№ 11а-51-2007
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня
2007 року м. Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону у
складі:

Головуючого -
генерал-майора юстиції КУЗЬМІНА А.С.

Суддів:
полковника юстиції ДИМАРЕЦЬКОГО В.М.
полковника юстиції БРЕДЕЛЬОВА О.М.

при секретарі
СОКОЛОВІЙ А. М.

з участю
старшого прокурора відділу підтримання державного обвинувачення та нагляду за
виконанням судових рішень у кримінальних справах військової прокуратури
Західного регіону України підполковника юстиції ПЛУЖНИКА О.В. та прокурора відділу військової
прокуратури Західного регіону України капітана юстиції ВЕРЩМАГИ М. О., розглянувши в судовому засіданні апеляцію
старшого прокурора відділу підтримання державного обвинувачення та нагляду за
виконанням судових рішень у кримінальних справах військової прокуратури
Західного регіону України підполковника юстиції ПЛУЖНИКА О.В. на постанову військового місцевого
суду Ужгородського гарнізону від 11 травня 2007 року, якою кримінальна справа по обвинуваченню
прапорщика ОСОБА_1 у скоєні злочину,
передбаченого ст. 410 ч. 2 КК України повернута військовому
прокурору Західного регіону України для проведення додаткового розслідування, -

В С Т А Н ОВ
И В:

Як
зазначено у постанові суду, ОСОБА_1
органами досудового розслідування обвинувачується в тому, що в жовтні 2005 року згідно усного
розпорядження начальника речової служби військової частини А 1556 капітана
ОСОБА_2, якому ОСОБА_1 тимчасово був
підпорядкований по службі, останній
повинен був отримати у військовій частині А 0988 для військової частини А 1556
речове майно та отримав від ОСОБА_2 три примірника наряду №10/13 від 21 вересня
2005 року і довіреність серії ЯИХ № 353496 від 18 жовтня 2005 року, які були виписані в фінансово-економічній
службі військової частини А 1556 на його ОСОБА_1 прізвище. Дане розпорядження
ОСОБА_2 грунтувалось на тому, що ОСОБА_1
був обізнаний з порядком отримання та доставки речового майна.

Під час
тимчасового виконання зазначених обов"язків, тобто будучи військової службовою
особою, ОСОБА_1 згідно ст. 19 Конституції України зобов"язаний
був діяти лише в межах повноважень та у спосіб,
що передбачені Конституцією та законами України, а саме: відповідно до вимог ст.
ст. 3, 4 Закону України „Про
правовий режим майна у Збройних Силах України" від 21 вересня 1999
року, ОСОБА_1 зобов"язаний
використовувати закріплене за військовою частиною майно лише за його

цільовим
та функціональним призначенням. У
спеціальному порядку, визначеному KM
України, він зобов"язаний був
зберігати, використовувати та передавати
військове майно.

Згідно п. 1.З.1. „Правил
приймання, видавання (відвантаження)
речового майна, прд"явлення
претензій, позовів, рекламацій на речових складах ЗС
України" (№138/440 від 03.03.2003 року),
ОСОБА_1, як приймальник речового
майна, ніс за нього повну
відповідальність за збереження і доставку за призначенням.

Проте, ОСОБА_1,
будучи військовою службовою та матеріально-відповідальною особою, яка тимчасово виконувала
організаційно-розпорядчі обов"язки,
всупереч вимог вказаних нормативно-правових актів, прибувши 24 жовтня 2005 року у військову
частину А 0988, на підставі вищезгаданих
видаткових документів оформив перепустку на технічну територію вказаної частини
на своє прізвище та автомобіль МАЗ-5432 НОМЕР_1, з власником та водієм якого попередньо
домовився про надання транспортних послуг,
та проїхав на територію військової частини для завантаження автомобіля.

24-25
жовтня 2005 року ОСОБА_1 отримав для військової частини А 1556 різне речове
майно, а саме: онучі літні у кількості
25 000 м (35 714 пар) вартістю 2, 58 грн. за пару на суму 92 142, 12 грн. та
онучі зимові у кількості 25 000 м (35 714 пар) вартістю 4, 25 грн. за пару на
суму 151 784, 50 грн., а всього на
загальну суму 243 926, 62 грн.

Використавши
правомочність щодо отримання та доставки військового майна, ОСОБА_1 вивіз отримане ним військове майно за
межі військової частини А 0988 і мав можливість розпорядитись ним на власний
розсуд.

Діючи з
корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, всупереч інтересів служби., зловживаючи своїм службовим становищем на
власну користь, усвідомлюючи суспільно
небезпечний характер своїх дій,
передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання
ОСОБА_1 отримане ним військове майно: онучі літні у кількості 25 000 м (35 714
пар) на суму 92 142, 12 грн. та онучі зимові у кількості 18 000 м (25 714 пар)
на суму 109 284, 50 грн., а всього на
загальну суму 201 426, 62 грн. у військову частину А 1556 не доставив, звернув його на власну користь (привласнив)
та незаконно реалізував стороннім особам,
а кошти отримані від реалізації використав на власний розсуд, чим державі заподіяв матеріальну шкоду на
загальну суму 201 426, 62 грн.

З метою
приховати свої протиправні дії ОСОБА_1 доставив у військову частину А 1556 лише
7 000 м (10 000 пар) онуч зимових на суму 42 500 грн., повідомивши начальника речової служби
військової частини А 1556 ОСОБА_2 про те,
що решту отриманого майна він передав начальнику речової служби
військової частини А 3432 капітану ОСОБА_3,
що насправді не відповідало дійсності.

Крім
того, в листопаді 2005 року ОСОБА_1
повторно отримав від начальника речової служби військової частини А 1556
капітана ОСОБА_2 розпорядження отримати у військовій частині А 0988 (м. Хмельницький) для військової частини А 1556
речове майно та отримав від ОСОБА_2 три примірника наряду № 10/16 від 14 жовтня
2005 року, довіреність серії ЯКХ №954103
від 14 листопада 2005 року, які були
виписані в фінансово-економічній службі військової частини А 1556 на його, ОСОБА_1,
прізвище.

ОСОБА_1, будучи військовою службовою та
матеріально-відповідальною особою, яка
тимчасово виконувала організаційно-розпорядчі обов"язки, прибувши у військову частину А 0988, на підставі вищевказаних видаткових
документів оформив перепустку на технічну територію вказаної частини на своє
прізвище та на автомобіль МАН 26.403 НОМЕР_2,
з власником та водієм якого попередньо домовився про надання
транспортних послуг, та проїхав на
територію військової частини для завантаження.

14-15 листопада 2005 року
ОСОБА_1 отримав для військової частини А 1556 20 000 комплектів білизни
натільної 4, 6 зросту вартістю 5, 30
грн. за комплект, а всього на суму 106
000 грн.

Використавши
правомочність щодо отримання та доставки іншого військового майна, ОСОБА_1 вивіз отримане ним військове майно за
межі військової частини А 0988 і мав можливість розпорядитись ним на власний
розсуд.

Діючи з
корисливих мотивів, та з метою
особистого збагачення, всупереч
інтересів служби, зловживаючи своїм
службовим становищем на власну користь,
ОСОБА_1 повторно, отримане ним у
військовій частині А 0988 інше військове майно,
тобто речове майно у військову частину А 1556 не доставив, звернув його на власну користь (привласнив)
та незаконно реалізував стороннім особам,
а кошти отримані від реалізації використав на власний розсуд, чим державі заподіяв матеріальних збитків на
суму 106 000 грн.

З метою
приховати свою протиправну діяльність ОСОБА_1,
прибувши у військову частину А 1556,
повідомив начальника речової служби військової частини А 1556 ОСОБА_2
про те, що все отримане майно він
передав начальнику речової служби військової частини А 3432 капітану
ОСОБА_3, що насправді не відповідало
дійсності.

Всього
внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 державі заподіяно істотної шкоди на загальну
суму 307 426, 62 грн.

Кримінальна
справа стосовно ОСОБА_1 розглядалась по суті військовим місцевим судом
Ужгородського гарнізону. Постановою вказаного суду від 11 травня 2007 року
кримінальна справа за обвинуваченням військовослужбовця військової частини А
1771 прапорщика ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 410 ч.2 КК України повернута військовому
прокурору Західного регіону України для проведення додаткового розслідування та
об"єднана в одне провадження з кримінальною справою стосовно
військовослужбовців військової частини А 3432 капітана ОСОБА_3 та майора
ОСОБА_4, які обвинувачуються у вчиненні
злочинів, передбачених ст.
ст. 366 ч.2, 410 ч. 2 КК України. Повертаючи кримінальну
справу стосовно ОСОБА_1 на додаткове розслідування, суд першої інстанції в своїй постанові
зазначив, що кримінальна справа відносно
ОСОБА_1, та кримінальна справа відносно
ОСОБА_3, ОСОБА_4 не можуть бути
розглянуті в суді по суті кожна окремо,
а також те, що виявлені в ході
судового слідства неповнота і неправильність досудового слідства не можуть бути
усунуті в судовому засіданні.

В
апеляції старший прокурор відділу підтримання державного обвинувачення та
нагляду за виконанням судових рішень у кримінальних справах військової
прокуратури Західного регіону України підполковник юстиції ПЛУЖНИК О.В. вважає, що

постанова
військового місцевого суду Ужгородського гарнізону від 11 травня 2007 року про
направлення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 на додаткове розслідування є
незаконною у зв"язку із однобічністю і неповнотою судового слідства, невідповідністю висновків суду, викладених у постанові, фактичним обставинам справи та внаслідок
істотного порушення Кримінально-процесуального закону. А тому апелянт просить
вказану постанову суду скасувати і повернути справу на новий судовий розгляд в
суд першої інсталції.

Заслухавши
доповідача, виступи прокурорів в
підтримку поданої апеляції, перевіривши
матеріали справи та обміркувавши доводи апеляції, апеляційний суд регіону приходить до
наступного.

16 квітня
2007 року військовим місцевим судом Ужгородського гарнізону була винесена

постанова
про направлення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
скоєні злочинів, передбачений ст.
ст. 366 ч.2, 410 ч.2 КК України на додаткове розслідування, в якій також судом прийнято рішення про
об"єднання в одне провадження вказаної кримінальної справи та кримінальної
справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєні ним злочину, передбаченого
ст. 410 ч.2 КК України. При цьому суд гарнізону прийнявши таке рішення
послався на те, що рішення органів
досудового слідства від 28 березня 2006 року про об"єднання кримінальної
справи стосовно ОСОБА_1 в одне провадження з кримінальною справою відносно
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було вірним, а
подальше їх роз"єднання в окремі провадження проведено органами досудового
слідства необгрунтовано, з
порушенням ст. 26 КПК України, оскільки це негативно відображається на
всебічності, повноті та
об"єктивності дослідження і встановленні істини по справі, робить неможливим повне з"ясування судом
обставин при яких відбувалося розкрадання державного майна, а також вставлення винних в цьому осіб.
Роздільний розгляд вказаних кримінальних справ з наведених вище підстав, на думку суду 1-ї інстанції, не передбачається можливим.

Розділяючи
позицію суду 1-ї інстанції щодо недоцільності окремого розгляду кримінальних
справ стосовно зазначених вище осіб, а
також враховуючи постанову військового місцевого суду Ужгородського гарнізону
від 16 квітня 2007 року, якою
кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у скоєні злочинів, передбачений
ст. ст. 366 ч.2,
410 ч.2 КК України направлена на додаткове розслідування та об'єднана в
одне провадження з кримінальною справою стосовно військовослужбовця військової
частини А 1771 прапорщика ОСОБА_1, який
обвинувачується у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 410 ч.2 КК України, і це рішення суду гарнізону залишено
апеляційним судом в силі, суд регіону
вважає можливим погодитись з прийнятим судом 1-ї інстанції рішенням стосовно
кримінальної справи ОСОБА_1, у зв'язку з
чим апеляція прокурора підлягає відхиленню.

На
підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 362,
366, 377 КПК України, військовий апеляційний суд регіону, -

УХВАЛИВ:

Постанову
військового місцевого суду Ужгородського гарнізону від 11 травня 2007
року, якою кримінальна справа по
обвинуваченню прапорщика ОСОБА_1 у скоєні злочину, передбаченого
ст. 410 ч. 2 КК України повернута
військовому прокурору Західного регіону України для проведення додаткового
розслідування, залишити без зміни, а апеляцію старшого прокурора відділу
підтримання державного обвинувачення та нагляду за виконанням судових рішень у
кримінальних справах військової прокуратури Західного регіону України
підполковника юстиції ПЛУЖНИКА О.В. - без задоволення.