Справа №589/4049/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/725/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2025 року яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Глухів Сумської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

з участю сторін та інших учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

установила:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим за ст. 336 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим та таких обставин.

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на даний час.

На підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 терміном на 90 діб, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України було оголошено та проведено загальну мобілізацію. Крім того, строк мобілізації в подальшому неодноразово продовжено.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , 23.07.2024 пройшов військово-лікарську комісію (надалі ВЛК), за рішенням якої визнаний придатним до військової служби.

В подальшому, 04.07.2025 в приміщенні

ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою:

АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 було вручено під підпис повістку на відправку, відповідно до якої йому необхідно було 07.07.2025 о 10:00 год. з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_3 для призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Крім цього, ОСОБА_6 було ознайомлено зі статтею 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої він не має права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Крім того, останнього проінформовано про можливість притягнення його до кримінальної відповідальності у разі відмови від призову на військову службу під час мобілізації.

У той же час, ОСОБА_6 , будучи обізнаним про обов`язковість його явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки на проходження служби, у визначений час до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився та про причини своєї неявки не повідомив.

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, будучи обізнаним про його призов на військову службу за мобілізацією, будучи придатним за станом здоров`я до призову на військову службу під час мобілізації, а також будучи належним чином оповіщеним про час та місце прибуття на відправку до військової частини, не маючи правових підстав на відстрочку чи звільнення від призову під час мобілізації, не бажаючи виконувати свій військовий обов`язок, маючи умисел на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, у зазначений у повістці час, а саме о 10:00 год. 07.07.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_3 без поважних причин не з`явився та таким чином ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, тобто не виконав загальний військовий обов`язок захисту Вітчизни, покладений на нього як на громадянина України згідно ст. 65 Конституції України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та призначити йому більш м`яке покарання.

В обґрунтування посилається на те, що він не перебуває на спеціальних обліках, як особа характеризується задовільно за місцем проживання, компрометуючі матеріали відносно обвинуваченого органом досудового розслідування не зібрані.

Зважаючи на відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховуючи щире каяття, враховуючи наявність пом`якшувальної обставини, а саме те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, кримінальне правопорушення кваліфікується як нетяжкий злочин, тому ОСОБА_6 вважає, що суд мав змогу застосувати положення ст. 69, 69-1 та 75 КК України.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань до суду апеляційної інстанції не подавав, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ч. 1, 4 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку суд, приймаючи рішення стосовно ОСОБА_6 , наведених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі.

Так, розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав доведеним пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, кваліфікувавши його дії за ст. 336 КК.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Щодо вимоги апеляційної скарги про пом`якшення покарання ОСОБА_6 , колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суд повинен дотримуватися вимог кримінального закону і враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання, суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як слідує з матеріалів справи за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України ОСОБА_6 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував, що обвинувачений визнав себе винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, позитивно характеризується за місцем проживання, у лікаря-нарколога та психіатра на обліку не перебуває, ніде не працює, у силу ст.89 КК України раніше не судимий, вчинив нетяжкий злочин, але спрямований на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації та воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад.

При цьому обставиною, яка пом`якшує покарання суд вважав щире каяття, обставин що обтяжують покарання судом не встановлено.

Тому суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, що знаходиться в мінімальних межах визначених санкцією ст. 336 КК України, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

На переконання апеляційного суду місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим підстав для застосування положень ст.69, 75 КК України, апеляційний суд також не вбачає.

Так, застосування ст. 69 КК України неможливе, оскільки судом встановлено тільки одну пом`якшуючу обставину це щире каяття.

Суд не погоджується з доводами апелянта про те, що до пом`якшуючих обставин слід було віднести те, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, та те, що кримінальне правопорушення кваліфікується як нетяжкий злочин, оскільки такі обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК), то колегія суддів зазначає, що таке звільнення може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. У ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої мети покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Колегія суддів наголошує, що у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України, захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Виходячи з ситуації, яка існує у країні, на думку суду, поведінка обвинуваченого суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України та інших військових формувань, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим.

Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що виправлення засудженого без відбування покарання є неможливим.

Доводи обвинуваченого про застосування приписів ст. 69-1 КК України не заслуговують на увагу у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ця правова норма підлягає застосуванню.

Таким чином, вид і розмір визначеного ОСОБА_6 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, внаслідок чого оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2025 року відносно ОСОБА_6 , залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Час проголошення повного тексту 19.02.2026 о 16.45 год.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4