провадження № 1-кс/598/4/2026
УХВАЛА

іменем України

"20" лютого 2026 р. Слідчий суддя Збаразького районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю скаржників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Збараж скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на постанову слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові від 07.11.2025 року про відмову у визнанні потерпілими у кримінальному провадженні №0000286 від 20.11.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366, ч.2 ст.372 КК України,

встановила:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулась до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові від 07.11.2025 року про відмову у визнанні їх потерпілими у кримінальному провадженні №0000286 від 20.11.2022 року за ч.2 ст.366, ч.2 ст.372 КК України відповідно до ст.303 КПК України.

В обґрунтування скарги заявники зазначають, що 04.11.2025 на адресу ДБР, розташованого у місті Львові, слідчому у кримінальному провадженні №0000286 ними подана заява про залучення їх як потерпілих у даному провадженні. У заяві заявники вказали конкретні факти та обставини, що свідчать про очевидність заподіяння їм шкоди внаслідок порушення суддею ОСОБА_5 норм права при виконанні нею судових функцій. Однак 07.11.2025 року слідчий у даному кримінальному провадженні виніс постанову про відмову у визнанні їх потерпілими у кримінальному провадженні. Із зміст оскаржуваної постанови вбачають, що слідчий за 5 років досудового розслідування не вчинив жодної слідчої дії для встановлення наявності чи відсутності обставин, котрі свідчать про завдання їм шкоди, та не спростував жодної із обставин, на котрі вони вказали у заяві. Слідчий, всупереч вимогам ч.5 ст.55 КПК України, не маючи в наявності очевидних та достатніх підстав для відмови у визнанні нас потерпілими безпідставно, виключно на підставі оціночного судження щодо поданої ними аяви про кримінальне правопорушення виніс немотивовану постанову про відмову у визнанні їх потерпілими. Також слідчий використав свої повноваження для підміни фактів, що вказують на умисне порушення суддею ОСОБА_5 норм права при виконанні нею судових функцій, на оціночні судження щодо їх заяви, як незгоди із процесуальним рішенням судді ОСОБА_5 . Підміна юридично значимих обставин вчинення суддею кримінального правопорушення при здійсненні судових функцій, на оціночні судження слідчого щодо їх заяви, без проведення розслідування цих обставин, свідчить про наявність в діях слідчого умислу створення для судді можливості уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, в оскаржуваній постанові слідчий виправдовуючи дії судді щодо умисного порушення норм права, навів завідомо неправдиві відомості про наявність обставини, на підставі яких суддя визнала заявника ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, в той час як обов`язкова кваліфікуюча ознака такого злочину відсутня відсутнє фактичне ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, та навпаки наявна переплата податків в особливо великих розмірах. В оскаржуваній постанові слідчий послався на норми ч.2 ст. 106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких «скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків», проте не взяв до уваги, що обвинувальний вирок, який був скасований, ухвалений внаслідок умисного порушення суддею ОСОБА_5 норм права - при відсутності обов`язкової кваліфікуючої ознаки, а саме відсутності фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах. Посилання слідчого на законодавчі норми щодо неприйнятної можливості притягнення суддів до відповідальності за здійснення своїх обов`язків є маніпулятивним, вибірковим, та таким що спотворює зміст законодавчих норм та є штучним створення для судді можливості уникнення кримінальної відповідальності за скасоване рішення, ухвалене внаслідок умисного порушення норм права. При наведенні законодавчих норм щодо «гарантії незалежності та недоторканності суддів», слідчий не врахував висновки №3 (2002) та №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено наступне: « 52. Судді, які у процесі своєї діяльності на посаді вчиняють те, що за будь-яких обставин кваліфікується кримінальне правопорушення (наприклад отримання хабара), не можуть користуватися імунітетом від звичайного кримінального процесу.» «Беручи до уваги вищевикладене вище, КРЄС зазначає, що незалежність суддів повинна розглядатися як право громадян. У Висновку № 1 (2001) КРЄС зазначено, що незалежність суддів «є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів суддів, а для забезпечення верховенства права та в інтересах тих осіб, які прагнуть та очікують правосуддя».

В судовому засіданні заявники скаргу підтримав з наведених підстав та зазначили, що у заяві про залучення їх потерпілими від 04.11.2025 року вони зазнали в чому виразилась та полягає завдана їм шкода, однак ці обставини слідчим не спростовані, а відмовлено їм задоволенні вищевказаної заяви від 04.11.2025 року як особам, яким не завдано шкоди.

Слідчий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду скарги.

Заслухавши показання заявника ОСОБА_3 , дослідивши доводи скарги та додані до неї матеріали, матеріали кримінального провадження, приходжу до висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи із наступного.

В провадженні слідчих Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові перебувають матеріали кримінального провадження №0000286 від 20.11.2022 року за ч.2 ст.366, ч.2 ст.372 КК України.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяву від 04.11.2025 року зареєстровану за №КО-3388 про залучення їх як потерпілих у даному кримінальному провадженні.

У вищевказаній заяві про визнання їх потерпілими заявники зазначили обставини за яких діями судді їм завдано шкоди, а саме:

1.суддя порушила право, яке визначає соціальне буття ОСОБА_3 , як фізичної особи - порушила право ОСОБА_6 на ім`я;

2.суддя відмовила ОСОБА_3 та його захиснику в огляді та оголошенні у судовому засіданні процесуального документу постанови про порушення кримінальної справи №1681122, якою порушена кримінальна справа за ч.З ст.212 КК України стосовно іншої особи, ніж особа підсудного ОСОБА_3 ;

3.суддя відмовила ОСОБА_3 та його захиснику в оголошенні в судовому засіданні повного тексту обвинувального висновку та зупинила прокурора не дозволивши йому оголосити весь обвинувальний висновок у кримінальній справі №1681122;

4.суддя відмовила ОСОБА_8 та його захиснику у встановленні у судовому засіданні факту невідповідності прізвища особи, стосовно якої порушена кримінальна справа №1681 та прізвища особи, стосовно якої складений та оголошений в судовому засіданні обвинувальний висновок;

5.суддя відмовила ОСОБА_8 та його захиснику у визнанні судом порушення досудовим слідством ст.113 КПК України, яке очевидне, з огляду на те, що досудове слідство у кримінальній справі №1681 122 стосовно особи ОСОБА_3 за ч.3 ст.212 КК України проводилось без порушення стосовно особи ОСОБА_3 кримінальної справи за ч.3 ст.212 КК України;

6.суддя не змогла пояснити підсудному суть обвинувачення через абсурдність обвинувачення та відсутність в обвинувальному висновку посилань на докази, які здобуті законним шляхом та наявність в обвинувальному висновку посилань на порушення підсудним пунктів Закону «Про оподаткування прибутку підприємств», яких фізично не існує в цьому законі;

7.суддя неодноразово забороняла ОСОБА_3 та його захиснику заявляти клопотання та звертати увагу суду на конкретні обставини, які в той момент розглядались судом;

8.суддя позбавила права та заборонила підсудному давати показання по суті справи в кожен момент судового слідства та пригрозила при цьому видаленням із зали суду у разі давання показань у кожен момент судового слідства;

9.суддя неодноразово перешкоджала та забороняла задавати запитання свідкам та експерту підчас їх допиту та позбавила можливості задавати питання свідкам та експерту під час дослідження доказів, оскільки суддя всупереч клопотання ОСОБА_3 дозволила свідкам та експерту покинути зал судового засідання;

10.суддя при оголошенні в судовому засіданні клопотання від 14 листопада 2013 року про скасування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту приховала та не оголосила в судовому засіданні додаток до клопотання - заяву про кримінальне правопорушення вчинене суддею ОСОБА_9 у якій наведено докази незаконності винесення постанови та обставини, які вказують на t. фальсифікацію підстав для застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту;

11.суддя неодноразово, не враховуючи фактичні обставини, постановляла завідомо незаконні постанови про відмову у скасуванні запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, в які внесла завідомо неправдиві відомості щодо підстав застосування взяття під варту ОСОБА_3 , та разом з тим приховала обставини та докази, які вказують на факти неповідомлення судом ОСОБА_3 про час, - дату та місці проведення судового засідання, що є доказом відмови суддею ОСОБА_9 ОСОБА_3 у доступі до правосуддя з підстав не передбачених законом;

12.суддя досліджувала докази, які не мають юридичної сили в обвинуваченні ОСОБА_3 за ч.3 ст.212 КК України, оскільки здобуті досудовим слідством з порушенням ст.113 КПК України, а саме-без порушення стосовно ОСОБА_3 кримінальної справи за ч.3 ст.212 КК України;

13. суддя винесла немотивовану постанову про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залучення до розгляду справи спеціалістів-експертів, які володіють знаннями в галузі податкового законодавства, бухгалтерського обліку та спеціаліста - юриста служби внутрішньої безпеки ДПС у Тернопільськім області. ІІри цьому суддя не взяла до уваги, що ОСОБА_3 , як професійний спеціаліст-економіст з вищою освітою та багаторічним досвідом, звернув увагу суду на недостатність знань та відсутність досвіду у вищевказаних галузях у судді та заперечив у категоричній формі проти дослідження доказів без участі спеціалістів - експертів...»

