ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1147/26 Справа № 243/4706/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

особи, яка подала заяву про взяття обвинуваченого на особисту поруку ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року у кримінальному провадженні №0000889, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025 р., №0004439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023 р., обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу та у задоволенні заяв адвоката ОСОБА_7 , Народних депутатів України ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про передачу ОСОБА_10 на особисту поруку.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_10 , просить скасувати ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено термін дії запобіжного заходу тримання під вартою строком 22 березня 2026 року включно. Застосувати відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 будь-який інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою та визначенням ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що постановляючи оскаржувану ухвалу суддя привів доводи прокурора на користь застосування відносно ОСОБА_10 виключної міри запобіжного заходу тримання під вартою. В той же час, суддя жодного доводу проти обрання даного запобіжного заходу, що були висловлені його захисниками не привела, а лише обмежилися вказівкою на заперечення проти задоволення клопотання, що підтримувалось стороною обвинувачення.

Зазначає, що під час розгляду клопотання та приймаючи рішення про об`єднання кримінальних проваджень суттєво порушено права на захист митрополита Святогірського Арсенія ОСОБА_10 .

Наголошує, що жоден з доданих до клопотання документів не доводить факту існування події кримінального правопорушення, а тому обґрунтованої підозри існувати не може апріорі.

Зазначає, що суддею не надано оцінку належності, допустимості та достовірності доказів, а також не враховано аргументи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення.

Вважає, що клопотання прокурора не відповідало вимогам КПК України. В клопотанні не зазначено повну анкетну інформацію про підзахисного, його соціальні зв`язки, нагороди, стан здоров`я, фінансовий стан тощо. Клопотання прокурора не містить обґрунтування визначення розміру альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу застави. Не зазначено додатки, не зазначено, який додаток, що доводить, відсутній додаток передбачений п. 2 ч. 3 ст. 184, або ж не зазначено, що суд не просять викликати свідків, хоча під час судового розгляду клопотання прокурор посилався на покази свідків.

Наголошує, що клопотання не містить належного обґрунтування існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України. В клопотанні не зазначено який саме ризик яким саме «доказом» («додатком») доводиться. Натомість кримінальне процесуальне законодавство не наділяє суд правом переймати на себе повноваження сторони обвинувачення, доводити існування ризиків і вишукувати докази.

Вважає, що прокурор вказав певні ризики, але жоден з них не підтверджений доказами.

Зазначає, що підзахисний має міцні соціальні зв`язки, він не має можливості виїхати з України, оскільки ще має вік, на який розповсюджується мобілізація.

Наголошує, що ризик знищення, схову, спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення може існувати лише на початкових стадіях процесу.

Зазначає, що є абсурдною вказівка в клопотанні прокурора про існування ризиків перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом та вчинення іншого кримінального правопорушення, чи продовжити кримінальне правопорушення в якому підозрюється.

В інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 захисником адвокатом ОСОБА_9 було подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року у справі № 243/4706/24 в частині продовження обвинувачуваному ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати, постановивши нову, якою у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовити, клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу задовольнити.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_10 , просить скасувати ухвалу Чечелівського районного суду м. Дніпра від 22 січня 2026 року, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_10 . Постановити нову ухвалу, якою: відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та обрати щодо ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд обмежився загальними посиланнями на: тяжкість інкримінованих злочинів; абстрактні ризики, передбачені ст.177 КПК України; «суспільний інтерес». При цьому, суд не навів жодних нових фактичних даних, які б підтверджували збереження або посилення ризиків; неможливість їх нейтралізації більш м`якими запобіжними заходами.

Вважає, що суд не здійснив індивідуалізованої оцінки особи обвинуваченого, не перевірив, чи змінилися обставини з моменту попереднього продовження запобіжного заходу, та не обґрунтував, чому саме тримання під вартою залишається єдиним необхідним і пропорційним заходом.

Звертає увагу, що ОСОБА_10 є тяжко хворою особою, що підтверджується: консиліумним медичним висновком від 02.01.2026 р.; експертним висновком ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 04.09.2025 р.; іншою медичною документацією. Наведені документи підтверджують наявність у ОСОБА_10 : ішемічної хвороби серця; хронічної серцевої недостатності II ступеня; гіпертонічної хвороби II стадії, II ступеня, дуже високого ризику; цукрового діабету II типу; хронічної хвороби нирок II стадії; ризику тромбоемболічних ускладнень.

Вважає, що суд визнав надані свідком лікарем-експертом ОСОБА_15 показання, однак помилково дійшов висновку, що вони: «мають лише консультативний характер» та «не доводять неможливість перебування ОСОБА_10 в умовах СІЗО». Такий підхід суду вважає юридично помилковим.

Звертає увагу, що суд одночасно визнав: що клінічний діагноз ОСОБА_10 фактично не встановлений; що лікування в умовах СІЗО є неналежним; що проведення оперативного втручання є неприпустимим; що необхідні додаткові обстеження та стаціонарне лікування. Водночас суд дійшов висновку: «стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає його подальшому триманню під вартою». Такий висновок є логічно несумісним із встановленими самим же судом фактичними обставинами та порушує вимоги ст. 370 КПК України щодо внутрішньої узгодженості судового рішення.

Наполягає, що за встановлених у цій справі обставин подальше тримання ОСОБА_10 під вартою є непропорційним та таким, що не відповідає меті кримінального провадження.

Вважає безпідставною відмову суду у застосуванні альтернативного запобіжного заходу. Зазнаає, що такий підхід суперечить як вимогам КПК України, так і практиці ЄСПЛ (Tiron v. Romania, Sulaoja v. Estonia).

Тож, вважає, що ухвала Чечелівського районного суду м. Дніпра від 22 січня 2026 року постановлена з порушенням ст. 94, 178, 183, 194, 370 КПК України; ґрунтується на хибному юридичному стандарті оцінки стану здоров`я; містить внутрішньо суперечливі висновки; не відповідає стандартам статей 3 і 5 Конвенції; не містить «релевантних і достатніх» підстав для подальшого тримання під вартою.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 та його захисники адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просили апеляційні скарги захисників обвинуваченого задовольнити з підстав, наведених в них.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційних скарг захисників обвинуваченого, ухвалу суду 1-ї інстанції просив залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Особа, яка подала заяву про взяття обвинуваченого на особисту поруку Народний депутат України ОСОБА_11 у судовому засіданні зазначила, що вона зобов`язується в разі задоволення клопотання забезпечувати виконання ОСОБА_10 покладених на нього обов`язків.

Висновки суду:

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що у провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.114-2, ч.ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України, тобто у вчиненні тяжких злочинів, за які законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Виходячи із пред`явленого обвинувачення та враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є існуючими, не зменшилися та продовжують існувати.

Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року у кримінальному провадженні №0000889, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025 р., №0004439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023 р., обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Суд 1-ї інстанції встановив, що на даний час судове провадження відносно ОСОБА_10 перебуває на стадії підготовчого судового засідання, судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, зокрема, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх захисників обвинуваченого, яка стороною захисту обумовлюється критичною ситуацією в енергосистемі та неможливістю участі захисників в судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також висловленою ОСОБА_10 позицією про необхідність вирішення клопотань та заяв, які підлягають вирішенню під час підготовчого судового засідання, за обов`язковою участю всіх п`яти захисників.

Судом встановлено, що обраний відносно ОСОБА_10 запобіжний захід тримання під вартою, який спливає, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, ступеню суспільної небезпеки інкримінованого ОСОБА_10 кримінально протиправного діяння. Врахував, що встановленні при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ризики не зменшились, продовжують існувати, та у судовому засіданні прокурором доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Суд, з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані ОСОБА_10 , покарання, що може бути призначено (позбавлення волі до 8 років з конфіскацією майна або без такої), прийшов до висновку, що наявні достатні підстави для продовження застосування до обвинуваченого такого суворого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки потенційна загроза відбування тривалого строку покарання у виді позбавлення волі обумовлює продовження існування ризику того, що ОСОБА_10 , перебуваючи на свободі, може здійснити спробу переховуватися від суду, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання, суд вважає реальним ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України у виді можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду, в тому числі покинути територію України.

При оцінці ризику переховування, судом також ураховано відомості щодо обвинуваченого, а саме те, що він: раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, є митрополитом Святогірським, вікарієм блаженним митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, позбавлений громадянства України на підставі Указу Президента України № 898/2022 від 28.12.2022, зареєстрований на території Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої за адресою: Донецька область, м. Святогірськ, вул. Зарічна, буд. 3.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитись від слідства.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахував суд, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Рішення у справі Бекчиєв проти Молдови).

Однак, оцінюючи у сукупності та взаємозв`язку пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення та відомості, які характеризують його особу, суд уважав, що такі позитивні характеристики обвинуваченого та міцні соціальні зв`язки по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих кримінальних правопорушень, а тому, не є такими, які нівелюють існування вказаного ризику.

Суд 1-ї інстанції вважав, що ризик переховування, також підтверджується тим, що основна діяльність ОСОБА_10 безпосередньо пов`язана з територією Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої в м. Святогірську Донецької області, поруч з яким на даний час ведуться активні бойові дії, а агресія Російської Федерації може призвести до окупації вказаного населеного пункту, у разі не продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений, перебуваючи за місцем реєстрації і проживання, може опинитися на території, окупованій державою-агресором та відповідно переховуватися від суду.

