Справа №585/4107/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/757/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2026 р.

Сумський апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 , суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 3 грудня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Перехрестівка Роменського району Сумської області, зареєстрований та проживаючий по АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 389 КК України, -

встановив:

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 3 грудня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 389 КК України і йому призначене покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71, п. 5 ч. 1 ст. 72 КК України до покарання призначеного за цим вироком приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно призначено ОСОБА_8 до відбуття один рік десять днів обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного за цим вироком покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку в один рік не вчинить нового кримінального правопорушення, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_8 , будучи засуджений вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 лютого 2025 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді одного року пробаційного нагляду, умисно ухилився від відбуття цього покарання шляхом систематичного неприбуття без поважних причин для реєстрації в орган пробації 8 травня 2025 року, 28 серпня 2025 року, 11 вересня 2025 року, 9 жовтня 2025 року.

У апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеності винуватості ОСОБА_8 і правильності кваліфікації його дій, просить скасувати вирок місцевого суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою безпідставне звільнення від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 389 КК України покарання у виді одного року обмеження волі, за ч. 1 ст. 71 КК України приєднати частину невідбутого покарання за вироком суду від 21 лютого 2025 року та остаточно призначити ОСОБА_8 один рік десять днів обмеження волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор послався на те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням. Зокрема, ОСОБА_8 за попереднім вироком засуджений до покарання у виді пробаційного нагляду від відбування якого він ухилився. У той же час місцевий суд звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, фактично поклав на нього ті ж самі обов`язки від яких він раніше ухилився.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити на таких підставах.

Перш за все, апеляційний суд звертає увагу, що місцевий суд розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема, обвинувачений не заперечував щодо такого розгляду провадження і повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, погодившись із фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті, та правовою кваліфікацією його діяння.

А тому висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, які не оскаржувалися в апеляційній скарзі, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Перевіряючи доводи прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, застосування цієї норми має винятковий характер та потребує належного та конкретного обґрунтування, яке має випливати з установлених фактичних даних, зокрема ґрунтуватися на позитивному прогнозі поведінки особи щодо її виправлення без відбування покарання.

Однак, із мотивувальної частини вироку вбачається, що застосовуючи ст. 75 КК України, суд першої інстанції обмежився загальним посиланням на врахування даних про особу обвинуваченого, не навівши конкретних обставин, які б свідчили про наявність підстав для висновку щодо можливості його виправлення без реального відбування покарання.

Водночас, апеляційним судом встановлено, що обвинувачений, будучи засудженим попереднім вироком до покарання у виді пробаційного нагляду, умисно ухилився від його відбування. Саме ця поведінка стала підставою для кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 389 КК України та застосування правил призначення покарання за сукупністю вироків відповідно до ст. 71 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 389 КК України, за своєю правовою природою є свідомим невиконанням раніше постановленого вироку суду. Він вчиняється в умовах, коли особі вже була надана можливість виправлення в умовах наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства. Умисне ухилення від такого покарання об`єктивно свідчить про те, що попередній більш м`який механізм кримінально-правового впливу не досяг своєї мети.

За таких обставин повторне застосування наглядових та соціально-виховних заходів в межах інституту звільнення з випробуванням суперечить його призначенню. Метою ст. 75 КК України є створення умов для виправлення особи без реального відбування покарання за наявності переконливих підстав вважати, що вона буде сумлінно виконувати покладені на неї обов`язки та дотримуватися вимог закону. Проте в цій справі встановлено, що ОСОБА_8 уже продемонстрував неспроможність виконувати обов`язки, покладені попереднім вироком.

Відтак, місцевий суд допустив неправильне застосування ст. 75 КК України та необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування покарання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Таким чином, вирок суду першої інстанції слід скасувати в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з ухваленням нового вироку в цій частині.

Враховуючи обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, перебуває на обліку у лікаря нарколога, за місцем проживання характеризується негативно, визнання ним своєї вини, наявність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання та рецидиву злочинів як обставини, що обтяжує покарання, апеляційний суд вважає за необхідне залишити призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком на один рік, однак без звільнення від його відбування з випробуванням.

Крім того, як вірно зазначив місцевий суд, до цього покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 і 420 КПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 3 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 389 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 лютого 2025 року та остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року і 10 (десять) днів обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з дня прибуття його до установи відбування покарання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5