Справа № 182/1919/24
Провадження № 1-кп/0182/735/2025
У Х В А Л А

Іменем України

09.12.2025 року м. Нікополь

Колегія суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.02.2024 року за № 0000239 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України

за участю

прокурора ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ)

захисника ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8 (в режимі ВКЗ)

обвинуваченого ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні колегії суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000239 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурор ОСОБА_6 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки ризики передбачені ст.177 КПК України продовжують існувати, а саме ризик переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків. За думкою прокурора ризики, які були враховані при обранні запобіжного заходу на теперішній час не минули та не зменшились.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив домашній арешт за адресою свого фактичного проживання. Зазначив, що ризики заявлені прокурором не обґрунтовані, він не має наміру переховуватись або чинити на будь-кого тиск.

Захисник ОСОБА_7 підтримав позицію підзахисного та заперечував проти клопотання прокурора, вважав клопотання прокурора не мотивованим, а зазначені ризики необґрунтовані.

Вислухавши сторони, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,, за вчинення яких Кримінальним законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі. Таке суворе покарання може спонукати обвинуваченого переховуватись від суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини, неодноразово, наприклад у рішенні від 20 травня 2010 року у справі "Москаленко проти України", зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду.

Під час розгляду клопотання, суд враховує обставини, передбачені ст.178 КПК України, вік та стан здоров`я обвинуваченого, його соціальні зв`язки, тяжкість покарання, що загрожує в разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, стадію судового розгляду, репутацію обвинуваченого.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, ( наприклад рішення від 20 травня 2010 року у справі "Москаленко проти України"), що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду.

Відповідно до п. "с" ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Як випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.

Оцінюючи доводи сторін кримінального провадження, суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За думкою суду, запобігти наявним ризикам можливо лише при продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також колегія суддів вважає, що наявний заявлений стороною обвинувачення ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України /вчинення іншого кримінального правопорушення/, оскільки ОСОБА_5 в умовах воєнного стану, з метою уникнення покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, фактично може самовільно залишити місце несення служби, що само по собі утворює склад іншого злочину за ч. 4 ст. 408 КК України.

Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи («Харченко проти України» від 10.02.2011 та «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

При цьому, матеріали провадження не містять будь-яких переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування ОСОБА_5 під вартою й судом таких не встановлено та стороною захисту надано не було.

З огляду на зазначене суд вважає за необхідне продовжити дію раніше обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Строк тримання під вартою рахувати з 09.12.2025 року по 06.02.2026 року.

Раніше визначений розмір застави залишити без змін.

Керуючись ст. 331 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити, в задоволенні клопотання обвинуваченого - відмовити.

Продовжити щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не більш ніж на 60 днів, рахуючи з 09.12.2025 року до 06.02.2026 року включно.

Раніше визначений розмір застави залишити без змін.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга на протязі п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_9