Доводи сторони захисту щодо відсутності ризику переховування з підстав, що обвинувачений має постійне місце проживання, має сталі соціальні зв`язки, стан здоров`я унеможливлює будь-які дії з ухилення, судом 1-ї інстанції обґрунтовано не прийняв з мотивів викладених судом при аналізі існування вказаного ризику, а наведені захисником обставини не нівелюють існування даного ризику. Під час апеляційного розгляду стороною захисту також не спростовано вказаного обґрунтування щодо продовження існування такого ризику.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає доведеним продовження існування ризику незаконного впливу на свідків та експертів, оскільки судове провадження у кримінальній справі не розпочато, перебуває на стадії підготовчого судового розгляду, а перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, існує імовірність впливу ОСОБА_10 на свідків, експертів, які не допитані в судовому засіданні.

Твердження сторони захисту щодо відсутності вказаного ризику, як в суді 1-ї інстанції, так і під час апеляційного розгляду, зокрема, з підстав, що досудове розслідування завершене, докази зібрані та долучені до матеріалів справи, обвинувачений не має фактичних можливостей впливу, не займає владних чи адміністративних посад, за весь період перебування обвинуваченим під вартою відсутні будь-які скарги на спроби вчинення тиску на свідків та експертів, судом не приймаються, оскільки при встановленні ризику впливу на свідків, експертів у кримінальному провадженні слід ураховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту свідка слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту свідка в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового розгляду, свідки, експерт судом не допитані, на даний час продовжує існувати ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який не зменшився.

Також суд встановив, що має місце ризик передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, шляхом спотворення відповідної інформації, що має значення для судового розгляду справи у засобах масової інформації, оскільки судом ураховано, що ОСОБА_10 , будучи митрополитом Святогірським, вікарієм блаженного митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, маючи широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ та організацій, має можливість використати їх з метою незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, перешкоджання здійсненню правосуддя та перешкоджання встановленню істини по справі іншим чином з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Щодо наявності ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_10 , суд обгрунтовано виходив з того, що йому інкриміновано вчинення злочинів проти основ національної безпеки; миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, під час повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну, яке триває і наразі. Численні міжнародні злочини країни-агресора, масові вбивства та руйнування засуджує увесь цивілізований світ.

Разом з тим, суд, жодним чином, не роблячи висновків про винуватість або невинуватість особи у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, уважав, що у разі не застосування до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останній може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити свою злочинну діяльність, оскільки у разі перебування на свободі ОСОБА_10 з великою імовірністю зможе проводити церковні обряди, оголошувати церковні промови у присутності священнослужителів та парафіян, що з великою імовірністю вказує на можливість продовження обвинуваченим вчинення злочинів, у яких обвинувачується або вчинення нового кримінального правопорушення.

Доводи сторони захисту щодо відсутності вказаного ризику з підстав, що інкриміновані дії не мають триваючого характеру, обвинувачений є священнослужителем високого сану, публічною відомою особою, що має авторитет серед вірян; стан здоров`я, виключає активну діяльність, не є факторами, які нівелюють або мінімізують вказаний ризик. З таким висновокм суду 1-ї інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід тримання під вартою з урахуванням наявності наведених ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, суд на теперішній час не встановив.

Отже, судом 1-ї інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого встановленні ризики, які не зменшились з моменту обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 та продовжують існувати, а прокурором у судовому засіданні доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою..

Судом 1-ї інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону було розглянуто і альтернативні триманню під вартою заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , які передбачені ст.176 КПК України, та надано обґрунтований висновок, з огляду на характер обвинувачення, тяжкість інкримінованого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, та існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів стосовно обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Так, розглядаючи питання можливості застосування альтернативного запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, суд зауважує, що з огляду на характер інкримінованих злочинів, які є вчиненими в умовах воєнного стану, проти основ національної безпеки України, чітким є переконання суду, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Також суд вважає, що обставини, на які посилалась сторона захисту в якості підстав для зміни запобіжного заходу, з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості та обставин інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та нівелювати встановлені ризики.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу тримання під вартою відносно ОСОБА_10 на більш м`який, оскільки обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід тримання під вартою під час досудового розслідування з урахуванням його тривалості, відповідає особі обвинуваченого, характеру, тяжкості, мотивам та обставинам злочину, що інкримінується обвинуваченому та покаранню, що може бути йому призначене, в разі визнання його винуватим.

Всупереч доводам сторони захисту, відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України, суд врахував вагомість наявних доказів, тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих йому злочинахі, та відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_10 в їх сукупності, зокрема, його вік та стан здоров`я, які не вказують на неможливість застосування запобіжного заходу, сімейний та майновий стан. ОСОБА_10 неодружений, утриманців немає, є чернцем, особою без громадянства, має хронічні хвороби, раніше не судимий. Із врахуванням сукупності вказаних обставин суд дійшов висновків, що інші більш м`які запобіжні заходи, зокрема,у виді застави, на чому наполягає сторона захисту, не забезпечать його належної процесуальної поведінки та не зможуть запобігти встановленим ризикам.

Також судом 1-ї інстанції належним чином враховано, що оскільки ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 114-2 КК України, то відповідно до приписів ч. 6 ст. 176 КПК України до обвинуваченого може бути застосовано запобіжний захід тільки у виді тримання під вартою. Тому відсутні законні підстави для застосування відносно обвинуваченого інших більш м`яких запобіжних заходів.

За таких обставин суд 1-ї інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, недоведеність існування підстав для продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого є безпідставними.

Ні є слушними доводи сторони захисту про не врахування судом аргументів захисників та їх посилання на наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, позитивної характеристики, численних проблем зі здоров`ям, необхідності лікування поза межами СІЗО, оскільки такі були предметом розгляду в суді 1-ї інстанції та їм суд дав належну та повну оцінку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що всі перелічені аргументи не можуть бути безумовними підставами для зміни запобіжного заходу, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення. І вказані чинники не вплинули на ОСОБА_10 як стримуючі фактори при вчиненні дій, в яких він обвинувачується.

Всупереч доводам сторони захисту, вірними є висновки суду про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, проти основ національної безпеки України, вчиненого під час дії воєнного стану. Тому підстав для визначення розміру застави та взяття на поруки, як альтернативних запобіжних заходів, на даному етапі кримінального провадження судом також не вбачається.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції, оскільки не зважаючи на те, що захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 та народні депутати України: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , безперечно, є особами, які заслуговують на довіру, повагу до їх намірів та бажання взяти на поруки обвинуваченого ОСОБА_10 , зважаючи на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якими визначено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що утримання під вартою не є передумовою покарання у виді позбавлення волі, але при збережені розумної підозри відносно затриманої особи у скоєні злочину є умовою законності та відповідає реальним вимогам суспільного інтересу.

Суд не відхиляє доводів сторони захисту на користь обвинуваченого, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи. (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисників обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та продовження їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_10 є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням та встановлені в оскарженій ухвалі суду 1-ї інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого чи впливу на свідків, не завдання шкоди правам та інтересам інших осіб, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого та відсутність спроб передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не його зверненням до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини щодо порушення його прав, та не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_10 під вартою. Отже, судом вірно враховано вимоги ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, його стан здоров?я та відомості, які характеризують особу обвинуваченого.

Доводи апелянтів про зворотнє є безпідставними, оскаржувана ухвала містить вичерпну відповідь на кожний з них. Фактично подання апеляційних скарг викликано самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Посилання в апеляційних скаргах, що будь-які встановлені дані судом за клопотанням сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_10 є абсурдними, суд апеляційної інстанції вважає суб`єктивною оцінкою захисника ОСОБА_8 , та ніяким чином не спростовує встановленні чинники під час судового розгляду, що слугували подальшому продовженню тримання під вартою обвинуваченого на підставі існуючих і надалі ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів проти основ національної безпеки України. Тяжкість, характер та обставини кримінальних правопорушень свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Доводи сторони захисту про недоведеність висунутої підозри та обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, зокрема неналежність та недопустимість долучених до клопотання слідчого доказів, є безпідставними, оскільки наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, на даному етапі судового розгляду свідчать про наявність обґрунтованої підозри, а в подальшому висунутого обвинувачення у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України.

Враховуючи, що суд 1-ї інстанції на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з подальшим висуненням обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Ионкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Суд апеляційної інстанції наголошує, що у відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Тож, доводи апелянтів щодо недоведеності стороною обвинувачення підозри у вчиненні інкримінованого ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2 ч.ч.1, 3 ст. 436-2 КК України, колегія суддів залишає без розгляду, оскільки такі не є предметом розгляду в розумінні положень ст. 422-1 КПК України.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що тривалий строк розгляду провадження в суді 1-ї інстанції обумовлений між іншим і неявкою захисників в судові засідання суду 1-ї інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом 1-ї інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу. Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшилися та продовжують існувати на даний час.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду 1-ї інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисників обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 рокузалишити без задоволення.

Ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4