Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/192/26
У Х В А Л А

15.04.2026 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючий - суддя ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , представника заявника адвоката ОСОБА_6 ,

У відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Виноградівського районного суду Закарпатської області у рамках кримінального провадження №00000335 від 26.07.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332, ч.1 ст.369 КК України,

розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_6 , представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про скасування арешту майна, про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

15.04.2026 адвокат ОСОБА_6 , представник ОСОБА_7 , подав клопотання про скасування арешту майна у вказаному кримінальному провадженні.

Просить суд скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.10.2025 у справі №308/14965/25, на автомобіль та з ключем-пультом запуску до нього, картонну упаковку від сім-картки з номером мобільного телефону НОМЕР_1 .

Клопотання обґрунтовано тим, що 28 вересня 2025 року, слідчими СУ ГУНП в Закарпатській області проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, проведено обшук транспортного засобу автомобіля марки «Toyota» моделі «Camry» д.н.з. НОМЕР_2 . У ході обшуку вилучено транспортний засіб марки автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , з ключем-пультом запуску до нього, картонна упаковка від сім-картки з номером мобільного телефону: НОМЕР_1 ; - д.н.з. НОМЕР_3 . Вказане майно належить ОСОБА_7 . Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.10.2025 у справі №308/14965/25 накладено арешт на майно у кримінальному провадженні №00000335 від 26.07.2025. Власник майна ОСОБА_7 вважає, що це майно не відповідає критеріям речових доказів і таким не є. Вона не є учасником кримінального провадження, не є свідком. Вважає, що відпала потреба у арешті майна.

У судовому засіданні представник заявника підтримав клопотання та просив задоволити.

Прокурор вказав, що для підготовки позиції по заявленому клопотанню йому потрібно ознайомитись з його змістом.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши зміст клопотання та дослідивши додані письмові докази, суд вирішив наступне.

Суд встановив, що 26 вересня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_8 проведено обшук транспортного засобу автомобіля марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_2 . У ході обшуку вилучено транспортний засіб марки автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , з ключем-пультом запуску до нього; картонну упаковку від сім-картки з номером мобільного телефону НОМЕР_1 ; та державний номерний знак НОМЕР_3 . Постановою заступника начальника відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_9 вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000335. Місцем зберігання вказаних речових доказів визначено «кімната зберігання речових доказів СУ ГУНП в Закарпатській області».

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.10.2025 у справі №308/14965/25 на вказане майно накладено арешт. Арешт накладено з метою збереження речових доказів.

Суд пересвідчився, що автомобіль належить ОСОБА_7 на праві власності в цілому, що посвідчено Свідоцтвом про реєстрацію т/з НОМЕР_4 .

Власник майна ОСОБА_7 вважає, що це майно не відповідає критеріям речових доказів і таким не є. Вона не є учасником кримінального провадження, не є свідком. Вважає, що відпала потреба у арешті майна.

Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Згідно ч.1 ст. 172 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки арешт накладено з метою збереження речових доказів, вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, арешт накладено обґрунтовано. Триває судовий розгляд обвинувального акту.

Згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При вирішені питання про арешт майна слідчий суддя також повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаться на інтересах інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства»). Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забороняє будь-яке невиправдане втручання у право власності державних органів.

Заявниця переконала суд, що застосований спосіб накладення арешту шляхом позбавлення фактичної можливості користування автомобілем, з урахуванням завершення розслідування, не виправдовує у цьому випадку ступінь втручання у право власності особи та порушує баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Суд вбачає законні підстави для передання арештованого автомобіля на зберігання власнику, при цьому накладений арешт продовжує свою дію та забезпечить завдання застосованого заходу забезпечення кримінального провадження та такий спосіб арешту не буде перешкодою судовому слідству.

Так, відповідно до ст.6 ст.100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Тому, суд вирішив, що клопотання слід задовольнити частково: арешт скасуванню не підлягає, а слід змінити спосіб застосування арешту автомобіля, відновивши право власниці користуватися арештованим автомобілем.

Щодо клопотання в частині скасування арешту на картонну упаковку від сім-картки та державний номерний знак НОМЕР_3 - у задоволенні такого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.174, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити частково.

У кримінальному провадженні №00000335 від 26.07.2025 передати на відповідальне зберігання ОСОБА_7 за адресою її проживання у місті Дніпро, речовий доказ - автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , з ключем-пультом запуску до нього.

У задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Заборонити власнику та/або законному володільцю автомобіля та будь-яким іншим особам розпоряджатися арештованим майном зокрема, відчужувати, перетворювати, переобладнувати, вносити зміни до конструкції та комплектації транспортного засобу, переміщати його за межі України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1