Провадження № 1-кп/734/116/26 Справа № 734/5422/25
В И Р О К

іменем України

14 квітня 2026 року селище Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку судову справу - кримінальне провадження № 0005781, відомості про яке 01 грудня 2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України,

із участю сторін кримінального провадження прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

відповідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачав надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05.30 години 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний час, який діє до цього часу.

21 жовтня 2024 року військовозобов`язаного ОСОБА_3 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ІНФОРМАЦІЯ_2 і направлено для проходження військової служби.

Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 4 ч. і ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих па військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Із 21 жовтня 2024 року ОСОБА_3 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, і набув статусу військовослужбовця Збройних Сил України.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 жовтня 2024 № 306 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду курсанта 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу цієї військової частини і на всі види забезпечення.

Правовими нормами ст.ст. 17 і 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки з найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів с обов`язком громадян України.

Згідно зі ст.ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України.

Згідно зі ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України і законів України. Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів. Статтею 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначене право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого, - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу, аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.ст. 11 і 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут) військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим. Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно зі ст.ст. 28-30 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитись до нього з повагою.

Статтями 35-37 Статуту передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово в тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати виданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до Додатку № 1 ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України військову присягу складають військовослужбовці, які прибули до військової частини для проходження військової служби і раніше не складали Військової присяги, - після проходження ними програми підготовки вивчення основних положень військового законодавства України, військових статутів стосовно їх прав та обов`язків, виконання вправи стрільби стрілецької зброї, але не пізніше ніж через місяць від дня прибуття до військової частини.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_3 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно викопувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Військовослужбовець ОСОБА_3 у порушення вказаних норм законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення і вчинив злочини проти встановленого порядку несення військової служби.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) військовослужбовцю ОСОБА_3 наказано пройти підготовку на базі 1 навчальною батальйону Військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» (шосте видання), затвердженого 10 липня 2025 року Головнокомандувачем Збройних Сил України, і скласти Військову присягу на вірність Українському народові.

Письмовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) є законним, тобто таким, що виданий у межах повноважень військової службової особи, чіткий, зрозумілий і не містить подвійного тлумачення, а також реальний до його виконання. Командир Військової частини НОМЕР_1 за своєю посадою та військовим званням є начальником для всього особового складу військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 . Для виконання вказаного наказу командиром 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 , у присутності командира 2 взводу 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_8 і командира 3 взводу 2 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_9 , а також інших військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , приблизно о 14.25 години 28 жовтня 2025 року під час шикування, перебуваючи за місцем тимчасового розташування Військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі неподалік від АДРЕСА_1 , військовослужбовцю ОСОБА_3 доведено в усній формі наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності) щодо проходження підготовки на базі НОМЕР_2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 у період із 28 жовтня 2025 року до 18 грудня 2025 року за «Програмою базової загальновійськової підготовки (для підготовки мобілізаційних ресурсів) ТП 7-00(206)246.63» і складання Військової присяги на вірність Українському народові.

Військовослужбовець ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, перебуваючи у вказаному місці, відкрито відмовився виконати письмовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності). При цьому, від військовослужбовця ОСОБА_3 жодних скарг, у тому числі на стан здоров`я, не надходило.

Зазначені умисні дії військовослужбовця ОСОБА_3 хоча і не спричинили тяжких наслідків, але стали передумовою зниження бойової готовності військового підрозділу в умовах війни, а також завдали шкоди авторитету органам військовою управління і є небезпечним діянням, що посягає на встановлений порядок підлеглості та військової дисципліни, породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності і боєздатності військових формувань.

ОСОБА_3 , діючи з мотивів ухилитися від проходження військової служби в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 17 і 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 і 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 і 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з моменту його призначення 22 жовтня 2024 року на посаду курсанта Військової частини НОМЕР_1 до 28 жовтня 2025 року включно, відкрито відмовився від несення обов`язків військової служби, зокрема, від проходження курсу базової загальновійськової та фахової підготовки, носіння військової форми одягу, дотримання правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання, використання зброї, виконання вправ стрільби зі стрілецької зброї, дотримання внутрішнього розпорядку дня, складання Військової присяги на вірність Українському народові та виконання свого Конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини, про що приблизно о 14.25 годині 28 жовтня 2025 року, перебуваючи за місцем тимчасовою розташування Військової частини НОМЕР_1 у лісосмузі неподалік АДРЕСА_1 , заявив усно під час доведення йому в усній формі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 від 27 жовтня 2025 року № 1331 (з основної діяльності).

