ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року

м. Київ

справа № 199/8368/24

провадження № 51-4199 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у кримінальному провадженні № 0002429 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 19 травня 2025 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_7 122 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_7 1600 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року вирок районного суду в частині призначеного покарання скасовано.

Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 17 липня 2024 року, приблизно о 09:40 год, рухаючись на автомобілі «NISSAN ROGUE» у м. Дніпро по проїзній частині Амурського мосту з боку правого берега на лівий, поблизу електроопори № 145, проявляючи кримінально-протиправну самовпевненість, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, рухаючись з перевищенням дозволеної швидкості для руху, а саме приблизно 70 км/год, при відсутності зовнішніх факторів, які би змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого втратив контроль над керуванням транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу руху та в некерованому стані здійснив зіткнення з автомобілями «SKODA FABIA» під керуванням ОСОБА_9 та «MERCEDES-BENZ 312-D» під керуванням ОСОБА_10 , які рухалися в зустрічному напрямку по своїх смугах руху.

Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.4, 12.9 (б) ПДР.

Порушення п. 12.1 ПДР з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням події ДТП, внаслідок якої пасажир автомобіля «SKODA FABIA» ОСОБА_7 отримала тяжке тілесне ушкодження, а водій цього автомобіля ОСОБА_9 отримав тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. Вказує на неправильне врахування апеляційним судом при призначенні покарання перевищення винним швидкості в населеному пункті, що не знаходиться в причинному зв`язку з настанням ДТП. Апеляційний суд безпідставно відхилив доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування ст. 75 КК України, не врахував щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків, усіх даних про особу винного та призначив надто суворе покарання.

Засуджений у касаційній скарзі також просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити його від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. Зазначає, що апеляційний суд не вказав у чому полягало порушення вимог процесуального закону судом першої інстанції чи неправильне застосування ним закону України про кримінальну відповідальність, які стали підставами для скасування вироку районного суду. Призначене апеляційним судом покарання не враховує всіх фактичних обставин справи, його поведінку після скоєного, надання матеріальної допомоги потерпілій, визнання ним вини, щире каяття, всіх даних про його особу та є надто суворим. Просить врахувати, що на час подачі касаційної скарги засуджений сплатив потерпілій кошти на відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційні скарги потерпіла ОСОБА_7 подала заперечення, де просила залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Захисник у судовому засіданні повністю підтримав касаційні скарги та просив їх задовольнити, змінити вирок і призначити засудженому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Потерпіла у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарг та просила залишити судове рішення без зміни.

Прокурор у суді заперечувала проти задоволення скарг та вважала вирок апеляційного суду законним і обгрунтованим.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. У касаційних скаргах засуджений та його захисник не оспорюють висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та кваліфікацію його дій. При перевірці доводів, наведених у скаргах, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Доводи сторони захисту зводяться до їх незгоди із висновками суду апеляційної інстанції про неправильне застосування кримінального закону внаслідок незастосування цим судом положень ст. 75 КК України та суворості призначеного ним основного покарання у виді реального позбавлення волі. Засуджений та його захисник посилаються на неврахування апеляційним судом їх доводів щодо визнання ОСОБА_8 вини, його щирого каяття, надання матеріальної допомоги потерпілій, придбання їй спеціального матрацу, оплати послуг реабілітолога та доглядальниці. А тому вважають призначене покарання у виді реального позбавлення волі надто суворим та необґрунтованим.

З цими твердженнями колегія суддів погодитися не може.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 75 КК України, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування покарання з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Отже підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання за умов, що вчинене діяння не підпадає під виключення, викладені в цій нормі закону. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, його суспільну небезпечність, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розд. XII Загальної частини КК України, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розд. XI КК України, інституту кримінального права - призначення покарання.

Тому, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення після дослідження та оцінки всіх обставин, що мають значення для справи, та врахувати, що положення ст. 75 ККУкраїни застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання ОСОБА_8 місцевий суд не дотримався положень статей 50, 65 КК України, не навів переконливих мотивів про необхідність призначення покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, що на думку апеляційного суду не є співмірним протиправному діянню, не буде сприяти виправленню винного та запобіганню вчиненню нових злочинів.

Апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху раніше не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно, не одружений, на утриманні нікого не має, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував шкоду, завдану потерпілому ОСОБА_9 , частково відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_7 , врахував досудову доповідь. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття.

У той же час апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі виконав вимоги КК України та належним чином не мотивував доцільність звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, пославшись фактично на ті самі обставини, які він врахував при обранні виду та розміру основного покарання без наведення інших обставин, які би слугували підставами для такого звільнення. Тому апеляційний суд прийняв обґрунтоване рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання і постановив в цій частині свій вирок.

Обираючи ОСОБА_8 міру примусу, апеляційний суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив не лише з формальних критеріїв, що визначені ст. 12 КК України, а взяв до уваги особливості конкретного кримінального правопорушення. Зокрема, врахував те, що засуджений керував автомобілем в денний час доби, за сприятливих погодних умов, перевищуючи дозволену в населених пунктах швидкість, за відсутності жодних об`єктивних перешкод для виконання ним вимог ПДР України, допустив грубі порушення цих Правил, проявив неуважність та надмірну недбалість, виїхав на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення з двома автомобілями, що мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю двох людей, у тому числі потерпілій ОСОБА_7 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Також належним чином суд врахував посткримінальну поведінку ОСОБА_8 , котрий під час досудового слідства надавав матеріальну допомогу потерпілій ОСОБА_7 , однак після винесення вироку, яким його було звільнено від відбування покарання з випробуванням, цю допомогу надавати припинив. Крім того, взято до уваги й те, що потерпіла в суді апеляційної інстанції наполягала на суворому покаранні. І хоча думка потерпілих у кримінальному провадженні за обвинуваченням особи за ст. 286 КК України не є визначальною, проте вона може враховуватися при призначенні покарання наряду з іншими факторами.

Апеляційний суд врахував і думку потерпілого ОСОБА_9 , який претензій до обвинуваченого не мав, а тому суд, належно оцінивши всі обставини, які мають значення для призначення особі покарання, дійшов переконливого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді реального позбавлення волі, але у мінімальному розмірі санкції статті, за якою його засуджено, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосування щодо ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України буде недоцільним та не виправданим в аспекті визначеної законом мети покарання - не тільки виправлення винного, а й попередження вчинення нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, оскільки не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання у вигляді загальної превенції та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися ПДР й запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про неможливість застосування до призначеного ОСОБА_8 покарання положень ст. 75 КК України та вважає, що призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Вирок цього суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, він у повній мірі відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час його постановлення, а тому доводи касаційних скарг про протилежне теж неприйнятні.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_11 ОСОБА_3