Номер провадження1-кп/205/481/26
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 м.Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Західної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новокодацького районного суду міста Дніпра обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001380 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 392 КК України

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Щекино Тульскої області Російської Федерації, громадянина України, має середню освіту, не одружений, малолітніх та неповнолітніх дітей, а також непрацездатних осіб на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 12.06.2017 Суворовським районним судом міста Одеси за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч.1 ст.186, ч. 4 ст.187, ч.2 ст.15 ч. 2 ст.194 КК України до 12 років позбавлення волі. Початок строку 30.10.2016, кінець строку 07.12.2026; ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24.04.2024 замінено невідбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 роки 9 місяців 5 днів більш м`яким покаранням у виді обмеження волі та етаповано до виправного центру в порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі, а саме до ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)»,,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 засуджений 12.06.2017 вироком Суворовського районного суду міста Одеси за п. 6, 12 ч.2 ст. 115, ч. 1 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 70 КК України до 12 років позбавлення волі. Початок строку 30.10.2016, кінець строку 07.12.2026.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24.04.2024 замінено невідбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 років 9 місяців 5 днів більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, та засудженого етаповано до виправного центру в порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі, а саме до ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)». З 17.06.2024 ОСОБА_4 відбуває покарання у виді обмеження волі в Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)».

05.11.2025 приблизно о 5 годині 15 хвилин ОСОБА_6 , будучи представником адміністрації установи начальником дільниці соціальної реабілітації - начальником відділення соціально виховної та психологічної служби Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», перебував у дільниці обмеження волі Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», де здійснював обхід дільниці соціальної реабілітації з метою організації робіт з підтримання належних побутових умов у відділенні, дотримання чистоти і порядку у приміщеннях та на прилеглій території, збереження майна дільниці соціальної реабілітації.

В цей час засуджений ОСОБА_4 , також перебуваючи у дільниці обмеження волі Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)», розташованої за вищевказаною адресою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та маючи злочинний умисел, направлений на вчинення дій, що дезорганізують роботу установи виконання покарань, в присутності інших засуджених направився в сторону представника адміністрації установи ОСОБА_6 та почав перешкоджати виконувати останньому посадові обов`язки, а саме: почав хапати за формений одяг та штовхати останнього, та знявши з себе верхній одяг, наніс потерпілому ОСОБА_6 один удар лівою рукою в район обличчя, спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу під слизову правого кута рота, забій м`яких тканин правої щоки, які мають незначні скороминущі наслідки, чим дезорганізував роботу установи виконання покарань.

За викладених обставин ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.392 КК України діях, що дезорганізовують роботу установи виконання покарань, які виразились у нападі на адміністрацію особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, за яких вчинено кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, відповідають події вчиненого ним злочину. Дійсно 05.11.2025 у нього із ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, під час якого він штовхав останнього, чи бив не пам`ятає, тому що перебував під впливом наркотичного сп`яніння, але не заперечує вказаних дій. На час вчинення інкримінованих дій розумів, що ОСОБА_6 є представником адміністрації установи виконання покарань, потерпілий перебував у форменому одязі, на теперішній час жалкує про вчинене та розкаюється.

Суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення встановленою, його дії правильно кваліфіковано за ст.392 КК України, як напад на адміністрацію особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що обставин, що пом`якшують його покарання, не встановлено.

Щодо висловленого обвинуваченим каяття суд звертає увагу на практику Верховного Суду, згідно якої розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Тому суд вважає, що саме по собі визнання обвинуваченим своєї провини під час судового розгляду не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Отже, суд не знаходить підстав для визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, його щире каяття.

В судових дебатах захисник просила також врахувати пом`якшуючою покарання обставиною активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення з боку обвинуваченого.

Проте суд зауважує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 263/15605/17).

Разом з тим, суду не надано жодних доказів на підтвердження таких дій з боку обвинуваченого.

Отже, суд не знаходить підстав для визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає рецидив кримінальних правопорушень, враховуючи вчинення ним нового умисного кримінального правопорушення за наявності судимості за умисні кримінальні правопорушення, що підтверджено матеріалами справи.

Крім того, суд враховує, що обвинувачений вину визнав повністю, раніше судимий, вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких, на обліках у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, за місцем відбування покарання характеризується негативно, не одружений, малолітніх та неповнолітніх дітей, а також непрацездатних осіб на утриманні не має, офіційно не працевлаштований.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд вважає неможливим виправлення ОСОБА_4 без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим вважає доцільним призначити покарання у вигляді позбавлення волі, як обґрунтовано запропоновано стороною обвинувачення, що буде достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Враховуючи відсутність пом`якшуючих обставин та наявність рецидиву кримінальних правопорушень, суд вважає, що покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті 392 КК України, буде недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Також на підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного судом покарання необхідно частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 12.06.2017 за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч.1 ст.186, ч. 4 ст.187, ч.2 ст.15 ч. 2 ст.194 КК України, яку ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24.04.2024 замінено на обмеження волі.

Судові витрати у справі відсутні, цивільний позов не заявлено, речові докази відсутні, заходи забезпечення, окрім запобіжного заходу, не застосовувались.

Під час досудового розслідування до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого продовжено під час судового розгляду. Зважаючи на те, що ризик ухилення від суду, врахований під час застосування запобіжного заходу та продовження його строку не зменшився, суд вважає доцільним залишити вказаний запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж двомісячний строк тримання під вартою, тобто по 17.04.2026.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також встановлені обставини у справі, керуючись ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 392 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 6 (шість) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 12.06.2017 за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч.1 ст.186, ч. 4 ст.187, ч.2 ст.15 ч. 2 ст.194 КК України, яке ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24.04.2024 замінено на обмеження волі, та визначити остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком 6 (шість) років 1 (один) місяць.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення, починаючи з часу застосування тримання під вартою з 28.11.2025 по день набрання вироком законної сили, виходячи із співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але не довше, ніж по 17.04.2026 включно.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Новокодацький районний суд міста Дніпра.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1