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення (злочини), передбачені: ч. 4 ст. 402 КК України, - непокора, що виразилась у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану; ч. 4 ст. 409 КК України, - відмова від несення обов`язків військової служби, вчинена в умовах воєнного стану.

Між прокурором Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , у присутності захисника-адвоката ОСОБА_5 , укладена 14 квітня 2026 року Угода про визнання винуватості у відповідності до правових норм ст. 472 КПК України. Згідно з указаною угодою прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 і захисник-адвокат ОСОБА_5 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України, істотних для цього кримінального провадження обставин. Обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України. За вказаною угодою сторони, враховуючи ступінь і характер сприяння обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування кримінального провадження щодо нього, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання правдивих показів, характер та тяжкість злочинів, ставлення його до вчиненого, що побудоване на критичній оцінці своєї протиправної поведінки, усвідомлення скоєного, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, беручи до уваги інтереси суспільства, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого судового провадження, а також з метою попередження вчинення нових злочинів, сторони на підставі вимог ст. 65 КК України погоджуються на призначення обвинуваченому ОСОБА_3 необхідного й достатнього для його виправлення покарання: визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та із застосуванням положень ст. 69 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки; визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, та із застосуванням положень ст. 69 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців. На підставі положень ст. 70 КК України сторони кримінального провадження погодились про призначення ОСОБА_3 остаточного покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

В угоді викладені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, і наслідки невиконання цієї угоди, передбачені ст. 476 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. Відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

У судовому засіданні сторони кримінального провадження прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник-адвокат ОСОБА_5 підтримали вимоги вказаної угоди про визнання винуватості.

ОСОБА_3 обґрунтовано органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених: ч. 4 ст. 402 КК України, - у непокорі, що виразилась у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану; ч. 4 ст. 409 КК України, - у відмові від несення обов`язків військової служби, вчиненій в умовах воєнного стану. Вказані кримінальні правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами. Обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє свої права, визначені ч.ч. 4, 6 і 7 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення і вид покарання. Угода про визнання винуватості від 14 квітня 2026 року між прокурором Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України і Кримінального кодексу України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права свободи та інтереси сторін або інших осіб.

Вислухавши позиції прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 і захисника-адвоката ОСОБА_5 , дослідивши угоду про визнання винуватості та надані докази, суд дійшов висновку про можливість затвердження Угоди про визнання винуватості від 14 квітня 2026 року, укладеної між прокурором Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , у присутності захисника-адвоката ОСОБА_5 .

Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.ч. 13 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1)у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2)відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3)враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69--2 цього Кодексу.

Правовими нормами ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, дотримуючись правових норм ст.ст. 50 і 65 КК України, враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, що є обставинами, які пом`якшують покарання. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відсутні. При цьому, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України, особу винного, який задовільно характеризується за місцем проходження військової служби, та вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами кримінального провадження покарання: за ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки; за ч. 4 ст. 409 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

Підставами застосування правових норм ч. 1 ст. 69 КК України є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, і врахування особи винного обвинуваченого ОСОБА_3 .

Призначене обвинуваченому ОСОБА_3 покарання буде достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

До набрання вироком суду законної сили необхідно продовжити строк застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 слід відраховувати з моменту його фактичного затримання, - із 28 жовтня 2025 року. На підставі ч.ч. 1 і 5 ст. 72 КК України до строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлений. Процесуальні витрати і речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373, 374, 376, 474 і 475 КПК України, суд

у х в а л и в:

затвердити Угоду про визнання винуватості, що укладена 14 квітня 2026 року між прокурором Деснянської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , у присутності захисника-адвоката ОСОБА_5 .

Призначити ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених: ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням правових норм ст. 69 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі; ч. 4 ст. 409 КК України із застосуванням правових норм ст. 69 КК України - у виді 1 (одного) року 6 (шість) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_3 остаточно призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

До набрання вироком суду законної сили продовжити строк застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_3 відраховувати з моменту його фактичного затримання, - із 28 жовтня 2025 року.

На підставі ч.ч. 1 і 5 ст. 72 КК України до строку відбування призначеного покарання обвинуваченим ОСОБА_3 зарахувати строк попереднього ув`язнення, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

У разі невиконання затвердженої судом угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановленого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 402 і ч. 4 ст. 409 КК України.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів із дня проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_3 , який перебуває під вартою, - у такий же строк із дня вручення йому копії вироку суду. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а в разі подання апеляційної скарги, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо вирок суду не скасований. На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку суду вручити учасникам судового провадження в день проголошення.

Суддя