Незаконність засудження ОСОБА_3 підтверджується виправдувальним вироком Тернопільського міськрайоннного суду від 31 травня 2016 року у справі №596/982/15-к та рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12.04.2022 у справі №607/21470/21, яким встановлено факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_3 незаконним засудженням, яке вчинила суддя ОСОБА_5 та стягнуто із Державного бюджету України 150 000 грн. моральної шкоди.

Як зазначили заявники у вказаній заяві від 04.11.2025 року, заподіяна їм моральна шкода, внаслідок незаконного засудження при відсутності події злочину, виразилась пережитими глибокими душевними страждання від усвідомлення публічного приниження гідності, ділової репутації та знецінення їх професійних знань, великим розчарування від втрати довіри до суду. Після оголошення обвинувального вироку вони не могли спілкуватись із рідними та близькими людьми, оскільки глибоко страждали від того, що всі сприймали ОСОБА_3 як засудженого. Незаконне засудження завдало великої психологічної травми їх рідним. Після перенесення інсульту та клінічної смерті, рідні постійно перебували у стресовому стані від небезпеки їх життю через душевні страждання, які вони зазнали внаслідок незаконного засудження. Особливо важко було від страждань їх сина, якого в школі почали принижувати, постійно вказуючи, що він син засудженого. Більшість людей почали уникати спілкування з ними. Вони втратили сон і зазнавали фізичних страждань від :постійного головного болю, який позбавив їх можливості продуктивно займатись професійною діяльністю в галузі комп`ютерного програмування. Вони втратили звичні відносин із діловими партнерами, які повірили у законність обвинувального вироку, та припинили співпрацю. Завдана шкода здоров`ю знизила їх професійну працездатність, вони почали швидко відчувати втому, що негативно вплинуло на результати їх професійної діяльності. Призначене ОСОБА_3 суддею покарання практично знищувало добробут їх сім`ї та позбавило професійної діяльності, в результаті чого вони втрачали все, що досягнули у своєму житті.

Відмовляючи у визнанні заявників потерпілими слідчий в оскаржуваній постанові від 07.11.2025 року зазначив, що із заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що вони фактично не погоджуються з процесуальним рішенням судді Тернопільського міськрайонного суду у справі №1915/13632/2012 від 25.01.2014 року, та відповідно до ч.5 ст.55 КПК України прийшов до висновку, що заявники будучи особами яким завдана шкода, зазначена у ч.1 ст.55 КПК України, відмовив у визнанні їх потерпілими у кримінальному провадженні №0000286 від 20.11.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.366, ч.2 ст.372 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Відповідно ч.5 ст.55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Проаналізувавши доводи заявників, дослідивши матеріали скарги та додані до неї матеріали, приходжу до висновку, що слідчим не вжито всіх можливих передбачених законом заходів для всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин щодо заподіяної заявникам шкоди, викладених в поданій ними заяві про залучення до провадження як потерпілих від 4.11.2025 року, надання їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законного процесуального рішення, та оскаржуваною постановою від 07.11.2025 року відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у залучення їх до провадження як потерпілих, відповідно до ч.5 ст.55 КПК України, як особам яким не завдано шкоди.

При цьому, слідчий суддя не приймає до уваги повідомлення слідчого та витяг з ЄРДР про закриття провадження по даному кримінальному провадженню №0000286 від 20.11.2022 року, оскільки ухвалою слідчого судді Збаразького районного суду від 13.02.2026 року постанова про закриття кримінального провадження скасована.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303-307, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя,

постановила:

Скаргу задовольнити.

Постанову слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові від 07.11.2025 року про відмову у визнанні потерпілими у кримінальному провадженні постанову слідчого Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові від 07.11.2025 року про відмову у визнанні потерпілими у кримінальному провадженні №0000286 від 20.11.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366, ч.2 ст.372 КК України за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366, ч.2 ст.372 КК України, - скасувати.

Дану ухвалу направити до Тернопільської обласної прокуратури.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Ухвала слідчого судді складений та проголошена 20 лютого 2026 року.

Слідчий суддя ОСОБА_10