до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.
Заслухавши доповідь судді, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримали доводи поданих апеляційних скарг та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, яка підтримав подану апеляційну скаргу з вищевказаних підстав та заперечувала проти задоволення апеляційних скарг захисників, представника цивільного позивача ОСОБА_10 , який у питанні вирішення апеляційних скарг покладався на розсуд суду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінальних правопорушень, за які її засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені перевіреними у ньому та викладеними у вироку доказами.
Так, будучи допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не визнала та пояснила, що з 04.09.2012 року по 18.09.2012 року вона працювала старшим касиром в Коростенському відділенні № 283 ПАТ «Укрсоцбанк», з 01.10.2012 року по 12.10.2012 року вона працювала на посаді старшого касира Бердичівського відділення № 286 ПАТ «Укрсоцбанк» та з 29.10.2012 року по 09.11.2012 року вона працювала на посаді старшого касира в Корольовському відділенні Житомира № 284 ПАТ «Укрсоцбанк».
Банк з нею укладав угоду про повну матеріальну відповідальність.
Під час роботи їй керівництво банку видавало пароль для входу до бази даних банку та можливості видачі касових документів. Вказаний пароль був відомий не тільки їй, а й іншим працівникам банку, тому доступ до бази видачі платіжних документів мали й інші касири та керівництво банку.
Будь-яких злочинів вона не вчиняла та не привласнювала кошти клієнтів, фінансові документи щодо видачі клієнтам грошових коштів не підробляла та свій підпис на них не ставила.
Проте, незважаючи на повне невизнання своєї вини, суд належно оцінив такі показання ОСОБА_7 у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, ґрунтуючись на повному і всебічному розгляді всіх обставин справи, і правильно визнав такими, що не відповідають дійсності та взяв за основу вироку показання свідків та інші докази, які в своїй сукупності спростовують зазначені покази обвинуваченої.
Зокрема, суд прийшов до правильного висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.3 ст.191КК України підтверджується сукупністю достовірних, належних та узгоджених між собою доказів.
Зокрема, наданими суду першої інстанції показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , з яких слідує, що вказані свідки були присутніми під час проведення перевірок за фактом викрадення грошей клієнтів банку. Також, свідки зазначили, що ОСОБА_7 у їх присутності визнала свою винуватість у викраденні грошей, написала пояснювальні записки та частково відшкодувала банку заподіяну шкоду.
Свідок ОСОБА_27 в суді показав, що він являється працівником служби безпеки банку та під час проведення перевірки діяльності обвинуваченої ОСОБА_7 було виявлено зникнення грошових коштів з банківських рахунків клієнтів банку. Під час виконання своїх обов`язків, ОСОБА_7 був наданий пароль доступу до клієнтської бази та бази платіжних документів та крім обвинуваченої доступу до вказаних паролів ніхто не мав. Крім того, свідок зазначив, що у його присутності обвинувачена визнала себе винною у викрадені грошових коштів клієнтів банку та частково відшкодувала банку заподіяну шкоду.
Окрім цього, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під час судового засідання в суді першої інстанції зазначили, що будь-яких коштів зі своїх банківських рахунків у вказаний період не знімали та заяв про видачу готівкових коштів до банку не писали.
З наданих суду показань свідка ОСОБА_28 слідує, що його мати ОСОБА_20 являється клієнтом даного банку та будь-яких коштів зі свого банківського рахунку у період зникнення грошей не знімала та з заявою про видачу готівки до банку не зверталась.
Показання свідків всебічно перевірялися в судовому засіданні. Поряд з цим, при розгляді справи в апеляційному порядку даних, які давали б підстави вважати, що ці свідки могли обмовити ОСОБА_7 не виявлено.
Окрім цього, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується наступними письмовими доказами по справі, а саме:
- наказом про прийняття ОСОБА_7 на роботу в ПАТ «Укрсоцбанк», де з останньою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
- пояснювальними записками ОСОБА_7 , зі змісту яких встановлено, що остання зняла гроші та підробила підписи у документах клієнтів ОСОБА_17 на суму 200 $ США, ОСОБА_15 260 $ США, ОСОБА_16 100 $ США, ОСОБА_14 100 грн. та всі виявлені недостачі зобов`язувалась повернути;
- пояснювальними записками ОСОБА_7 , з яких слідує, що остання вказала, що 07.09.2012 року з рахунків ОСОБА_13 зняла гроші в сумі 13 $ США, ОСОБА_20 500 $ США, ОСОБА_18 298, 68 $ США, ОСОБА_12 - 1000 $ США, без відома клієнтів, підробивши підписи останніх. Завдані збитки зобов`язується повернути.
Покликання захисників, що суд не мав права приймати вказані пояснювальні записки за доказ вини ОСОБА_7 не ґрунтуються на вимогах закону. Так, пояснювальні записки, які містяться в матеріалах кримінального провадження, були дослідженні судом в судовому засіданні безпосередньо, у відповідності до вимог, визначених законом, та їм була надана належна правова оцінка, тому суд законно визнав відомості, що містяться в зазначених пояснювальних записках, як факт, що підтверджує вину обвинуваченої в вчиненні кримінальних правопорушень.
Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 писала зазначені пояснювальні розписки під тиском з боку працівників банку, не знайшли свого підтвердження. Так, обвинувачена в судовому засіданні пояснила, що після погроз в її бік працівниками банку, за її словами, до правоохоронних органів із заявою остання не зверталась, причин свого не звернення, ОСОБА_7 пояснити не змогла.
Крім того, після здійснення працівниками міліції за судовим дорученням відповідної перевірки за даним фактом, слідчим було закрито кримінальне провадження відносно працівників ПАТ «Укрсоцбанк» по заяві ОСОБА_7 про здійснення на неї фізичного, психологічного тиску, залякувань її життю та здоров`ю, а також її близьких родичів, під час написання пояснювальних записок, за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення.
Вина ОСОБА_7 підтверджується, також, CD-диском із відеозаписом з камер спостереження, які знаходяться у відділеннях банків, переглянутим судом першої інстанції, яким зафіксовано, що під час проведення ОСОБА_7 банківських операцій, коли було знято гроші з клієнтських рахунків, з яких зникли грошові кошти, в касах відділень банків були відсутні будь-які сторонні особи.
- висновком експерта №1/58 від 27.01.2013 року, відповідно до якого підписи виконані в графі «Підпис отримувача» в заявах на видачу готівки від імені ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_29 , ОСОБА_13 , ОСОБА_28 , ОСОБА_12 .. ОСОБА_18 виконані не даними особами, а іншою особою з наслідуванням підпису вказаних осіб;
- висновком експерта №1/59 від 28.01.2013 року, відповідно до якого підписи, розташовані в графах «Підпис платника» заяви на переказ готівки на рахунки ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , - виконані ОСОБА_7 .
Аналізуючи вищевказані докази в їх сукупності, які є достатніми, належними, допустимими, та зібрані у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях доведена повністю, а тому її дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.3 ст.191, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.
Що ж стосується показань обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисників щодо непричетності останньої до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, то, як вбачається з матеріалів судового провадження, вказані твердження були предметом дослідження суду першої інстанції, були ретельно перевірені, та дістали належної оцінки, з якою погоджується й колегія суддів.
Безпідставними, на думку колегії суддів, є й апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про нібито не встановлення судом умислу та мотиву злочину, оскільки з фабули обвинувачення, що суд визнав доведеною, вбачається, що суд встановив та зазначив у вироку по кожному кримінальному правопорушенню, як умисел, так й мотив вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень.
Окрім цього, колегія суддів не погоджується й з доводами захисника ОСОБА_8 про відсутність в діях ОСОБА_7 , які виразились у привласненні чужого майна, яке ввірене особі, такої кваліфікуючої ознаки, як повторність, та про необхідність їх кваліфікації лише за ч.1 ст.191 КК України, як продовжуваного злочину. При цьому враховує наступне.
Так, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», при продовжуваному злочині особа має єдиний злочинний намір, що охоплює заздалегідь поставлену загальну мету і єдиний умисел об`єднує вчинені нею всі тотожні діяння. При повторному вчиненні тотожних злочинів кожен з них має свою суб`єктивну сторону і самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину.
Отже, враховуючи, що ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту, будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 до вчинення першого з низки інкримінованих їй правопорушень вже мала єдиний злочинний намір, яким охоплювались всі її наступні дії, не надано, а навпаки доведено, що у ОСОБА_7 кожний раз в різних приміщеннях відділень банку ПАТ «Укрсоцбанк» виникав окремий умисел на підробку документів та їх використання з метою привласнення чужого майна, що остання заздалегідь не планувала вчинення всього обсягу інкримінованих їй дій, до того ж у різних відділеннях банку, на переконання колегії суддів свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про те, що дії обвинуваченої утворюють саме повторність й не містять ознак продовжуваного злочину, на чому наполягає захист в апеляційні скарзі.
З огляду на вищенаведене, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ст.ст.358 ч.3, 358 ч.4, 191 ч.3 КК України.
За вказаних обставин, колегія суддів визнає доводи апеляційних скарг, поданих стороною захисту, безпідставними та залишає їх без задоволення.
Що ж стосується апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, то вона підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, хоча в цілому й врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченою правопорушень, дані про її особу, зокрема, що за місцем проживання вона характеризується позитивно, раніше не судима, проте, всупереч вимог п.1 ч.1 ст.65 КК України, обираючи покарання за ч.3 ст.191 КК України, разом з тим, без будь-яких правових підстав та наведення мотивів, не призначив додаткового покарання у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатись певною діяльністю на певний строк, хоча воно передбачене санкцією зазначеного закону.
Більш того, при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, в випробуванням, суд всупереч вимог ст.75 КК України, яка передбачає можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, звільнив обвинувачену не тільки від основного а й від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права займати певні посади та займатись певною діяльністю.
За таких обставин, коли встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_7 був неправильно застосований закон про кримінальну відповідальність, а, крім того, допущено неправильне звільнення обвинуваченої від відбування покарання, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання та постановлення в цій частині нового вироку з призначенням покарання обвинуваченій відповідно до вимог закону.
При цьому колегія суддів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, обставини справи та особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, а в якості обставини, що пом`якшує покарання - часткове відшкодування нею заподіяної шкоди.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства, а тому, обираючи остаточне покарання у вигляді позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, які пов`язані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей, вважає за можливе на підставі положень ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з покладенням на неї низки обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,-
З а с у д и л а :
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - старшого прокурора прокуратури м.Житомира ОСОБА_11 - задовольнити, а апеляційні скарги захисників - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 03 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання:
- за ч.3 ст.358 КК України 2 роки позбавлення волі;
- за ч.4 ст.358 КК України 2 роки обмеження волі;
- за ч.3 ст.191 КК України 4 роки позбавлення волі з позбавленням права займати посади, які повязані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей строком на 2 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 за сукупностю злочинів остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням її права займати посади, які повязані з обігом грошових коштів та товарно-матеріальних цінностей строком на 2 роки.
Відповідно до ст.ст.75, 76 п.п. 3, 4 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з встановленям іспитового терміну тривалістю 3 роки. Покласти на ОСОБА_7 обовязки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтись до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
На вказаний вирок учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Судді