Справа № 344/2681/26
Провадження № 1-кс/344/1387/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчої ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Івано-Франківській області майора поліції ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000069 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий за погодженням з прокурором звернулася до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, у якому просить з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та з метою збереження речових доказів накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, користування та розпорядження, а саме на: грошові кошти в сумі: 191 720 гривень, 2 500 доларів США, 5800 гривень, 359 доларів США, 310 євро та 500 злотих, які упаковано в полімерний спецпакет № WAR1905582; грошові кошти в сумі: 800 євро, 450 доларів США, 3 500 Польськиих злотих та 1 155 англійських фунтів, які упаковано в паперовий конверт; 600 доларів США, які упаковано в полімерний спецпакет № NPU 5104521.

В обґрунтування клопотання покликається на те, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції України у Івано-Франківській області, за процесуального керівництва Івано-Франківської обласної прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному 04.07.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000069, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що обраний 25.10.2020 року на посаду міського голови м. Галича Івано-Франківського району Івано-Франківської області ОСОБА_5 , на якій перебуває по теперішній час, маючи владні повноваження та вирішивши використати їх на власну користь з метою отримання неправомірної вигоди шляхом організації прийняття протиправних рішень, у період часу з 07.07.2025 по 04.02.2026 року одержав як неправомірну вигоду грошові кошти в загальній сумі 232 001,40 грн., що є значним розміром.

04 лютого 2026 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

05 лютого 2026 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

04 лютого 2026 року в ході проведення санкціонованого обшуку службового кабінету ОСОБА_5 , який знаходиться в адміністративному будинку - будівлі Галицької міської ради, яка знаходиться за адресою: м. Галич Івано-Франківського району, площа Волі, будинок 1 окрім інших, з рюкзака та гаманця ОСОБА_5 виявлено та вилучено, грошові кошти в сумі: 191 720 гривень, 2 500 доларів США, 5800 гривень, 359 доларів США, 310 євро та 500 злотих, які упаковано в полімерний спецпакет № WAR1905582.

Того ж дня, в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено, грошові кошти в сумі: 800 євро, 450 доларів США, 3 500 Польських злотих та 1 155 англійських фунтів, які упаковано в паперовий конверт.

Також, 04 лютого 2026 року в ході проведення санкціонованого обшуку проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_2 , окрім інших речей, виявлено та вилучено, грошові кошти в сумі: 600 доларів США, які упаковано в полімерний спецпакет № NPU 5104521.

Посилаючись на те, що вилучені грошові кошти є речовими доказами у кримінальному провадженні, а також на те, що санкція ч. 3 ст. 368 КК України, у вчиненні якої підозрюється ОСОБА_5 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, слідча звернулася до суду з клопотання про арешт грошових коштів, правовими підставами чого зазначила мету забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, та мету збереження речових доказів.

Прокурор та слідча в судовому засіданні клопотання про арешт майна підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисники в судовому засіданні проти вимог клопотання заперечили, посилаючись на його необґрунтованість, просили в задоволенні клопотання відмовити з підстав, які викладені у письмових запереченнях на клопотання, які подавалися на адресу суду обома захисниками.

Зокрема, в якості підстав для відмови в клопотанні про арешт майна захисники посилалися на пропуск слідчим строку звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, яке було тимчасово вилучено під час обшуків, а також на відсутність підстав для арешту майна.

Проаналізувавши доводи учасників провадження, дослідивши надані слідчому судді матеріали кримінального провадження, слідчий суддя зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ст. 173 КПК України визначено порядок вирішення питання про арешт майна.

Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Зі змісту клопотання вбачається, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції України у Івано-Франківській області, за процесуального керівництва Івано-Франківської обласної прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному 04.07.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000069, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

04 лютого 2026 року в даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

05 лютого 2026 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

04 лютого 2026 року в ході проведення санкціонованого обшуку службового кабінету ОСОБА_5 , який знаходиться в адміністративному будинку - будівлі Галицької міської ради, яка знаходиться за адресою: м. Галич Івано-Франківського району, площа Волі, будинок 1 окрім інших, з рюкзака та гаманця ОСОБА_5 виявлено та вилучено, грошові кошти в сумі: 191 720 гривень, 2 500 доларів США, 5800 гривень, 359 доларів США, 310 євро та 500 злотих, які упаковано в полімерний спецпакет № WAR1905582.

Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції України у Івано-Франківській області ОСОБА_4 про визнання речей та предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 10 лютого 2026 року грошові кошти в сумі 191 720 гривень, 2 500 доларів США, 5800 гривень, 359 доларів США, 310 євро та 500 злотих, які упаковано в полімерний спецпакет № WAR1905582, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000069.

04 лютого 2026 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено, грошові кошти в сумі: 800 євро, 450 доларів США, 3 500 Польських злотих та 1 155 англійських фунтів, які упаковано в паперовий конверт.

Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції України у Івано-Франківській області ОСОБА_4 про визнання речей та предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 10 лютого 2026 року грошові кошти в сумі 800 євро, 450 доларів США, 3 500 Польських злотих та 1 155 англійських фунтів, які упаковано в паперовий конверт, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000069.

04 лютого 2026 року в ході проведення санкціонованого обшуку проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_2 , окрім інших речей, виявлено та вилучено, грошові кошти в сумі: 600 доларів США, які упаковано в полімерний спецпакет № NPU 5104521.

Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції України у Івано-Франківській області ОСОБА_4 про визнання речей та предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 10 лютого 2026 року грошові кошти в сумі 600 доларів США, які упаковано в полімерний спецпакет № NPU 5104521, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000069.

12 лютого 2026 року слідча за погодженням з прокурором звернулася до слідчого із клопотанням про арешт майна (грошових коштів, вилучених під час зазначених вище обшуків).

1. Щодо строку звернення до слідчого судді з клопотанням.

Так, сторона захисту наполягала на пропуску слідчим строку звернення до суду з клопотанням про арешт вилучених в ході обшуків 04.02.2026 року грошових коштів, які, за твердженням захисників, є тимчасово вилученим майном, а тому слідство зобов`язане було звернутися з таким клопотанням протягом присічного строку 48 годин з моменту вилучення майна.

У частині першій ст. 167 КПК України, визначено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. А частиною другою цієї статті передбачено, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Частиною першою статті 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених ч.5ст.171 КПК України(у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, здійснюваного на підставі ухвали слідчого судді, передбаченоїст.235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої вилучено), ч.6ст.173 КПК України (ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня надходження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої було вилучено); 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

В силу вимог ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено (абз.2 ч.5 ст.171 КПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ч.1 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Водночас за змістом ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, і звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Таким чином за змістом ч. 7 ст. 236 КПК України режим тимчасово вилученого майна поширюється лише на те вилучене в ході обшуку майно, яке не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на проведення обшуку в ухвалі слідчого судді, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу.

Вилучення майна, щодо якого надано дозвіл на відшукання в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку, не зумовлює необхідності додаткового накладення арешту на таке майно в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України.

Тобто, у розумінні норм КПК України не вважається тимчасово вилученим майно, дозвіл на відшукання і вилучення якого було надано ухвалою слідчого судді про дозвіл на обшук, яке вилучили під час обшуку, проведеного згідно зазначеної ухвали.

У КПК України законодавець чітко розмежував статус майна, вилученого на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук, та тимчасово вилученого майна. Вони є різними. Зокрема, це також підтверджується положеннями абзац 2 ч. 5.ст. 171 КПК, згідно з якими «у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено».

Тобто, в абзаці 2 ч. 5.ст. 171 КПК України визначено, що щодо тимчасово вилученого майна слідчим (детективом) або прокурором подається клопотання про його арешт, у іншому випадку таке майно повертається особі, у якої було вилучено. При цьому, щодо речей та документів, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі про проведення обшуку, накладення арешту КПК України не передбачає.

Такого ж висновку дійшла і колегія суддів Верховного Суду в постанові від 23.01.2020 у справі №457/1485/13-к.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

До компетенції органу досудового розслідування належить встановлення чи є вказане майно предметом злочину і хто ж фактично є його власником.

Щодо деталізації (визначеність) такого переліку майна ухвалою про надання дозволу на проведення обшуку, оскільки саме вона є визначальною для того, щоби встановити, чи на майно з цього переліку було прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку (що є підставою для визнання його тимчасово вилученим).

Застосування до ухвал слідчого судді про надання дозволу на обшук положень, які регламентують загальні вимоги щодо судового рішення, необхідно здійснювати з урахуванням стадії кримінального провадження. Так, зазначення відомостей про речі, документи, для виявлення яких проводиться обшук, є обов`язковим елементом ухвали про надання дозволу на проведення обшуку (стаття 235 КПК України). В ухвалі мають зазначаються мотиви проведення обшуку (з якою метою він проводиться), а також перелік речей і документів, який має вказувати саме на речі або документи, для виявлення яких проводиться обшук. Надання чіткого переліку таких речей та документів є необов`язковим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 11-386сап18). Наведення більш детальної інформації в постанові про проведення обшуку щодо оперативно-розшукових заходів та їх результатів може правильно вважатися невиправданим з огляду на дуже ранню стадію розслідування та, зокрема, тому, що деякі істотні докази ще не були відшукані (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Ratushna проти України від 02 грудня 2010 року, заява № 17318/06, параграф 80).

Як встановлено слідчим суддею, ухвалами слідчих суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.02.2026 року у справах №344/1978/26, №344/1980/26, №344/1975/26, було надано дозвіл на проведення обшуку у відповідних приміщеннях, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення, зокрема: «… грошові кошти; грошові кошти отримані в якості неправомірної вигоди та внаслідок протиправної діяльності …».

Отже, доводи сторони заявника майна про те, що на вказане майно (грошові кошти, з приводу яких подано клопотання про арешт майна) протягом 48 годин з часу вилучення не накладено арешт, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в ухвалах слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуків надано дозвіл, зокрема на вилучення грошових коштів; грошових коштів отриманих в якості неправомірної вигоди та внаслідок протиправної діяльності. Відтак вилучені 04.02.2026 року в ході обшуків за відповідними адресами грошові кошти не можуть вважатися тимчасово вилученим майном.

Посилання захисника на практику вищого спеціалізованого суду в рамках даного клопотання не приймається за основу слідчим суддею, оскільки національне законодавство України не ґрунтується на принципі прецедентного права, а відповідно до частини 6 статті 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» іншими судами при застосуванні норм права враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

2. Щодо накладення арешту на грошові кошти з метою збереження речових доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні слідча пояснила, що станом на даний час орган досудового розслідування припускає, що вилучені за місцем проживання та роботи ОСОБА_5 грошові кошти можуть бути майном, одержаним внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, на даний час слідством перевірено такі грошові кошти на предмет їх відповідності серіям та номерам грошових коштів, які вручалися заявнику за відповідними протоколами вручення, і слідчою підтверджено, що вилучені грошові кошти не є тими, які було вручено за протоколами вручення в данному кримінальному провадженні.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Крім того, у справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналіз відповідних норм КПК України, що регламентують питання арешту майна, свідчить про те, що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування.

В ході розгляду даного клопотання про арешт майна слідчим не доведено, що грошові кошти в сумі 191 720 гривень, 2 500 доларів США, 5800 гривень, 359 доларів США, 310 євро та 500 злотих; грошові кошти в сумі: 800 євро, 450 доларів США, 3 500 Польськиих злотих та 1 155 англійських фунтів; 600 доларів США, які було вилучено під час обшуку за місцями проживання та роботи ОСОБА_5 , були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі є предметами, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто є речовими доказами.

Питання законності джерела походження даних коштів не є предметом кримінального провадження та його правової кваліфікації, оскільки згідно вимог КПК України та практики ЄСПЛ саме орган досудового розслідування в рамках розгляду клопотання про арешт майна з відповідної підстави (збереження речових доказів) повинен довести притаманність вказаним грошовим коштам ознак речових доказів, тобто наявність на них відповідних слідів вчинення кримінального правопорушення, або ж віднесення їх до предмету такого правопорушення.

Самі по собі припущення слідства про те, що вказані грошові кошти можуть бути майном, одержаним внаслідок кримінального правопорушення, не є належним обгрунтуванням підстав для накладення арешту на таке майно.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар. Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що в поданому до суду клопотанні про арешт майна, та в судовому засіданні, слідчим не доведено наявність такої підстави для накладення арешту на грошові кошти, як збереження речових доказів, оскільки не доведено, що ці кошти є речовими доказами у кримінальному провадженні.

В ході розгляду даного клопотання про арешт майна органом досудового розслідування не доведено критерію сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, що відповідне втручання переслідує легітимну мету, а також пропорційність відповідного заходу легітимній меті втручання у право.

Отже, в частині вимог клопотання слідчого про арешт грошових коштів з метою збереження речових доказів слід відмовити.

3. Щодо накладення арешту на грошові кошти з метою можливої конфіскації як виду покарання.

Арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, конфіскації майна як виду покарання (п.3 ч.2 ст.170 КПК).

Арешт майна з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна, що передбачено ч. 5 ст. 170 КПК України.

Отже слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадженні та обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованого злочину.

У той же час злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів (частина 5 статті 12 КК України), санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Таким чином арешт майна, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ст. 170 КПК України).

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (ч. 1 ст. 59 КК України).

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Тож, зважаючи на обставини, що розслідуються у даному провадженні, та можливість конфіскації майна ОСОБА_5 за вироком суду у разі доведення його вини, забезпечення конфіскації майна як виду покарання може бути досягнуте через застосування саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, з метою запобігання ризику відчуження вказаного майна.

Щодо доводів сторони захисту про те, що грошові кошти, які слідчий просить арештувати, не є власністю підозрюваного, а є спільною сумісною власністю подружжя, слідчий суддя зауважує на тому, що стороною захисту не надано слідчому судді підтверджуючих вказану обставину доказів, зокрема, не надано доказів перебування підозрюваного у шлюбі, доказів щодо часу набуття майна, а також того, що вилучене у трьох місцях обшуку майно є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, слідчий суддя зауважує, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Частина 4 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Таким чином об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення - така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18.

Правовий режим власності в Україні визначається виключно законами України, що передбачає п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України.

За приписами ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Окрім того у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Згідно із ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, варта уваги і позиція Верховного Суду, відображена у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №752/7440/18, щодо неприпустимості вирішення спору у межах кримінального провадження про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток.

За відсутності відомостей про те, що подружжям здійснено поділ майна, на нього поширюється презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя та воно є цілісним.

За таких обставин слідчий суддя вважає наявними підстави для задоволення клопотання слідчого про арешт майна (а саме грошових коштів, з приводу яких подане клопотання) підозрюваного ОСОБА_5 з метою можливої конфіскації майна, як виду покарання.

Доводи сторони захисту про те, що слідчим вибірково виокремлено майно, яке вилучалося у ОСОБА_5 під час обшуків, на яке слідчий просить накласти арешт, не стосуються даного провадження. Слідчий суддя розглядає клопотання про арешт майна виключно в межах його доводів, не надаючи оцінку підставності накладення чи не накладення арешту на інше майно, яке не входить до прохальної частини поданого до суду клопотання про арешт майна.

Слідчим поза розумним сумнівом доведено наявність достатніх підстав вважати, що майно, зазначене у клопотанні, може бути предметом конфіскації, оскільки санкція статті ч. 3 ст. 368 КК України, передбачає покарання у виді, в тому числі, конфіскації майна.

На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження носить тимчасовий характер, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Отже, на підставі вищенаведеного та враховуючи наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання та з метою забезпечення конфіскації майна як можливого виду покарання, а також правову підставу для арешту майна та наслідки арешту майна для інших осіб, керуючись засадами розумності та співмірності, вважаю,що клопотання слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 395 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, на майно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, користування та розпорядження, а саме на: грошові кошти в сумі: 191 720 гривень, 2 500 доларів США, 5800 гривень, 359 доларів США, 310 євро та 500 злотих, які упаковано в полімерний спецпакет №WAR1905582; грошові кошти в сумі: 800 євро, 450 доларів США, 3 500 Польськиих злотих та 1 155 англійських фунтів, які упаковано в паперовий конверт; 600 доларів США, які упаковано в полімерний спецпакет №NPU 5104521, до його скасування у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку.

В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала підлягає до негайного виконання та може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 23.02.2026 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1