ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/896/26 Справа № 216/6201/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м. Кривий Ріг апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на 60 днів, тобто до 13 лютого 2026 року включно, з визначенням застави у розмірі 80 000 грн.

Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , вказує, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є надто суворим та до обвинуваченого необхідно застосувати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Вважає, що ризики заявлені прокурором в клопотанні є лише припущеннями сторони обвинувачення, не підкріплені жодними письмовими та іншими доказами. Наголошує, що суд продовжуючи строк тримання під вартою не взяв до уваги та не надав належної оцінки вимогам, передбаченим ст. 178 КПК України. Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його реєстрації із застосуванням електронного засобу контролю.

Обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що ризики, які вказує сторона обвинувачення не підтверджені доказами. Наголошує, що має тяжкий стан здоров`я та потребує хірургічного втручання, має дружину та малолітню доньку, та через воєнний стан в Україні не зможе перетнути кордон. Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем його реєстрації із застосуванням електронного засобу контролю.

Заслухавши суддю доповідача, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, захисника та обвинуваченого, які підтримали свої апеляційні скарги, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, утриманців не має, офіційно не працює, враховано також стан здоров`я обвинуваченого та зазначено, що останній перебуває під постійним наглядом медиків, якими за потреби буде надана екстрена медична допомога, а також те, що ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням у житло, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність кожного заявленого ризику передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Відносно доводів обвинуваченого про те, що останній має міцні соціальні зв`язки, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи, а саме в обвинувальному акті, клопотанні прокурора про продовження строку запобіжного заходу та ухвалі Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.12.2025 року в анкетних даних обвинуваченого вказано, що ОСОБА_8 не одружений та на утриманні дітей не має, оскільки інших відомостей, які б підтверджували наявність цих факторів до апеляційної скарги додано не було, колегія суддів вважає ці доводи такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризику уникнення кримінальної відповідальності не знаходять свого підтвердження, оскільки під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 є раніше судимою особою за вчинення корисливих злочинів, злочин, у скоєнні якого наразі обвинувачується останній вчинений в період іспитового строку, тривалий час не працює, тобто не має міцних соціальних зв`язків, які б могли стримувати останнього не покидати межі міста та переховуватися від слідства або суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наразі достатніми та належними підставами тримання під вартою ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування суду, а й дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляцію особи.

Продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки встановлено, що ОСОБА_8 на теперішній час офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, має схильність до скоєння умисних корисливих кримінальних правопорушень, що дає підстави вважати, що обвинувачений може вчинити нове кримінальне правопорушення, тому цей ризик є доведеним та обґрунтованим.

Посилання захисту на можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу не ґрунтуються на матеріалах провадження, оскільки на теперішній час ризики, заявлені в клопотанні прокурора не зменшились та не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Апеляційний суд приходить до висновку, що у цьому кримінальному провадженні суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого ОСОБА_8 та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відносно доводів обвинуваченого щодо потреби в медичній допомозі, суд апеляційної інстанції зазначає про таке.

ЄСПЛ підкреслив, що медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має відповідати рівню допомоги, яку органи державної влади зобов`язалися надавати для всього населення. Проте це не означає, що кожному затриманому має гарантуватися медичне лікування на тому самому рівні, що й у найкращих медичних закладах поза межами установ виконання покарань.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як передбачено статтею 49 Основного Закону кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм.

Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена.

Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 14.06.2019 р. № 1769/5 затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктами 1, 2, 3 частини 1 розділу Х зазначених Правил передбачено, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього на території СІЗО функціонує медична частина.

Медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. Основними завданнями медичної частини є, зокрема: організація і проведення медичних оглядів, обстежень, здійснення диспансерного нагляду.

Пунктом 3 частини 2 Правил визначено, що у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, ОСОБА_8 має передбачене Законом право на отримання належної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору, оскільки доказів невиконання наведених вище приписів Закону до суду апеляційної інстанції не надано.

До того ж, в цій справі тримання під вартою обвинуваченого не є для нього безальтернативним запобіжним заходом, адже передбачає в якості альтернативи заставу.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про ОСОБА_8 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а більш м`які запобіжні заходи не спроможні забезпечити належний розгляд провадження та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та про необхідність продовження щодо обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у ОСОБА_8 відсутні достатні стримуючі фактори для забезпечення належної, законної поведінки, у разі обрані запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, що беззаперечно свідчить про наявність ризиків переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді