Номер провадження: 11-сс/813/639/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2026 року про арешт майна у кримінальному проваджені №0000061 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.229 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, шляхом заборони права використання, розпорядження та володіння, яке вилучене у ході обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1) Книгу обліку розрахункових операцій ФОП ОСОБА_9 ; 2) Книгу обліку розрахункових операцій ФОП ОСОБА_10 ; 3) Книгу обліку розрахункових операцій ФОП ОСОБА_11 ; 4) Книгу обліку розрахункових операцій ФОП ОСОБА_12 ; 5) 5 зошитів з чорновими записами; 6) Папку сірого кольору з документами щодо руху товару на 89 арк.; 7) Папку жовтого кольору з документами щодо руху товару на 173 арк.; 8) Папку фіолетового кольору з документами щодо руху товару на 20 арк.; 9) Ноутбук «Lenovo» S/n: PF2RTG65 із дротом живлення; 10) Ноутбук «Lenovo» S/n: PFHNH122 із дротом живлення11) Кепки: «Adidas» - 7 шт.; «Nike» - 15 шт.; «Reebok» - 3 шт.; «Puma» - 9 шт.; «Jordan» - 3 шт.; «Stone Island» - 11 шт.; 12) Шкарпетки: «Reebok» - 9 пар; «Nike» - 12 пар; «Adidas» - 170 пар; 13) Штани: «Adidas» - 3 шт.; «Nike» - 37 шт.; «Puma» - 9 шт.; 14) Кофти: «Nike» - 20 шт.; 15) Костюми: «Nike» - 47 шт.; «Adidas» - 1 шт.; «Puma» - 19 шт.; 16) Шапки: «Adidas» - 1 шт.; «New Balance» - 1 шт.; «Puma» - 4 шт.; 17) Куртки: «Columbia» - 3 шт.; «Puma» - 2 шт.; «Nike» - 3 шт.; 18) Кросівки: «Adidas» - 88 пар; «Puma» - 13 пар; «Nike» - 69 пар; «New Balance» - 69 шт.; ззовні схожі на бренд «Premiata» - 5 пар; «Jordan» - 26 пар; «Reebok» - 10 пар.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є підстави вважати, що вилучений товар, на якому містяться знаки торгових марок відомих виробників, є предметами кримінального правопорушення, документи, чорнові записи, електронні носії інформації ймовірно були знаряддям вчинення злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що ухвала слідчого судді незаконна та підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що:

-клопотання прокурора не містить доказів того, що вилучене в ході обшуку та в подальшому арештоване майно, належить ОСОБА_13 та ОСОБА_7 ;

-для встановлення ознак контрафактності вирішальне значення має право на використання знака для товарів та послуг, а не автентичність речі під цим знаком для товарів та послуг (торгової марки або фірмового найменування);

-з клопотання не вбачається, які саме ліцензії та дозволи повинні бути у ОСОБА_7 , не наведено конкретний обсяг прав ОСОБА_14 на знаки для товарів та послуг, а також документально не підтверджені її права.;

-клопотання прокурора обґрунтоване серед іншого документами на іноземній мові без перекладу державною мовою, що є недопустимим доказом у розумінні ст. 86 КПК України;

-жодних доказів того, що товари не під торговими марками «Adidas», комп`ютерна техніка, кошти, мобільні телефони, документи первинного бухгалтерського обліку та інше мають ознаки речових доказів у розумінні ст. 98 КПК, прокурором не надано;

-ухвала слідчого судді та клопотання прокурора не містять належного та допустимого обґрунтування того, що зазначене майно відповідає ознакам речового доказу у розумінні ст. 98 КПК України, а також не доведено наявність обставин, які свідчать про можливість його спеціальної конфіскації;

-розмір можливої шкоди, начебто завданий даним кримінальним правопорушенням, є явно неспіврозмірним розміру конфіскації майна, також прокурором взагалі не вказано правову підставу для арешту майна, що є порушенням норм чинного КПК України;

-про дату та час розгляду клопотання прокурора не було повідомлено представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 , незважаючи на те, що документи щодо представництва були надані суду завчасно.

На підставі викладеного адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно.

Крім того, адвокат ОСОБА_6 ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовує тим, що текст оскарженої ухвали ним був отриманий 20 лютого 2026 року у приміщенні суду, в той час як судове засідання відбулось без участі ОСОБА_13 та ОСОБА_7 та без повідомлення їх представника.

Позиції учасників судового розгляду.

До початку судового засідання адвокат ОСОБА_6 подав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу без його участі та зазначив, що підтримує викладені в ній вимоги в повному обсязі.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 також подав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, в якій заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст.406 КПК України суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 ,у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали провадження за клопотанням про арешт майна та, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги і доводи апеляційної скарги та правову позицію, висловлену в оскаржуваній ухвалі слідчого судді, апеляційний суд повинен перевірити доводи апеляційної скарги (1) щодо наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, та за наявності підстав для його поновлення - (2) щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді.

Щодо клопотання на поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду.

Частина 1 ст. 24 КПК України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим кодексом.

Оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування регламентовано параграфом 2 глави 26 КПК України.

Відповідно до ст. 310 КПК України оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку.

Згідно ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених, цим Кодексом.

Перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначено частинами 1 і 2 ст. 309 КПК України, цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Ухвала про арешт майна, відповідно до п. 9 ч.1 статті 309 КПК України, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Приписами п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України передбачений строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, який становить п`ять днів з дня проголошення.

Окрім того, ст. 395 КПК України передбачено, що апеляційна скарга на ухвали слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як убачається із матеріалів справи, про розгляд клопотання прокурора були повідомлені власники майна ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , а також прокурор ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 126-130), відомості про виклик у судове засідання адвоката ОСОБА_6 відсутні.

Матеріали судової справи не мають підтвердження про направлення судом копії ухвали власнику майна.

Відповідно до розписки адвоката ОСОБА_6 копія оскарженої ухвали слідчого судді ним була отримана 20.02.2026 року ( т. 1 а.с. 138).

25.02.2026 року апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 була зареєстрована Одеським апеляційним судом за вхідним №5877/26-вх, в якій порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Зокрема положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч.2 зазначеної норми права метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, частиною 3 ст.132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, в тому числі, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів судової справи, Підрозділом Територіального управління БЕБ у Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000061 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.229 КК України.

Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала заява представника правовласника ОСОБА_14 , згідно якої вбачається, що невстановлені особи на території м. Одеси та Одеської області незаконно використовують знаки для товарів і послуг загальновідомих торгових марок «Adidas» та інших, шляхом реалізації контрафактної продукції, що завдало шкоду в особливо великому розмірі правовласникам.

Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала заява представника правовласника ОСОБА_14 , згідно якої вбачається, що невстановлені особи на території м. Одеси та Одеської області незаконно використовують знаки для товарів і послуг загальновідомих торгових марок «Adidas» та інших, шляхом реалізації контрафактної продукції, що завдало шкоду в особливо великому розмірі правовласникам.

За результатами виконаного доручення УСР в Одеській області ДСР НП України встановлено групу осіб, до складу якої входять ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та інші залучені ОСОБА_18 особи, які за версією органу досудового розслідування причетні до незаконного використання знаків для товарів і послуг загальновідомих торгових марок, таких як: «Adidas» та інших, шляхом їх реалізації через мережу магазинів «Benefit-M», розташованих на території Одеської, Миколаївської та Вінницької областях.

Разом з цим, встановлено, що продаж контрафактного одягу та взуття здійснюється через соціально медійну платформу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », Інтернет сайт «https://kvartalvzuttya.com.ua», а також через створений у застосунку «Viber» Інтернет магазин під назвою: «Квартал Взуття 7км. Оптовий Інтернет магазин «жіночого», «чоловічого» та «дитячого» взуття! Доступні ціни, швидка доставка! Запрошуємо до співпраці, раді допомогти.

Досудовим розслідуванням встановлено:

1.Житловий будинок, у якому мешкає особа, яка керує діяльністю гр. ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою:

АДРЕСА_2 , у якій мешкає гр. ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адміністратор магазину за адресою: АДРЕСА_3 , що здійснила продаж контрафактних товарів,

3. Квартира, у якій мешкає особа, що здійснює документальне оформлення товарів для доставки до мережі магазинів, гр. ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , розташована за адресою: АДРЕСА_4 ,

4.Будинок, у якому мешкає особа, яка здійснює рекламу у мережі Інтернет та реалізацію товару зі складу, гр. ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , розташований за адресою:

АДРЕСА_5 .Квартира, у якій мешкає особа, яка здійснює оптову реалізацію товару з офісу, гр. ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , за адресою: АДРЕСА_6 ,

6.Будинок, у якому мешкає особа, що здійснює перевезення товару, гр. ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , за адресою: АДРЕСА_7 ,

7.У районі Промтоварний ринок «7 кілометр» за адресою м. Одеса, р-н Одеський, вул. Базова, 11, розташований комплекс споруд складського призначення обладнаний під базу (офіс), на якій зберігається товар, відправляється на магазини та ведеться продаж. Також за зазначеною адресою ведеться бухгалтерсько-облікова діяльність ( приход товару, кадрова робота, логістика)

Встановлені адреси діючих магазинів в м. Одеса та Одеської області:

1)місто Арциз, вул. Щаслива, 42, місто Балта, вул. Любомирська, 185, місто Березівка, вул. Грушевського, 3, місто Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, 39, АДРЕСА_8 , місто Одеса, вул. Бочарова, 13а, місто Одеса, вул. Корольова, 43Е, місто Одеса, вул. Черняховського, 3 (2 пов.), АДРЕСА_9 , місто Рені, вул.28 червня, 208, АДРЕСА_10 , АДРЕСА_1 , місто Чорноморськ, вул. Лазурна, 1а, місто Южне, вул. Хіміків, 29, місто Ізмаїл, вул.Торгова, 41,місто Одеса, Пл. Б. Деревянка, 2.

В ході проведення досудового розслідування встановлено та допитано в якості свідка ОСОБА_24 , який добровільно надав 07.08.2025 одні шорти, одну пару шкарпеток, одну футболку з логотипом на кожному відповідно, що за своїми ознаками схожі на логотипи Компаній «Adidas International Marketing B.V.», «Adidas AG», а саме « adidas » (свідоцтво міжнародної реєстрації №487580, діє на території України у повному обсязі з 25.08.1984р., та свідоцтво міжнародної реєстрації №699437, діє на території України у повному обсязі з 27.08.1998р., та свідоцтво міжнародної реєстрації №836756, діє на території України у повному обсязі з 25.06.2004р., що зареєстровані та охороняються відповідно до вимог міжнародних договорів, Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», які він придбав у магазині «Бенефіт-М» по вул. Черняховського в м. Одесі..

Детективами групи детективів 16.10.2025 на підставі ухвал слідчого судді Київського районного суду м. Одеса від 07.10.2025 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено речі та документи, відповідно до переліку зазначеному у клопотанні прокурора.

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 17.10.2025 р., вилучені під час проведення обшуку товарно-матеріальні цінності визнано речовими доказами ( т. 1 а.с. 117-122).

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2025 клопотання про арешт майна повторно повернуто прокурору для усунення недоліків на 72 години з моментцу отримання повного тексту ухвали слідчого судді (т. 1 а.с. 114-116).

Ухвала слідчого судді надійшла до Одеської обласної прокуратури 26.12.2025 за № 84917-25 ( т. 1 а.с. 113).

28.12.2025 року клопотання прокурора після усунення недоліків було скеровано до Київського районного суду м. Одеси засобами поштового зв`язку (т. 1 а.с. 124).

Клопотання прокурора мотивоване тим, що існує необхідність збереження речових доказів у вказаному кримінальному провадженні, а також спеціальної конфіскації.

09.01.2026 року слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт шляхом заборони права використання, розпорядження та володіння на майно, яке вилучене у ході обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 , та перелічене у клопотанні та резолютивній частині вказаного судового рішення ( т. 1 а.с. 133-137).

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є підстави вважати, що вилучений товар на якому містяться знаки торгових марок відомих виробників є предметами кримінального правопорушення, документи, чорнові записи, електронні носії інформації ймовірно були знаряддям вчинення злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Накладення арешту на вилучені документи, чорнові записи та електронні носії інформації необхідно для проведення їх огляду, виконання доручення детектива в порядку ст.40 КПК України, з метою встановлення наявності доказів, в тому числі і електронних, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину, передбаченого ч.3 ст.229 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Щодо тверджень апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 про те, що про дату та час розгляду клопотання прокурора його не було повідомлено, незважаючи на те, що документи щодо представництва були надані суду завчасно, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.172 КПК клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Тобто, діючий КПК не забороняє розгляд клопотання за відсутності особи, яка була повідомлена про дату та час судового розгляду. При цьому, власники майна ОСОБА_7 та ОСОБА_13 були сповіщені судом першої інстанції про дату та час судового розгляду, в той час як будь-яких документів щодо їх представництва адвокатом ОСОБА_6 матеріали судової справи не містили.

Водночас власнику майна ОСОБА_7 забезпечено право на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді та можливість надати свої заперечення у суді апеляційної інстанції, чим останній скористався разом зі своїм представником адвокатом ОСОБА_6 .

Колегія суддів також звертає увагу, що оскаржена ухвала постановлена за результатами не першого розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно, що свідчить про обізнаність власника майна стосовно порушеного органом досудового розслідування питання про накладення арешту на його майно.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Щодо тверджень представника власника майна про те, що матеріали, долучені до клопотання прокурора, не містять документального підтвердження перебування у власності ОСОБА_7 арештованого майна, апеляційний суд вважає їх неспроможними, з огляду на те, що адвокат ОСОБА_6 звернуся до апеляційного суду, як представник власника майна ОСОБА_7 , чим констатував факт того, що ОСОБА_7 є власником майна, на яке накладений арешт.

Колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді про арешт майна відповідає вимогам ст.ст. 170, 171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 229 КК України, полягає у незаконному використанні чужого знака для товарів чи послуг, фірмового найменування або маркування товару, якщо це було пов`язано з отриманням доходу у великих розмірах.

Предметом злочину, передбаченого ст. 229 КК, є знаки для товарів чи послуг, які:

1) зареєстровані в Україні відповідно до Закону; 2) хоча й не зареєстровані, але охороняються на підставі міжнародних договорів, учасницею яких є Україна; 3) визнані у встановленому законом порядку добре відомими.

Фірмове (комерційне) найменування - це найменування суб`єкта господарювання (юридичної особи або громадянина-підприємця), яке дає можливість вирізнити його з-поміж інших. Воно може бути повним і скороченим.

Апеляційний суд погоджується із висновками слідчого судді про те, що вилучений товар, на якому містяться знаки торгових марок відомих виробників, імовірно є предметом кримінального правопорушення та підлягає дослідженню на предмет його контрафактності.

Те саме стосується і документації щодо проведення фінансово-господарських операцій зі збуту одягу та взуття, яка підлягає дослідженню та збереженню з метою встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, що розслідується, права на використання знаку для товарів, розміру матеріальної шкоди, що також є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 3 ст. 229 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, обшук було проведено в одному з магазинів мережі «Benefit-M», в якому імовірно здійснюється продаж контрафактного одягу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відтак є підстави вважати, що вилучені комп`ютерні пристрої ймовірно були знаряддям вчинення злочину.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про те, що накладення арешту на вилучені документи та електронні носії інформації необхідно для проведення їх огляду, виконання доручення детектива в порядку ст.40 КПК України, з метою встановлення наявності доказів, в тому числі і електронних, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження за клопотанням прокурора, погоджується з тим, що майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно відповідає критеріям майна, визначеним статтею 98 КПК України, на яке у відповідності до положень ч.3 ст.170 КПК України може бути накладений арешт, оскільки вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що стороною обвинувачення не наведено конкретний обсяг прав ОСОБА_14 на знаки для товарів та послуг, а також документально не підтверджені її права, колегія суддів зазначає наступне.

12 травня 2025 року представник «Адідас АГ» та «Адідас Інтернешнл Маркетинг БВ» - адвокат ОСОБА_14 звернулась із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, що полягало у незаконному введенні в обіг на ринку України підробленої продукції, що завдає збитків «Адідас АГ» та «Адідас Інтернешнл Маркетинг БВ», та просила внести відомості до ЄРДР. На підтвердження повідомлення про вчинення злочину долучила дослідження спеціаліста №08/05/2025 від 08.05.25 р., оригінал ордеру на підтвердження права представництва «Адідас АГ» та «Адідас Інтернешнл Маркетинг БВ» і копію свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю (т. 1 а.с. 21-29).

