ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1240/26 Справа № 213/4507/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2026 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів із визначенням розміру застави відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000452 від 16 травня 2023 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2026 року частково задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, а саме до 03 квітня 2026 року включно, з утриманням у ДУ «Криворізька установа виконання покарань № 3», із визначенням розміру застави у сумі 220 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 732 160 гривень 00 копійок.

Зазначене судове рішення постановлено в межах кримінального провадження № 0000452, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 травня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, а саме участі у злочинній організації та незаконному збуті психотропних речовин, вчиненому у складі організованої групи.

Із зазначеною ухвалою суду першої інстанції не погодилася сторона захисту і захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , діючи в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою змінити запобіжний захід на більш м`який, визначивши заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266 240 гривень, з покладенням передбачених законом обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки, на його переконання, суд першої інстанції формально підійшов до оцінки наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не навівши конкретних обставин, які б свідчили про їх реальність та актуальність саме на момент продовження запобіжного заходу.

Зокрема, захист вказує, що твердження про існування ризику переховування обвинуваченого від суду ґрунтується переважно на тяжкості інкримінованих злочинів та можливості призначення суворого покарання, що саме по собі не може розцінюватися як достатня підстава для подальшого тримання під вартою. На думку сторони захисту, прокурором не наведено жодних конкретних даних про наміри чи спроби ОСОБА_8 ухилятися від суду або перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, у скарзі зазначається, що висновки суду про можливість незаконного впливу на свідків або інших обвинувачених носять припущений характер, оскільки відсутні будь-які фактичні дані про вчинення ОСОБА_8 дій, спрямованих на узгодження показань чи спотворення доказової бази. Захисник звертає увагу на те, що сам факт спільного обвинувачення декількох осіб у межах одного кримінального провадження не може автоматично свідчити про наявність ризику незаконного впливу.

Окремо апелянт наголошує на непомірності визначеного розміру застави, вказуючи, що судом першої інстанції не було належним чином враховано майновий стан обвинуваченого, його фактичні доходи та можливості внесення застави. На переконання сторони захисту, застава у розмірі 220 прожиткових мінімумів для працездатних осіб фактично позбавляє ОСОБА_8 реальної можливості скористатися альтернативним запобіжним заходом, що суперечить суті застави як процесуальної гарантії.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та повністю підтримав доводи апеляційної скарги, наполягаючи на їх обґрунтованості, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження та наявності підстав для зменшення розміру застави до меж, визначених законом для особливо тяжких злочинів; прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону; дослідивши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Інгулецькому районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження № 0000452, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 травня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України.

Зазначене кримінальне провадження стосується обвинувачення групи осіб у створенні та участі у злочинній організації, а також у незаконному обігу психотропних речовин, вчиненому у складі організованої групи, що віднесено законом до категорії особливо тяжких злочинів.

Ухвала суду першої інстанції оскаржена захисником лише в частині продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 та визначення щодо нього розміру застави, а тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 404 КПК України перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення виключно в межах поданої апеляційної скарги та доводів, викладених у ній.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Переглядаючи оскаржену ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою на підставі встановлених обставин кримінального провадження, з якими закон пов`язує можливість застосування та продовження виключного запобіжного заходу.

Як убачається з мотивувальної частини ухвали, суд першої інстанції послався на тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, характер обвинувачення, стадію судового розгляду, наявність недопитаних свідків та інших обвинувачених, а також на існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та 5 частини першої статті 177 КПК України, дійшовши до правильного висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Водночас доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про формальний характер таких висновків, відсутність належної індивідуалізації ризиків саме щодо ОСОБА_8 , а також про непомірність визначеного розміру застави.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України, не входять до вказаного переліку та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст. ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо відсутності реальних та актуальних ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, формального характеру їх обґрунтування судом першої інстанції, а також щодо можливості застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу із визначенням співмірного розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити вищевказані дії (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність ризиків, які виправдовує тримання обвинуваченого під вартою.

Зокрема, враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, а також характер інкримінованих діянь, пов`язаних з участю у злочинній організації та незаконним обігом психотропних речовин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України, а саме ризику того, що обвинувачений, усвідомлюючи суворість можливого покарання у разі визнання його винуватим, може вдатися до спроб переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При встановленні наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З урахуванням процедури, яка передбачена КПК України щодо отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, апеляційний суд вважає, ризик впливу на вказаних осіб, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом. Перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Враховуючи обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, дані про їх особи, які є непрацевлаштованими, обвинувачуються у вчинені особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, колегія суддів вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інше кримінальне правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім того, колегія суддів враховує суспільний інтерес, який, за умови дотримання презумпції невинуватості, може виправдовувати відступ від принципу поваги до особистої свободи, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такий підхід узгоджується з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, зокрема викладеними у пункті 35 рішення у справі «Летельє проти Франції», відповідно до яких у справах щодо тяжких злочинів, що становлять підвищену суспільну небезпеку, інтереси суспільства можуть переважати індивідуальний інтерес особи на свободу.

Інкриміновані ОСОБА_8 кримінальні правопорушення пов`язані з участю у злочинній організації та незаконним обігом психотропних речовин, що посягає на здоров`я населення та створює підвищену небезпеку для суспільства. Незаконний обіг психотропних речовин об`єктивно спричиняє негативні соціальні наслідки, формує залежність у осіб, які їх вживають, та впливає на криміногенну ситуацію в цілому, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу.

Таким чином, твердження захисника, що ризики у кримінальному провадженні є недоведеними, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали суду.

Що стосується доводів захисників з приводу непомірності розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з приписами п. 3) ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом із тим, абз. 2 зазначеної ч. 5 ст. 182 КПК України визначає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Оскаржуваною ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2026 року обвинуваченому ОСОБА_8 визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 220 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» становить 732 160 (сімсот тридцять дві тисячі сто шістдесят) гривень 00 копійок.

На підставі системного аналізу вищевикладених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що саме суд вправі визначити, чи здатна застава у відповідному розмірі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої особи, а також зауважити на виключності такого випадку.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного, обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Апеляційний суд враховує фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, їх суспільну небезпеку, корисливий мотив, наявність ризиків, у зв`язку з чим на даному етапі судового розгляду, вважає визначений судом розмір застави обґрунтованим та виправданим.

Отже, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Колегія суддів враховує доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_8 соціальних зв`язків, постійного місця проживання та інших позитивних характеристик, однак зазначає, що такі обставини самі по собі не спростовують встановлені судом першої інстанції ризики та не можуть розглядатися як безумовні стримуючі фактори, здатні гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Наявність соціальних зв`язків, за відсутності інших обставин, які б свідчили про істотне зменшення ризиків, не виключає можливості ухилення від суду або вчинення інших дій, передбачених статтею 177 КПК України, особливо з урахуванням тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень та суворості покарання, яке може бути призначене у разі доведення вини.

Обставин, передбачених частиною другою статті 183 КПК України, які б унеможливлювали застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні судом першої інстанції питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

З урахуванням викладеного у сукупності, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , задоволенню не підлягає, а ухвала Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2026 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2026 року, якою частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 03 квітня 2026 року включно, з визначенням розміру застави у сумі 220 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 732 160 (сімсот тридцять дві тисячі сто шістдесят) гривень 00 копійок, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді