Справа № 734/265/26 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/383/26
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 березня 2026 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваною ухвалою місцевого суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу та продовжено строк тримання під вартою, зокрема, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.255, ч.4 ст.28 ч.4 ст.410, ч.1 ст.114-1 КК України - до 02 травня 2026 року включно. Місцевий суд вказав, що розгляд кримінального провадження знаходиться в суді на початковій стадії; ризики, які виправдовують тримання обвинувачених під вартою, на даний час не зменшилися та продовжують існувати, а підстав для скасування обвинуваченим запобіжного заходу або заміни його на більш м`який судом не встановлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити ухвалу місцевого суду та визначити ОСОБА_6 заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 266240 грн. Зазначив, що вказані у клопотанні прокурора ризики не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у матеріалах справи. Послався на відсутність обставин, які б свідчили про недостатність застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, зокрема, застави, як альтернативного виду запобіжного заходу.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, на розгляді у Козелецькому районному суді знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 23 вересня 2024 року за

№ 0000512, по обвинуваченню ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.255, ч.4 ст.28 ч.4 ст.410, ч.1 ст.114-1 КК України.

На підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.08.2025, відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, який у подальшому неодноразово продовжувався, востаннє - до 20 березня 2026 року.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання, суд своєю ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, при продовженні строку тримання під вартою суд враховує виключно наявність обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Питання обґрунтованості оголошеної підозри, тим більше, коли це питання є предметом судового розгляду, під час вирішення питання про продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу не розглядається.

Вирішуючи питання про доцільність продовження тримання під вартою зокрема, обвинуваченого ОСОБА_6 , місцевий суд, ураховуючи, що передбачені ст.177 КПК України ризики не зменшились і не зникли та не спростовані стороною захисту, а також з огляду на серйозність висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, зважаючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання останнім процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, правильно дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на необґрунтованість ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, та на відсутність доказів, які обґрунтовують подальше тримання ОСОБА_6 під вартою, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та зміни обвинуваченому запобіжного заходу, на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Наразі, суд правильно встановив, що наведені у клопотанні прокурора доводи свідчать про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення та підтверджуються доказами, достатніми саме на даному етапі судового розгляду, виключно з метою вирішення питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу, а не для визнання осіб винними чи для їх виправдання.

Крім того, судом правильно зазначено про те, що судовий розгляд знаходиться лише на початковій стадії, жодного свідка у справі ще не допитано.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про наявність підстав для визначення ОСОБА_6 розміру застави, не заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

З огляду на дискреційні повноваження суду при вирішенні питання про визначення розміру застави, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, що відповідає вимогам закону.

Отже, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції правильно зазначив, що вказані прокурором ризики не зменшились та визнав їх такими, що виправдовують подальше тримання ОСОБА_6 під вартою, і на даний час вони виключають заміну запобіжного заходу, як про це просить захисник в апеляційній скарзі.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 406, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 березня 2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4