04 липня 2025 року на підставі вказаної заяви було внесено відомості до ЄРДР за попередньою кваліфікацією ч. 3 ст. 229 КК України (т. 1 а.с. 10).

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Системний аналіз інших положень КПК (зокрема, статей 63, 64-1, 64-2) указує, що законодавець послідовно висуває уніфіковані вимоги щодо представництва юридичної особи, коли остання є іншим учасником кримінального провадження (зокрема, цивільним позивачем, цивільним відповідачем; юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження; третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт).

Зокрема, представляти юридичну особу може: (1) особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником; (2) керівник чи інша особа, уповноважена законом або установчими документами; (3) працівник юридичної особи за довіреністю.

При цьому повноваження представника юридичної особи підтверджуються: (1) документами, передбаченими ст. 50 КПК, якщо представником є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні; (2) копією установчих документів юридичної особи, якщо представником є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа; (3) довіреністю, якщо представником є працівник юридичної особи.

Апеляційний суд зазначає, що представником юридичної особи, яка є заявником, можуть бути ті ж самі суб`єкти, що визначені в статтях 63, 64-1, 64-2 КПК, які на підтвердження своїх повноважень мають подати відповідні документи зазначені у вказаних нормах процесуального закону ( див. постанову Верховного Суду колегією суддів Третьої судової палати від 25 травня 2022 року у справі № 185/8331/21).

Право представляти «Адідас АГ» та «Адідас Інтернешнл Маркетинг БВ» адвокатом ОСОБА_14 не викликає сумнівів, воно було підтверджено долученими до повідомлення про вчинення кримінального правопорушення документами, яке було прийняте органом досудового розслідування та зареєстроване у ЄРДР.

Посилання апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 на те, що розмір можливої шкоди, начебто завданий даним кримінальним правопорушенням є явно неспіврозмірним розміру конфіскації майна, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, прокурором у клопотанні визначені підстави для арешту майна, зокрема, застосування спеціальної конфіскації.

Конституційний Суд у рішенні №1-р/2022, яке було ухвалено 30.06.2022, дійшов висновку про те, що спеціальна конфіскація має некараний характер, не є притягненням до кримінальної відповідальності та полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених КК, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою та третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 19 209-1, 210 , частинами першою та другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 29 та 29, частиною першою статей 301, 302, 11, 313, 318, 319, 362, статтею 363,частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 КК України.

Статтею 96-2 КК визначено випадки застосування спеціальної конфіскації.

Зокрема, частиною першою цієї статті встановлено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно:

1) отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна;

2) призначалися (використовувалися) для відмінювання особи до скоєння кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його скоєння;

3) були предметом кримінального правопорушення, крім повертаних власнику (законному власнику), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби або знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім повертаних власнику (законному власнику), який не знав і не міг знати про їхнє незаконне використання.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що їх сукупність, відповідно до вимог ст. 170 КПК України, є достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів звертає увагу, що обставини кримінального провадження, доведеність факту події та обставин кримінальних правопорушень, з наявністю всіх їх складових елементів, чи їх не доведення, має бути перевірена в ході подальшого досудового розслідування, з урахуванням всіх доказів в їх сукупності.

На даній стадії кримінального провадження ні слідчим суддею, ні судом апеляційної інстанції, не дається оцінка допустимості та належності доказів, та доведеності всіх кваліфікуючих ознак, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на вищевказане майно.

Обставини здійснення кримінального правопорушення потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Аналізуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що при здійсненні досудового розслідування необхідно провести ряд слідчих дій з метою всестороннього, об`єктивного та неупередженого встановлення всіх обставин кримінального провадження, а тому вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси ОСОБА_7 , з метою запобігання можливості приховування або знищення майна чи інших негативних наслідків, які можуть перешкодити всебічному та повному проведенню досудового розслідування.

Також апеляційний суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з якою, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а доводи апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 щодо незаконності ухвали слідчого судді не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2026 року задовольнити та поновити строк апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2026 року про арешт майна у кримінальному проваджені №0000061 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.229 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4