Номер провадження: 11-кп/813/1960/26
Справа № 523/6575/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Пересипського районного суду м.Одеси від 09.04.2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених у кримінальному провадженні №0000536 від 16.10.2025 року,

встановив:

На розгляді Пересипського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000536 від 16.10.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111-2 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся із клопотаннями про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , строком на 60 діб, без визначення застави.

Оскарженою ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 09.04.2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , строком на 60 днів, до 07.06.2026 року включно, без визначення застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду щодо ОСОБА_10 , та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 . При цьому, захисник просить, у випадку якщо колегія суддів дійде висновку про наявність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу, застосувати до нього запобіжний захід не пов`язаний із тримання під вартою, або визначити заставу.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, вказує про порушення правил територіальної підслідності, необґрунтованість обвинувачення, недоведеність прокурором ризиків, а також не врахування судом особи обвинуваченого.

Захисник також вказує, що ухвала щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню, оскільки місцевий суд постановив її з порушенням вимог ч.3 ст.197 КПК України, оскільки продовжив запобіжний захід обвинуваченому за межами строків досудового розслідування.

Також захисник вважає, що місцевим судом незаконно не визначено обвинуваченому розміру застави, не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше не судимий, є учасником бойових дій, має хронічні захворювання, потребує нагляду лікаря та прийому ліків на постійній основі, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину; має стійкі соціальні зв`язки, взяті моральні та законодавчі обов`язки працівника Бюро економічної Безпеки України та військовослужбовця Збройних Сил України; будь-яких родинних зв`язків ОСОБА_10 за межами території України не має; за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно; а також відповідно до свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю №1515 від 13.02.2008 року ОСОБА_10 є адвокатом.

Захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу.

Мотивуючи вимоги скарги захисник посилається на необґрунтованість обвинувачення, недоведеність існування ризиків, а також неврахування особи обвинуваченого ОСОБА_11 .

Обґрунтовуючи вимоги скарги захисник також посилається на такі доводи:

-вина обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому злочину не доведена належними та допустимими доказами, що не може слугувати підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

-обвинувачений ОСОБА_11 за власною ініціативою мобілізувався до лав Збройних Сил України з метою участі у захисті держави від збройної агресії Російської Федерації, а на момент вручення підозри перебував на військовому навчанні;

-обвинувачений ОСОБА_11 є батьком чотирьох дітей, має стійкі сімейні та соціальні зв`язки, що зменшує ризики;

-звертає увагу, що тяжкість можливого покарання не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурорів, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції в цілому дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За версією сторони обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, проти основ національної безпеки України, скоєного за попередньою змовою групою осіб, який має високий ступінь суспільної небезпеки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі ризики в більшості не знизились і не відпали, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість злочину, за який у разі визнання їх винуватим, їм може бути призначене суворе покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення інкримінованого обвинуваченим злочину, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що обвинувачені можуть здійснити спробу переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, місцевим судом обґрунтовано враховано, що відповідно до ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.111-2 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Тому, з урахуванням того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111-2 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосований до них, з урахуванням вищезазначених імперативних приписів кримінального процесуального закону, є тримання під вартою.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як місцевим судом, так і апеляційним судом, не встановлено.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199, 315 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останнім особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою ймовірністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування обвинувачених від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст.2 КПК.

Колегія суддів критично відноситься до доводів захисника ОСОБА_8 про незаконність оскарженої ухвали, з посиланням на те, що місцевим судом протиправно проігноровано клопотання захисника щодо оголошення перерви в розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії тримання під вартою обвинуваченим до вирішення Верховним Судом його клопотання про визначення підсудності та направлення кримінального провадження до іншого суду, з таких підстав.

Відповідно до статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 22, 26 КПК передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

За приписами ч.1 ст.28 КПК під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (частина третя цієї статті).

Частиною четвертою статті 28 КПК встановлено, що кримінальне провадження, зокрема щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Судове провадження кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами (п.24 ч.1 ст.3 КПК).

Порядок проведення підготовчого провадження регулюється Главою 27 Розділу ІV КПК.

Відповідно до ч.1 ст.314 КПК після отримання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.

Підготовче судове засідання відбувається за участю обвинуваченого (крім випадків, коли здійснювалося спеціальне досудове розслідування), прокурора, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду. Після виконання вимог, передбачених статтями 342-345 цього Кодексу, головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду (ч.2 ст.314 КПК).

Статтею 315 КПК регулюється вирішення питань, пов`язаних із підготовкою до судового розгляду.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Розділом ІІ КПК передбачено, зокрема, порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

За ч.1 ст.333 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до п.9 ч. 2 ст.131 КПК визначено, що одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч.1 ст.177 КПК).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Отже, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання ризикам, а також забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань.

Статтею 199 КПК передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до ч.4 ст.199 КПК слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною п`ятою статті 202 КПК визначено, що у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Як вбачається із виділених матеріалів даного кримінального провадження та інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалами слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 25.02.2026 року підозрюваним ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, до 09.04.2026 року включно, без визначення застави (справа №523/25661/25, провадження місцевого суду №1-кс/523/2623/26, №1-кс/523/2624/26).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 24.03.2026 року, ухвали слідчих суддів Пересипського районного суду м. Одеси від 25.02.2026 року щодо підозрюваних ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишено без змін (провадження апеляційного суду №11-сс/813/649/26, 11-сс/813/685/26).

Таким чином, строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідно до ухвал слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 25.02.2026 року становив до 09.04.2026 року включно.

Враховуючи той факт, що строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в даному кримінальному провадженні за попередніми ухвалами слідчого судді становив до 09.04.2026 року включно, отримавши клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених в підготовчому судовому провадженні, яке відповідно до п.24 ч.1 ст.3 КПК є невід`ємною складовою судового провадження, місцевий суд мав невідкладно розглянути вказане клопотання прокурора до завершення строку дії вищевказаних попередніх ухвал слідчих суддів, не мав права зволікати та відкладати розгляд клопотання прокурора на невизначений термін до розгляду Верховним Судом клопотання сторони захисту щодо підсудності даного кримінального провадження, оскільки клопотання сторони обвинувачення стосувалося продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченим, який є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, та застосовуються з метою досягнення дієвості кримінального провадження.

Частиною сьомою статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Належне здійснення правосуддя є обов`язком кожного судді, суддя не має права безпідставно ухилятися від розгляду судових справ, які перебувають у його провадженні. Обов`язок судді сумлінно виконувати покладені на нього обов`язки, регламентований відповідними процесуальними законами, передбачає, зокрема, дотримання ним порядку і строків розгляду судових справ, виготовлення судових рішень у строки, передбачені чинним законодавством, забезпечення можливості реалізації учасниками своїх процесуальних прав, у тому числі на участь у судових засіданнях та доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом клопотання сторони захисту щодо передачі кримінального провадження до іншого суду було розглянуто лише 13.04.2026 року. Так, ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.04.2026 року залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 про направлення кримінального провадження із Пересипського районного суду м. Одеси до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №523/6575/26, провадження №51-1305впс26).

За таких обставин та враховуючи приписи ст.ст. 2, 199, 315 КПК, на думку колегії суддів, місцевий суд не мав відкладати розгляд клопотання прокурора до 13.04.2026 року.

Доводи сторони захисту стосовно того, що місцевим судом були порушені вимоги ст.314 КПК, оскільки суд не мав повноважень розглядати клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, а мав прийняти одне із визначених ч.3 ст.314 КПК рішень, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки розгляд місцевим судом клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим на стадії підготовчого судового засідання регламентується приписами ч.3 ст.315 КПК та Розділом ІІ цього Кодексу.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи сторони захисту стосовно безпідставності розгляду місцевим судом клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу, з посиланням на те, що суд мав першочергово розглянути клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК, оскільки таке рішення, у відповідності до приписів п.2 ч.3 ст.314 КПК, може бути прийнято судом за результатами проведення підготовчого судового засідання, однак дана стадія судового провадження в даній справі ще не завершена.

Оскільки підготовче судове провадження в місцевому суді не завершено, сторони провадження можуть реалізувати своє право на подачу до місцевого суду відповідних клопотань, в тому числі щодо закриття кримінального провадження, та за результатами проведення підготовчого судового засідання суд першої інстанції має право прийняти одне із рішень, визначених ч.3 ст.314 КПК, а саме: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Оскільки станом на 09.04.2026 року, місцевим судом у підготовчому судовому засіданні в порядку ч.3 ст.315 КПК лише розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, а підготовче судове провадження триває, сторона захисту не позбавлена права звернутися з клопотанням про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК, чи з клопотанням про повернення обвинувального акта прокурору, у зв`язку із його невідповідністю вимогам кримінального процесуального закону.

Колегія суддів враховує доводи захисника ОСОБА_8 стосовно відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема міцність соціальних зв`язків, наявність у нього родини, місця проживання, відсутність попередніх судимостей, однак з врахуванням обставин даного кримінального провадження, вказані відомості про обвинуваченого не спростовують наявності ризику можливого переховування останнього від суду.

Доводи сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження доведеності вини обвинувачених, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції, тому як місцевий суд, так і апеляційний суд, не наділені повноваженнями на дослідження доказів, оскільки доведеність чи недоведеність вчинення обвинуваченими інкримінованого їм злочину, може бути встановлено лише за результатами судового розгляду справи.

Доводи захисника ОСОБА_8 про незаконність оскарженої ухвали з посиланням на порушення правил територіальної підслідності, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що спростовуються ухвалою Верховного Суду від 13.04.2026 року, в якій касаційним судом констатовано відсутність в обвинувальному акті достатніх відомостей щодо конкретного місця вчинення інкримінованого обвинуваченим злочину, а з урахуванням того, що досудове розслідування кримінального провадження здійснювалось Слідчим відділом УСБУ в Одеській області, обвинувальний акт у кримінальному провадженні направлений до Пересипського районного суду м. Одеси з дотриманням вимог ст.32 КПК.

Також колегія суддів критично оцінює доводи сторони захисту стосовно того, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою від 24.02.2026 року не відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК, з посиланням на те, що за формою та змістом не містить обов`язкової складової - викладу обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, з огляду на таке.

По-перше, колегія суддів звертає увагу, що предметом розгляду місцевим судом було клопотання прокурора від 02.04.2026 року, а не від 24.02.2026 року, як зазначається стороною захисту.

Відповідно до вимог ч.3 ст.199 КПК, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що в клопотаннях прокурора зазначено, що підставою для продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК, а саме переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, які не зменшились та продовжують існувати.

Прокурор в клопотанні зазначив, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, з 24.02.2022 року Україною відповідно до відкритих даних не контролюється від 15 до 20 % території держави, що створює додаткові можливості для залишення обвинуваченими території України. В клопотанні прокурором також зазначено, що усвідомлюючи суворість покарання, що загрожує у разі визнання винуватими, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 можуть переховуватись від суду, у тому числі на тимчасово окупованій території.

Також прокурор обґрунтував своє клопотання тим, що перебуваючи на волі, обвинувачені можуть скористатися зв`язками із представниками країни агресора та окупаційної адміністрації для переправлення на тимчасово окуповану територію, або до третіх країн поза офіційними пунктами перетину державного кордону. Прокурор вказав, що такі обставини унеможливлять їх розшук та затримання на цих територіях у разі переховування від суду, а також унеможливлять подальший судовий розгляд.

Окрім цього, в клопотанні прокурора зазначено про продовження існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачуються особи, оскільки за версією сторони обвинувачення діяльність обвинувачених мала системний, усвідомлений характер і відзначалась найвищим ступенем суспільної небезпеки була спрямована на допомогу державі-агресору, збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора на шкоду країні та безпосередньо загрожує національній безпеці України в умовах воєнного стану.

За таких обставин, доводи сторони захисту про невідповідність клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених вимогам ч.3 ст.199 КПК колегія суддів визнає необґрунтованими.

Колегія суддів враховує доводи захисника ОСОБА_9 про наявність у обвинуваченого ОСОБА_11 родини та чотирьох дітей, а також того факту, що він за власною ініціативою мобілізувався до лав Збройних Сил України, однак з врахуванням обставин даного кримінального провадження, вказані обставини не спростовують наявності ризику можливого переховування обвинуваченого від суду.

Доводи захисника ОСОБА_9 про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 більш м`яких запобіжних заходів (особисте зобов`язання, особиста порука), не пов`язаних із триманням під вартою, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки інші запобіжні заходи, з великою вірогідністю можуть виявитися незданими гарантувати запобігання встановленим ризикам, та не узгоджуються із імперативними приписами ч.6 ст.176 КПК.

Оскільки доводи сторони захисту про відсутність підстав для продовження строку тримання обвинувачених під вартою не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Разом із цим, колегією суддів встановлені обставини, які відповідно до положень п.2 ч.3 ст.407 КПК, тягнуть за собою скасування ухвали суду та прийняття апеляційним судом нової ухвали.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , місцевий суд, посилаючись на положення ч.4 ст.183 КПК, прийняв рішення не призначати обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених КПК України, з посиланням на абз.3 ч.4 ст.183 КПК та воєнний стан.

Колегія суддів звертає увагу, що ч.4 ст.183 КПК передбачені випадки в яких суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК, має право не визначати розмір застави в кримінальному провадженні, зокрема під час дії воєнного стану щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2,258-258-6,260,261,402-405,407,408,429,437-442-1 КК України.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що згідно вказаної норми процесуального закону можливість не визначати у вказаних випадках розміру застави є правом, а не обов`язком суду, та таке питання має вирішуватись з урахуванням конкретних обставин справи та особи обвинуваченого.

Як встановлено апеляційним судом, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 утримується під вартою з 09.10.2025 року.

Обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні перебуває на розгляді місцевого суду з квітня 2026 року.

Обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з 09.01.2025 року утримуються під вартою, строк тримання під вартою неодноразово продовжувався без визначення застави.

Сторонами кримінального провадження в судовому засіданні повідомлено апеляційному суду, що кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого провадження, судом не прийнято рішення в порядку ч.3 ст.314 КПК, зокрема справу не призначено до судового розгляду, не визначено порядок дослідження доказів, докази в кримінальному провадженні не досліджувались.

Із наведеного вбачається, що оскільки судовий розгляд даного кримінального провадження ще не розпочато, то його завершення вочевидь може затягнутись на невизначений термін, із причин, які не залежать від обвинувачених.

Колегія суддів звертає увагу, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Колегія суддів наголошує, що запобіжний захід не є покаранням, а засобом забезпечення кримінального провадження. Його метою гарантування належної поведінки підозрюваного чи обвинуваченого, а не покарання за скоєний злочин.

У рішенні по справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У пункті 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01), Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п.1 ст.6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

На думку колегії суддів, вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , місцевий суд не врахував тривалість перебування обвинувачених під вартою в даному кримінальному проваджені, судовий розгляд якого ще не розпочався, що навіть із урахуванням певної складності даного кримінального провадження, може свідчити про невиправдане затягування судового процесу.

Оцінюючи рішення місцевого суду щодо не визначення обвинуваченим альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів враховує той факт, що тривалість тримання під вартою обвинувачених без визначення застави в даному кримінальному провадженні складає більше семи місяців, що потребує оцінки з урахуванням практики ЄСПЛ.

Так, у рішенні «Макаренко проти України», ЄСПЛ зазначив, що заявник тримався під вартою один рік та дванадцять днів. Обираючи та продовжуючи такий запобіжний захід, українські суди здебільшого ґрунтувались на таких міркуваннях: серйозність висунутих проти нього обвинувачень та існування небезпеки його переховування від слідства або перешкоджання слідству шляхом, зокрема, фальсифікації доказів або тиску на свідків.

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Латальє проти Франції», «…попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку. Суд також зобов`язаний перевірити можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

У рішеннях по справі «Харченко проти України» та по справі «Шалімов проти України», ЄСПЛ визнав порушенням Конвенції продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою за умови, якщо національні суди «…не розглянули жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів…».

Оцінивши аргументи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, враховуючи термін безальтернативного перебування обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під вартою, що становить більше семи місяців, за умови існування ризику подальшого тривалого розгляду кримінального провадження, час завершення якого та прийняття рішення по суті обвинувачення неможливо спрогнозувати з урахуванням існуючої динаміки проведення підготовчого судового засідання в місцевому суді, колегія суддів приходить до висновку про те, що прокурори у ході розгляду клопотання не довели наявності нових ризиків або збільшення ступеню наявних ризиків, що виправдовувало би таке тривале безальтернативне утримання обвинувачених під вартою.

Оцінюючи доводи клопотань прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , колегія суддів звертає увагу, що доводити існування підстав для подальшого тримання особи під вартою є обов`язком сторони обвинувачення.

Наведене випливає із практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у справах: «Харченко проти України»; «Єлоєв проти України»; «Фельдман проти України», неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції того, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу.

Із викладеного слід дійти висновку, що зі спливом певного часу, саме тільки існування обґрунтованої підозри/обвинувачення та наявність ризиків констатованих на етапі застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та подальшого його неодноразового продовження, перестає бути підставою для позбавлення свободи, тому сторона обвинувачення має навести інші підстави для продовження такого строку.

Із врахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подальше застосування до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою не можливо визнати виправданим та таким, що відповідає наведеній вище практиці ЄСПЛ.

Тому, колегія суддів вважає, що компенсувати ступінь часткового зменшення існуючих ризиків (в порівнянні з ризиками, які існували на стадії досудового розслідування), за відсутності доведення стороною обвинувачення існування нових ризиків, може встановлення альтернативного запобіжного заходу у виді застави за правилами ч.3 ст.183 КПК.

З огляду на вищезазначені обставини, ухвала суду в частині рішення щодо продовження строку тримання обвинувачених під вартою без визначення застави не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню, з прийняттям апеляційним судом нової ухвали в цій частині.

Скасовуючи ухвалу суду та ухвалюючи нове рішення за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, при визначенні розміру застави, колегія суддів керується положеннями ч.4, п.3 ч.5 ст.182 КПК.

Відповідно до ч.5 ст. 182 КПК, розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує 80 чи 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках застава може бути призначена у розмірі, який перевищує 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та визначення її розміру прослідковується у рішенні Суду по справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначив, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ також зазначив, що гарантії, передбачені п.3 ст.5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу. Іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, при прийнятті рішення, колегія суддів враховує рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta) від 22 травня 2018 року, відповідно до якого розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу обвинуваченого; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Апеляційний суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості інкримінованого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 особливо тяжкого кримінального правопорушення та тим ступенем довіри щодо їх належної процесуальної поведінки в майбутньому.

З урахуванням наведеного та обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне визначити обвинуваченим розмір застави, який перевищує визначений ч.5 ст.182 КПК розмір, але буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у обвинувачених бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

На думку колегії суддів, у даному кримінальному провадженні виключність випадку полягає в тому, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на даний час, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111-2 КК України, зокрема у пособництві державі-агресору за кваліфікуючими ознаками: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора, її збройним формуванням та окупаційній адміністрації державі-агресора, за попередньою змовою групою осіб.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та суті інкримінованого обвинуваченим особливо тяжкого злочину, останнім слід визначити заставу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 4992000 гривень (чотири мільйони дев`ятсот дев`яносто дві тисячі гривень), яка буде достатньою для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

Такий розмір застави, на думку колегії суддів, не можна вважати непомірним для обвинувачених, членів їх сім`ї, близьких родичів та оточення, враховуючи відомості про особи обвинувачених та міцність їх соціальних зв`язків, на що між іншим звертає увагу сторона захисту, зокрема з огляду на те, що застава може бути внесена, як самими обвинуваченими, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що регламентовано ч.2 ст.182 КПК.

При цьому, на переконання колегії суддів, відсутні підстави вважати про те, що зазначений розмір застави є завідомо непомірним для обвинувачених, на етапі застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави вперше.

Колегія суддів зауважує, що такий розмір застави визначається для забезпечення дієвості кримінального провадження, зокрема є необхідним для запобігання існуючим ризикам, тобто не має каральної функції, а виступає виключно інструментом процесуального впливу для досягнення цілей правосуддя в даній справі.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу районного суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначені вище обставини, апеляційні скарги захисників підлягають частковому задоволенню, оскільки ухвала суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченим без визначення застави не відповідає вимогам закону, а ухвала суду підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали за результатами розгляду клопотань прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

Керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 09.04.2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в кримінальному провадженні №0000536 від 16.10.2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 07.06.2026 року включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_10 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 4992000 гривень (чотири мільйони дев`ятсот дев`яносто дві тисячі гривень).

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 21.05.2026 року; Заставна сума за ОСОБА_10 (номер провадження №11-кп/813/1960/26; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Обвинувачений ОСОБА_10 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_10 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати за викликом до суду;

2) не відлучатися за межі Одеської області без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання, місця роботи та контактних номерів мобільного телефону;

4) здати на зберігання до Головного управління ДМС в Одеській області паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

5) носити електронний засіб контролю.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 07.06.2026 року включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_11 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 4992000 гривень (чотири мільйони дев`ятсот дев`яносто дві тисячі гривень).

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 21.05.2026 року; Заставна сума за ОСОБА_11 (номер провадження №11-кп/813/1960/26; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Обвинувачений ОСОБА_11 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_11 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати за викликом до суду;

2) не відлучатися за межі Дніпропетровської області без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання, місця роботи та контактних номерів мобільного телефону;

4) здати на зберігання до Головного управління ДМС в Дніпропетровської області паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

5) носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачені, будучи належним чином повідомленими, не з`явиться до суду, без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на них при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали апеляційного суду становить до 07.06.2026 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4