КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/2100/26 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2405/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000610 від 01.07.2024,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000610 від 01.07.2024 на майно, яке було виявлено та вилучено 21.01.2026 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- мобільний телефон Iphone 11 ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ;

- електронний планшет iPad Air 2 серійний номер: DMPQF3VCG5W1.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обгрунтовуючи скаргу, представник посилається на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що прокурором не надано жодних документів, які підтверджували б право власності на майно, що належить арештувати. Також прокурором не наведено жодних конкретних фактів або доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним таким майном.

При цьому, прокурор і не міг вказати або надати такі відомості, оскільки вилучені телефон та планшет належать ОСОБА_6 , власниці зазначеної вище квартири, в якій проведено обшук, і яка доводиться матір`ю ОСОБА_9 .

На переконання апелянта, вже сама по собі та обставина, що квартира, в якій проведено обшук належить ОСОБА_6 , підтверджує той факт, що майно, яке там перебуває, належить їй.

Отже, навіть з формальних підстав клопотання про арешт майна не відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України.

Більше того, в обґрунтування клопотання прокурор надав копії документів, які взагалі не стосуються вилученого майна. Це, зокрема, матеріали НСРД, довідки оперативних працівників тощо. Такі документи могли б, певною мірою, слугувати для підтвердження обґрунтованості підозри під час обрання запобіжного заходу (не доводити вину особи, а лише вказувати на наявність підстав та висувати версію про ймовірну причетність особи), однак жодним чином не обґрунтовують необхідність накладення арешту.

Зокрема, в клопотанні прокурор зазначає, що існує необхідність в призначенні судової комп`ютерно-технічної експертизи, однак постанови про призначення такої експертизи не долучено.

Крім цього, адвокат стверджує, що в постанові про визнання вилучених предметів речовими доказами, яка долучена до клопотання, жодним чином не обґрунтовано в чому ж саме полягає значення цих предметів як речових доказів.

В протоколі обшуку зазначено, що, нібито, телефон і планшет містить переписку з фігурантами кримінального провадження. Однак, жодних доказів наявності такої переписки і чи має ця переписка значення для справи, до протоколу не долучено.

В апеляційній скарзі представник також посилається на те, що ОСОБА_6 повідомила йому, що жодної переписки від імені її сина в телефоні та планшеті не було. Слідчий, який проводив обшук, про таку переписку нічого не повідомляв, нічого в телефоні і планшеті їй не показував, а протокол обшуку був складений нерозбірливим почерком. Слідчий повідомив їй, що це, мовляв «стандартна процедура» - вилучаються всі телефони та планшети, щоб перевірити, чи є в них щось цікаве для слідства та попросив підписати протокол. ОСОБА_6 перевірила, що в описі вилученого майна зазначено лише телефон та планшет, тому підписала протокол. Розібрати інший текст їй не вдалось.

На думку адвоката, у органу досудового розслідування не існувало жодних перешкод для того, аби провести огляд вмісту вилучених мобільного телефону та планшету, хоча б поверхневий, для того, аби надати суду відомості, які могли б вказувати на те, що це вилучене майно має якесь значення для справи. Тим більше, що на прохання працівників СБУ ОСОБА_6 зняла логічний захист (відключила використання паролів) на цих пристроях.

Отже, ОСОБА_6 сприяла працівникам СБУ в тому, щоб вони оглянули ці пристрої, пересвідчились в тому, що в них немає нічого, що стосується справи і прийняли рішення не вилучати таке майно.

В свою чергу працівники СБУ не були позбавлені можливості провести обшук з залученням спеціаліста, який міг би скопіювати вміст цих пристроїв (створити повну цифрову копію цих пристроїв) для того, аби їх не вилучати.

На переконання апелянта, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не взяв до уваги, що прокурором не надано жодних доказів того, що майно належить підозрюваному, не надав належної оцінки документам, поданим представником власника майна про те, що квартира, в якій проводився обшук, належіть іншій особі, і відповідно, майно, яке там вилучено, також належить іншій особі - ОСОБА_6 .

Крім цього, слідчий суддя не взяв до уваги, що прокурором жодним чином не обґрунтовано, яке саме значення вилучені предмети мають для провадження.

З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що зміст ухвали фактично зводиться до цитування статей кримінального процесуального закону, що визначає порядок вирішення питання про арешт майна.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, представник посилається на те, що розгляд клопотання прокурора відбувся 30.01.2026, однак, рішення, яке слідчий суддя прийняв за результатами розгляду, не було оголошено учасникам.

Натомість, усім учасникам було повідомлено, що слідчий суддя в нарадчій кімнаті ознайомиться з усіма поданими сторонами матеріалами та прийме рішення, також повідомлено, що сторони зможуть дізнатись про таке рішення орієнтовно в понеділок, 02.02.2026.

