УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Київ

справа № 337/1986/25

провадження № 51-865 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду

м. Запоріжжя від 04 липня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, ОСОБА_6 засуджено за ст. 128 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він

06 березня 2025 року, близько 06 год 32 хв., перебуваючи на території ТОВ «Еліз», що розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Василя Стуса, буд.10, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, не передбачаючи можливості настання небезпечних наслідків для здоров`я ОСОБА_4 у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, хоча повинен був та міг їх передбачити, утримуючи кисть правої руки ОСОБА_4 , в якій він тримав палицю для ходи, штовхнув останнього, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому основної фаланги ІІ пальця правої кисті, що кваліфікуються як тілесне ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись нанеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, не врахувавши фактичні обставини справи та поведінку обвинуваченого після вчинення правопорушення. Зазначає, що визнання вини ОСОБА_7 було формальним і не свідчить про щире каяття, оскільки обвинувачений не вибачився перед ОСОБА_8 , не намагався примиритися та не відшкодував шкоду, натомість демонстрував зухвалу поведінку. Стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам потерпілого та формально залишив скаргу без задоволення, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ст. 128 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Судовий розгляд кримінального провадження проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Зі змісту скарги вбачається, що вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, ОСОБА_5 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Відповідно до частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За правилами статті 75 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу ОСОБА_6 , який є особою похилого віку, пенсіонером, працює за трудовим договором, раніше не судимий, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей або інших утриманців не має, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем роботи характеризується позитивно, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, а також обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Санкцією ст. 128 КК України передбаченопокарання у виді у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6

покарання в межах санкціїст. 128 КК України у виді позбавлення волі на строк

1 рікта на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, оскільки дійшов висновку, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності. При цьому зазначив, що вважає неможливим призначення обвинуваченому іншого виду покарання, передбаченого санкцією ст. 128 КК України, а саме у вигляді громадських робіт, виправних робіт або обмеження волі, оскільки обвинувачений є пенсіонером.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, адвокат ОСОБА_5 звернувся із апеляційною скаргою, яка є аналогічною доводам касаційної скарги, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене

ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушеннята даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.Водночас, дійшов висновку, що характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним і відповідно до ст. 12 КК України належить до нетяжких, а також відсутність умислу у ОСОБА_6 на заподіяння шкоди чи застосування небезпечних засобів, у поєднанні з даними про особу обвинуваченого - його похилим віком (76 років), відсутністю судимостей, позитивною характеристикою за місцем роботи (є пенсіонером, однак працює за трудовим договором в ТОВ «Еліз»), наявністю постійного місця проживання та соціальною стабільністю свідчать про відсутність високого ризику повторного вчинення кримінального правопорушення та дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України, при цьому саме по собі невідшкодування шкоди та відсутність ініціативи до примирення не є безумовною підставою для відмови у застосуванні даної норми.

Доводи представника потерпілого про те, що під час судового розгляду не було вжито належних заходів для забезпечення права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не надано відповідних роз`яснень і безоплатної допомоги у визначенні її розміру, у зв`язку з чим цивільний позов не заявлявся, не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, оскільки питання відшкодування шкоди не було предметом судового розгляду. Водночас ОСОБА_4 не позбавлений права звернутися з відповідними вимогами у порядку цивільного судочинства.

Щодо формального визнання вини та відсутності щирого каяття

ОСОБА_9 , то вказані доводи також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки матеріали провадження свідчать, що обвинувачений визнав свою вину в повному обсязі, підтвердив фактичні обставини події, не оспорював доказів сторони обвинувачення, що обґрунтовано було враховано судом першої інстанції як обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття.

На переконання Верховного Суду, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, а також встановлені відомості, що характеризують особу ОСОБА_6 , суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку щодо застосування положень ст. 75 КК України, з наведенням достатніх мотивів ухвалених рішень.

Підстав вважати, що при виборі форми реалізації кримінальної відповідальності у виді звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі

ст. 75 КК України було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, Суд не вбачає, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підсумовуючи наведене, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам

ст. ст. 370, 419 КПК України.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3