У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Шилової Т.С., суддів
Матієк Т.В., Зубара В.В., за участю
прокурора Матюшевої О.В.,

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 02 вересня 2014 року кримінальну
справу за касаційними скаргами
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом апеляційної інстанції,
захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6 на вирок
Самбірського міськрайонного суду
Львівської області від 18 квітня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 24 жовтня 2013 року щодо
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Цим вироком засуджено:

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
громадянина України, такого, що не має
судимості,

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина
України, такого, що не має судимості,

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина
України, такого, що не має судимості,

за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді
позбавлення волі на строк 5 років
кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 24 жовтня 2013 року вирок
місцевого суду змінено в частині
відшкодування судових витрат. У решті
вирок залишено без зміни.

На підставі п. «а» ст. 3, ст. 8 Закону
України «Про амністію у 2011 році» від 08
липня 2011 року звільнено ОСОБА_8 від
невідбутої частини покарання у виді 1
року 3 місяців 16 днів позбавлення волі
та ОСОБА_9 від невідбутого покарання у
виді 1 року 30 днів позбавлення волі.

Як визнав установленим суд, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 24 вересня 2007 року
неподалік с. Черхава Львівської
області з магістрального
нафтопродуктопроводу 11 кілометра
траси № 15 ЛВДС ІК ДП
«ПрикарпатЗахідтранс» ВАТ
«Південно-західтранснафтопродукт» АК
«Транснафтопродукт», використовуючи
пристосування для несанкціонованого
відбору дизельного палива та відводу,
котрий закінчувався у
будинковолодінні по АДРЕСА_1, методом
закачування у підготовлені резервуари,
за попередньою змовою групою осіб,
таємно викрали належне
ДП «ПрикарпатЗахідтранс» дизельне
паливо вагою 23 355 кг на загальну суму 98
861,71 грн.

У касаційній скарзі прокурор порушує
питання про скасування судових рішень
та направлення справи на новий судовий
розгляд унаслідок неправильного
застосування судами кримінального
закону, зокрема, безпідставного
виключення кваліфікуючої ознаки
«вчинення злочину організованою
групою» та перекваліфікування дій
винних з ч. 5 на ч. 4 ст. 185 КК, що призвело
до м'якості призначеного покарання та
безпідставного застосування до ОСОБА_8
та ОСОБА_9 амністії. Суд апеляційної
інстанції у порушення вимог ст. 377 КПК
1960 року не дав вичерпної відповіді на
усі доводи апеляцій прокурора та не
виправив помилки місцевого суду.

Захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі
порушує питання про скасування судових
рішень щодо ОСОБА_7 та направлення
справи на нове розслідування у зв'язку
з істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону.
Скаржник стверджує, що місцевий суд
поклав в основу вироку суперечливі
докази, які не узгоджуються між собою,
чому не було дано належної оцінки. У
вироку не зазначено, чому суд бере до
уваги одні докази та відкидає інші, а
також не звернув увагу на порушення
процесуального закону, допущені при
проведенні слідчих дій.

Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі
також вказує на аналогічні порушення
вимог кримінально-процесуального
закону під час досудового слідства та
при розгляді справи в суді першої
інстанції, стверджує про
необґрунтованість вироку місцевого
суду та суперечливість доказів.
Скаржник зазначає, що судом
безпідставно не було застосовано до
ОСОБА_7 Закон України «Про амністію у 2011
році». Враховуючи наведене, захисник
порушує питання про скасування судових
рішень щодо ОСОБА_7 та направлення
справи на нове розслідування.

Заслухавши доповідача, пояснення
прокурора, який підтримав скарги
частково та просив скасувати ухвалу
суду апеляційної інстанції і направити
справу на новий апеляційний розгляд,
розглянувши матеріали кримінальної
справи та обговоривши наведені в
касаційних скаргах доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційні
скарги не підлягають задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року
неповнота та однобічність судового
розгляду, а також невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи не є предметом розгляду суду
касаційної інстанції. При розгляді
доводів, наведених у касаційних
скаргах, колегія суддів виходить із
фактичних обставин справи,
встановлених судом.

Доводи касаційних скарг захисників про
суперечливість доказів у справі та
невмотивованість судових рішень є
безпідставними.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час досудового
слідства та безпосередньо в суді
першої інстанції не заперечували той
факт, що вони 24 вересня 2007 року
перекачували дизельне паливо в
металеві резервуари на території
одного з будинковолодінь у с.
Черхава. На досудовому слідстві вони
стверджували, що ОСОБА_7 їм
запропонував роботу по ремонту
будинку, у вересні 2007 року до цього
будинку привезли гумові резервуари та
шланги і ОСОБА_7 запропонував їм
додатковий заробіток за викрадення
дизельного палива із трубопроводу. При
цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повинні були
закачувати у резервуари дизпаливо, а
потім автомобілем відвозити у вказане
їм місце, а ОСОБА_7 мав слідкувати за
дорогою на предмет відсутності
правоохоронців та супроводжувати цей
автомобіль. За кожен рейс їм повинні
були сплачуватися кошти в сумі 1000 грн.

Аналогічні показання ОСОБА_8 та ОСОБА_9
дали під час проведення ставок
віч-на-віч з ОСОБА_7 Оскільки наведені
вище показання є послідовними,
повністю узгоджуються з іншими
доказами по справі, місцевий суд
обґрунтовано поклав їх в основу вироку,
надавши критичну оцінку твердженням
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні
про те, що вони обмовили ОСОБА_7
внаслідок тиску на них з боку
працівників міліції.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
наведені докази є допустимими, у повній
мірі узгоджуються як між собою, так і з
іншими доказами у справі, які місцевий
суд належним чином дослідив та вірно
оцінив і дійшов мотивованого висновку
про доведеність винуватості ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні ними
злочину за викладених у вироку
обставин.

Посилання прокурора на неправильну
кваліфікацію дій засуджених та
необхідність кваліфікувати їх дії за
ознакою «вчинення злочину
організованою групою» не ґрунтуються
на законі.

Відповідно до ст. 28 КК злочин
визнається вчиненим організованою
групою, якщо в його готуванні чи
вчиненні брало участь декілька осіб
(три або більше), які попередньо
зорганізувались у стійке об'єднання
для вчинення цього та інших злочинів,
об'єднаних єдиною групою з розподілом
функцій учасників групи, спрямованих
на досягнення цього плану, відомого
всім учасникам групи. За змістом цієї
норми закону, основною метою
організатора такої групи є утворення
стійкого об'єднання осіб для заняття
злочинною діяльністю, забезпечення
взаємозв'язку між діями всіх учасників
групи, упорядкування взаємодії її
структурних частин.

Матеріалами справи не встановлено
наявність постійних міцних внутрішніх
зв'язків між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
спільних правил поведінки, чіткого
визначення ролі кожного, високого
рівня узгодженості їх дій та єдиного
плану, який був би доведений до їх
відома. Місцевий суд вірно дійшов
висновку про те, що ні органом
досудового слідства, ні під час
судового розгляду справи не доведено
згуртованості чи стабільності групи,
яка б виражалася у її спаяності та
одностайності, міцності та
постійності. З таким висновком
погоджується і колегія суддів. При
цьому суд касаційної інстанції
враховує те, що матеріали кримінальної
справи щодо ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за
фактом вчинення крадіжки з
трубопроводу 11 та 22 вересня 2007 року
направлено для проведення додаткового
розслідування та рішення по ним ще не
прийнято.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
суду про необхідність кваліфікації дій
винних за ч. 4 ст. 185 КК.

Твердження у касаційних скаргах
захисників про те, що кримінальну
справу щодо ОСОБА_7 порушено не
уповноваженою особою спростовуються
матеріалами справи. Як убачається з
постанов про порушення кримінальної
справи щодо ОСОБА_7 від 26 листопада 2007
року та 31 січня 2008 року (т. 1 а.с. 2, т. 2 а.с.
206-207), зазначені постанови винесені з
дотриманням вимог ст. 112 КПК 1960 року.

Покарання засудженому ОСОБА_7
призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50,
65 КК, з урахуванням ступеня тяжкості
вчиненого злочину, даних про особу
винного та є необхідним і достатнім для
його виправлення і попередження
вчинення нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції повно й
всебічно розглянув апеляційні скарги
прокурора, захисника ОСОБА_10,
засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і навів в
ухвалі відповідно до вимог ст. 377 КПК 1960
року докладні мотиви прийнятого
рішення, з якими погоджується
касаційний суд.

Посилання у касаційній скарзі
захисника ОСОБА_6 на те, що суд повинен
був застосувати до ОСОБА_7 Закон
України «Про амністію у 2011 році» не
ґрунтуються на матеріалах справи,
оскільки у справі відсутнє клопотання
засудженого ОСОБА_7 про застосування до
нього амністії.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
би були безумовною підставою для зміни
чи скасування судових рішень не
встановлено, а тому підстав для
задоволення касаційних скарг немає.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року,
пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні
положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора, який брав
участь у розгляді справи судом
апеляційної інстанції, захисників
ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без
задоволення, а вирок Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 18 квітня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Львівської області
від 24 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - без зміни.

С у д д і:

Т.С. Шилова Т.В. Матієк В.В. Зубар