Фактично, представнику особи, щодо майна якої вирішувалось питання про арешт, рішення було повідомлено і відповідна ухвала видана 04.02.2026. Отже, строк на подання апеляційної скарги має відраховуватись саме від цієї дати.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся 30.01.2026 за участі представників власника майна. При цьому, оголошення рішення суду та роз`яснення його змісту відбулось за відсутності учасників провадження, що підтверджується журналом судового засідання від 30.01.2026 (том 2 а.с. 24).

Копію оскаржуваної ухвали слідчого судді адвокат ОСОБА_7 отримав 04.02.2026, про що свідчить відповідна розписка (том 2 а.с. 28.) З апеляційною скаргою адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції 06.02.2026 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Служби безпеки України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000610 від 01.07.2024 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 409 КК України.

Згідно даних клопотання, у ході досудового розслідування встановлено, що на початку 2024 року, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, в повній мірі усвідомлюючи геополітичну ситуацію в Україні, в тому числі діючий правовий режим воєнного стану та пов`язані з ним діючі тимчасові обмеження конституційних прав, будучи обізнаними про введення на усій території України правового режиму воєнного стану та про оголошення загальної мобілізації у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що у свою чергу передбачає обов`язковий призов під час мобілізації військовозобов`язаних осіб віком від 18 до 60 років, які за станом здоров`я придатні до проходження військової служби, маючи на меті зниження мобілізаційного ресурсу, а як наслідок і боєздатності підрозділів Збройних Сил України, долучивши до створеної ними злочинної групи ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб, розробили злочинний план протиправної діяльності, відповідно до якого здійснювали пошук осіб, які виявляли бажання скористатись протиправним механізмом ухилення від призову на військову службу, а також проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, з подальшим їх виключенням з військового обліку військовозобов`язаних осіб та/або військовослужбовців за станом здоров`я.

Станом на листопад 2025 року учасники злочинної групи, створеної та очолюваної ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, на реалізацію злочинного плану, здійснили мобілізацію до лав Збройних Сил України понад 200 військовозобов`язаних осіб та/або військовослужбовців, забезпечили їм фіктивне зарахування останніх до НОМЕР_3 ОНЦ (військова частина НОМЕР_4 ) або НОМЕР_5 ОНЦ (військова частина НОМЕР_6 ) з подальшим зняттям з військового обліку за станом здоров`я.

Також, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

21.01.2026 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , дозвіл на проведення якого надано ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2025 року, виявлено та вилучено майно, а саме: мобільний телефон Iphone 11 ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ; електронний планшет iPad Air 2 серійний номер: DMPQF3VCG5W1.

Постановою слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_23 від 21.01.2026 вказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000610 від 01.07.2024.

26.01.2026 (клопотання датоване 22.01.2026) року прокурор третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке було виявлено та вилучено 21.01.2026 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме на:

- мобільний телефон Iphone 11 ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ;

- електронний планшет iPad Air 2 серійний номер: DMPQF3VCG5W1.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначила, під час досудового розслідування отримано дані, що за місцем мешкання ОСОБА_9 зберігаються речі і документи, які містять в собі відомості про обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 409 КК України та мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Також зазначила, що виявлені та вилучені за місцем мешкання ОСОБА_9 , а саме: у кв. АДРЕСА_3 під час проведення обшуку предмети, а саме: мобільний телефон і електронний планшет, мають значення для доказування протиправної діяльності учасників створеної та очолюваної ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Особою №1 злочинної групи.

Постановою слідчого вказані вище предмети визнанні речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Прокурор вказала, що відповідно до ст. 9 КПК України з метою повного, всебічного і неупередженого розслідування вказаного кримінального провадження, існує необхідність у призначенні судової комп`ютерно-технічної експертизи для встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене майно.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000610 від 01.07.2024 на майно, яке було виявлено та вилучено 21.01.2026 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- мобільний телефон Iphone 11 ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ;

- електронний планшет iPad Air 2 серійний номер: DMPQF3VCG5W1.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000610 від 01.07.2024, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речових доказів.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучені мобільний телефон і електронний планшет, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 21.01.2026 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочинів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучене майно є власністю ОСОБА_6 , яка не має жодного відношення до кримінального провадження, а також про те, що вилучені мобільний телефон та планшет не відповідають критеріям речових доказів, не містять інформації щодо кримінальних правопорушень, та сам мобільний телефон і планшет не можуть бути доказом у даному кримінальному провадженні є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане майно може містити відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а отже, відповідають ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з вилучених пристроїв, до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4