КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 33/824/978/2026
Провадження № 3-зв/824/8/2026
ПОСТАНОВА

17 лютого 2026 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_1 , розглянувши заяву судді Київського апеляційного суду ОСОБА_2 про самовідвід від розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову судді Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року про притягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років без оплатного вилучення транспортного засобу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60грн.

Не погоджуючись з постановою судді, захисник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на постанову судді, в якій просить постанову скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі із обов`язковим допуском захисника, обраного особою, що притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 6 січня 2026 року справу призначено судді Київського апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 (с.с.240).

9 лютого 2026 року суддя Київського апеляційного суду ОСОБА_2 подав заяву про самовідвід у даній справі та просить передати справу для повторного автоматизованого розподілу між суддями.

Обґрунтовуючи подану заяву, суддя ОСОБА_2 зазначає, що в провадженні судді Київського апеляційного суду ОСОБА_5 (суддя-доповідач) знаходилось кримінальне провадження № 0003986 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України. Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 16 квітня 2024 року відбулась заміна колегії суддів і замість судді, яка пішла у відставку, автоматизована система визначила його як члена колегії суддів. Судові засідання за його участі у даній справі відбувались 16 квітня 2024 року, 23 квітня 2024 року, 11 червня 2024 року, 27 серпня 2024 року. У подальшому він не приймав участі, як член колегії, в даному кримінальному провадженні і був замінений іншим суддею у зв`язку з його госпіталізацією. Під час вищевказаних судових засідань адвокат ОСОБА_4 в якості захисника участі не

приймала, а захищав обвинуваченого інший захисник.

Разом з тим, суддя ОСОБА_2 зазначає, що 9 квітня 2025 року адвокат ОСОБА_4 звернулась до Вищої ради правосуддя з дисциплінарною скаргою відносно нього щодо вчинення дисциплінарного проступку у вищевказаному кримінальному провадженні, в якій просила притягнути його до дисциплінарної відповідальності та звільнити із займаної посади, не зазначаючи при цьому, якими саме діями він порушив права обвинуваченого або взагалі права сторони захисту. Вказана дисциплінарна скарга була подана адвокатом ОСОБА_4 незважаючи на те, що вона не приймала участі у судових засіданнях в якості захисника, коли він був членом колегії в справі за обвинуваченням ОСОБА_6 . Крім того, на час звернення із зазначеною скаргою до Вищої ради правосуддя, він також не був членом колегії і був замінений на іншого суддю, про що адвокат ОСОБА_4 не могла не знати. З цього приводу він надав обґрунтовані пояснення на адресу Вищої ради правосуддя.

Суддя ОСОБА_2 вважає, що такі дії свідчать про штучне створення конфліктної ситуації, зловживання адвокатом ОСОБА_4 своїм правом на звернення з дисциплінарною скаргою на суддю та порушення Конституційного принципу, визначеного ч. 2 ст. 61 Конституції України, який встановлює, що юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Також, суддя ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року адвокат ОСОБА_4 у вищезгаданому кримінальному провадженні зверталась із заявою про його відвід з тих підстав, що начебто існує кримінальне провадження щодо можливих неправомірних дій з його боку, що не відповідає дійсності, оскільки в ЄРДР взагалі не згадувалось його прізвище, і ці обставини згодом були ним спростовані в спосіб, передбачений КПК України, і не мали жодного відношення до кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , а навпаки, порушують відносно нього положення ст. 3 Конституції України, в частині того, що честь і гідність людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю і посягають на його ділову репутацію як судді.

Крім цього, суддя ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до відкритих джерел Національної асоціації адвокатів України, право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4 зупинено згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 23 жовтня 2025 року по 23 квітня 2026 року на підставі рішення КДКА Вінницької області від 23 жовтня 2025 року.

Разом з тим, суддя ОСОБА_7 вважає, що він не має права за будь-яких обставин приймати будь-які процесуальні рішення в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 № 753/22881/25 (провадження № 33/824/978/2026), в якій приймає участь ОСОБА_4 , з огляду на об`єктивний критерій безсторонності та низку інших унормованих стандартів неупередженості. Крім цього, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути забезпечена правом на справедливий суд, яке гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, реалізація якого у обізнаного стороннього спостерігача не повинна викликати сумнівів.

