Номер провадження: 11-кп/813/1343/26
Справа № 499/1127/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 11.11.2025 року, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у кримінальному провадженні № 0000417 від 29.07.2025 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та йому призначено покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Згідно ст..ст.75, 76 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного цим вироком, звільнено з випробуванням строком на 3 (три) роки, із покладанням обов`язків передбаченні п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Також даним вироком вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді водія військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», у порушення вимог постанови Верховної Ради України № 2471-ХП від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна», Положення про дозвільну систему, затвердженою постановою Кабінету Міністерств України №576 від 12.10.1992, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України № 662 від 21.08.1998, тобто незаконно, діючи умисно - усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з метою незаконного придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів, з власних мотивів, у невстановлений в ході досудового розслідування час, однак не пізніше 28.11.2023, перебуваючи поблизу с. Кринки, Олешківського району, Херсонської області, більш точного місця під час досудового розслідування не встановлено, шляхом привласнення знайденого, незаконно придбав нарізну вогнепальну зброю - справний та приданий до стрільби 5,45 мм автомат конструкції Калашникова «АК-74» № НОМЕР_2 (на ствольній коробці) «270» (на затворній рамі та затворі) виробництва «Іжевського механічного заводу», РРФСР, СРСР, та боєприпаси - 16 патронів, які є боєприпасами до спортивно- мисливської нарізної вогнепальної зброї, а саме, гвинтівкові спортивно-мисливські патрони кільцевого запалювання калібру 5,6 мм, придатні до стрільби, 124 патрони, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї - 5,45 мм військовими проміжними патронами (5,45x39мм) до автомата Калашникова АК-74, ручного кулемету РПК-74 та придатні до стрільби, які почав незаконно зберігати та переносити при собі. Після чого, на початку грудня 2023 року, більш точного часу та дати органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 , за допомогою невстановленого досудовим розслідуванням транспортного засобу, незаконно перевіз зазначену вогнепальну зброю та боєприпаси до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де почав їх незаконно зберігати у спальних кімнатах житлового будинку до моменту вилучення працівниками поліції в ході проведення обшуку на підставі ухвали Берегівського районного суду, який відбувся 19 серпня 2025 з 07 год. 00 хв. по 08 год. 54 хв. за вказаною адресою.

Таким чином, ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України - у носінні, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Вимоги апеляційної скарги

Не погоджуючись із вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржуваний вирок таким що підлягає зміні з підстав суворості призначеного покарання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне:

- суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставин цього кримінального провадження відповідно до ст.65 КК України;

- під час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений в повному обсязі визнав свою провину, щиро розкаявся у скоєному, ствердив, що зробив для себе правильні висновки і щиро шкодує про вчинене;

- з моменту проведення обшуку за місцем проживання, обвинувачений добровільно видав зазначені в ухвалі речі, повідомив обставини вчинення злочину для його повного розкриття, приймав участь у слідчих діях, що свідчать про бажання останнього виправити ситуацію, що склалась;

- суд не прийняв належної уваги тому, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, офіційно одружений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі цього просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційного суду захисник адвокат ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги сторони захисту та просила її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з?явився, про дату, час та місце засідання повідомлявся належним чином, на підставі чого, за погодженням із учасниками провадження, апеляційний розгляд проведений за його відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо встановлених фактичних обставин, кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційні скарги не подавались, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням зі сторонами судового розгляду, суд першої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України, як носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих обставин, у вчиненому щиро розкаявся, відсутність будь-яких намірів уникнути від кримінальної відповідальності та вважав можливим призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Також, суд 1-ої інстанції врахував, що ОСОБА_8 раніше не судимий, характеризується відмінно, як органами місцевого самоврядування за місцем мешкання, так і керівництвом за безпосереднім місцем служби, являється дійсним військовослужбовцем який проходить військову службу і брав активну участь у відсічі збройної агресії Російської федерації на територію України і бере участь і зараз. Крім, того судом встановлено, що обвинувачений неодноразово був нагороджений державними нагородами під час служби. Також суд зважив на стійкі соціальні зв`язки та місце обвинуваченого в суспільстві, він є батьком та чоловіком у своїй родині. Обвинувачений на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, щиро розкаявся, повністю визнав вину, зробив для себе правильні висновки, та запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме.

Зваживши наведені обставини, місцевий суд, з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК прийняв рішення про можливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням із покладанням обов`язків передбаченні п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує, що санкція ч.1 ст.263 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Натомість, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту про призначення ОСОБА_8 надто суворого покарання, з огляду на те, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, врахувавши всі дані про особу обвинуваченого, мав підстави для призначення покарання йому покарання ближче до нижньої межі санкції ч.1 ст.263 КК Україниіз застосуванням положень ст.. 75 КК України.

Так, колегія суддів враховує, що дані про особу обвинуваченого свідчать про існування обставин, що значно пом`якшують покарання, а саме ОСОБА_8 з перших днів повномасштабного вторгнення російської федерації, самостійно прийняв рішення про мобілізацію до Збройних Сил України та по сьогоднішній день являється діючим військовослужбовцем, брав та бере активну участь у відсічі збройної агресії російської федерації на територію України. Також, обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово був нагороджений державними нагородами під час проходження військової служби, неодноразово отримував поранення виконуючи бойові завдання, та має безтермінове посвідчення учасника бойових дій.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченого є повне визнання вини у вчиненому злочині, щире каяття у цьому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК, а також в подальшому розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 характеризується відмінно, як органами місцевого самоврядування за місцем мешкання, так і керівництвом за безпосереднім місцем служби, продовжує проходження служби на Харківському напрямку для відсічі збройної агресії рф, є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із встановленням іспитового строку 3 роки не сприятиме його виправленню.

Застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України має місце у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Зазначені вище обставини висвітлюють спосіб життя ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення та свідчать, що ризики повторного вчинення злочину та небезпека для суспільства не є високими.

Колегія суддів вважає, що є всі підстави для застосування ст. 75 КК і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки обставини викладені вище надають право на думку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання у вигляді позбавлення волі, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи захисту про те, що зазначені вище обставини та особисті характеристики обвинуваченого ОСОБА_8 , його критичне відношення до скоєного, є такими, що пом`якшують покарання, та дозволяють призначити покарання ближче до нижньої межі санкції статті 263 КК із застосування ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміну судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 417 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги захисника про те, що з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, суд 1-ої інстанції мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції, в частині призначення покарання - зміні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 11.11.2025 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, у кримінальному провадженні № 0000417 від 29.07.2025 року - змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного покарання у виді позбавлення строком на 3 (три) роки, з визначенням іспитового строку тривалістю один рік.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4