Дослідивши підстави, що викладені в заяві судді ОСОБА_2 про самовідвід, вважаю, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Об`єктивне з`ясування обставин кожної справи є одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення (стаття 245 КУпАП).

Відповідно до стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на

справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Чинний КУпАП не містить спеціальних норм, що передбачають можливість заявити суддею самовідвід у справі про адміністративне правопорушення, відповідно, не визначений і порядок розгляду заяви про самовідвід.

Однак, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а Конституційний суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним».

Рада суддів України у пункті 4 рішення від 8 червня 2017 року № 34 роз`яснила, що у разі необхідності врегулювання суддею конфлікту інтересів при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, з огляду на відсутність норм, що визначають правила відводу (самовідводу), до внесення змін до чинного законодавства, враховуючи засади судочинства, передбачені Конституцією України, міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, неупередженості та безсторонності судочинства можливе застосування чинних процесуальних норм за аналогією.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 червня 2022 року по справі №2-591/11 зазначила, що суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Згідно положень пункту 4 частини першої статті 75 КПК України, до обставин, що виключають участь судді в кримінальному провадженні віднесено, у тому числі, і ті, які виключають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно закону, що також закріплено і в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

За змістом ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року (із змінами) суддя зобов`язаний, зокрема: справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини розмежував суб`єктивний та

об`єктивний підходи до безсторонності та вказав на можливість її перевірки різними способами.

Так, у рішенні по справі «П`єрсак проти Бельгії» від 1 жовтня 1982 року зазначено, що, не дивлячись на те, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередження чи схильності, її відсутність чи, навпаки, наявність може бути перевірена різними способами відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цьому контексті можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, що відображає особисті переконання конкретного судді з конкретної справи, і об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів з цього приводу. Будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід. Правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться (справа «Де Куббер проти Бельгії», рішення від 26 жовтня 1984 року, пункт 26).

Також Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01) від 6 вересня 2005 року, надаючи тлумачення поняттю «неупередженість» суду, в сенсі статті 6 Конвенції, наголосив, що така неупередженість має визначатися суб`єктивною оцінкою, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивною оцінкою - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які законні сумніви з цього приводу. У межах об`єктивної оцінки має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо неупередженості суддів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення (пункт 81).

Відповідно до статті 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством.

Зазначені принципи закріплені і в міжнародних актах, зокрема, відповідно до пункту 12 Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді, судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

Відповідно до пункту 3 Європейського статуту судді суддя не тільки повинен бути неупередженим, але і повинен сприйматися будь-ким як неупереджений.

Положення цієї статті Кодексу суддівської етики випливають з принципу об`єктивності, визначеному у Бангалорських принципах поведінки суддів, що схвалені резолюцією №2006/23 Економічної та Соціальної ради ООН від 27.07.2006р., відповідно до яких суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, зокрема у випадку, коли у судді склалося реальне упереджене ставлення до якоїсь зі сторін або судді з його власних джерел стали відомі певні докази чи факти стосовно справи, яка розглядається.

ЄСПЛ зазначає у рішеннях у справах "Делкурт проти Бельгії", "Пєрсак проти Бельгії" і "Де Куббер проти Бельгії", що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід або задовольнити відвід з боку учасників справи.

Згідно пункту 2.5 «Бангалорських принципів поведінки суддів» суддя заявляє самовідвід навіть в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути

сумніви в неупередженості судді.

Враховуючи, що суддя ОСОБА_2 вважає, що подання захисником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 стосовно нього безпідставної дисциплінарної скарги, а також подання безпідставних заяв про відвід, може сприйматися учасниками даної справи, як недотримання критерію безсторонності та його неупередженості при розгляді апеляційної скарги, поданої ОСОБА_4 , з метою унеможливлення будь-яких сумнівів в об`єктивності судді, виходячи з Бангалорських принципів поведінки суддів, рішень ЄСПЛ, для усунення можливих сумнівів щодо реалізації права на справедливий судовий розгляд та законності судового рішення, у відповідності до принципів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважаю, що заява судді ОСОБА_2 про самовідвід підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

постановив:

заяву про самовідвід судді Київського апеляційного суду ОСОБА_2

задовольнити.

Матеріали справи № 753/22881/25 (провадження № 33/824/978/2026) заапеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову судді Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2025 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передати для здійснення повторного автоматизованого розподілу між суддями.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя